АНДЖЕЙ САПКОВСКИ

СБОРНИК "ВЕЩЕРЪТ" - ЦЯЛАТА ПОРЕДИЦА

ПОСЛЕДНОТО ЖЕЛАНИЕ

(книга 1 от "Вещерът")

Гласът на здравия разум I

Тя дойде при него на зазоряване.

Влезе много предпазливо, тихо, пристъпвайки безшумно, плувайки през стаята като мираж, като видение, а единственият звук, съпътстващ движението й, бе от допира на наметалото й с голата й кожа. Но точно това едва уловимо, едва чуващо се шумолене събуди вещера, а може би само го изтръгна от състоянието на полусън, в което той се люлееше монотонно, сякаш потънал в бездънна бездна, увиснал между дъното и повърхността на спокойно море, сред леко извиващите се нишки на водораслите.

Той не помръдна, дори не трепна. Девойката стигна до него, свали наметалото си и бавно и нерешително опря коляно в леглото. Той я наблюдаваше изпод спуснатите си ресници, без да се издава, че не спи. Тя внимателно се качи върху леглото, върху него, обхвана го с бедрата си. Опирайки се на напрегнатите си ръце, погали лицето му с косите си, които ухаеха на лайка. Приведе се решително и някак нетърпеливо и зърната на гърдите й докоснаха клепачите му, бузите, устните. Той се усмихна и бавно, внимателно и нежно хвана ръцете й. Тя се изправи, изплъзвайки се от пръстите му, сияеща, размита от мъгливите отблясъци на изгрева. Той се размърда, но тя го спря с решителен натиск на ръцете си и с леки, но настойчиви движения на бедрата затърси отговор.

Той отговори. Тя вече не отбягваше дланите му, отметна глава, тръсна косата си. Очите й, които той видя, когато тя доближи лицето си до неговото, бяха огромни и тъмни, като очите на русалка.

Полюлявайки се, той потъна в морето от лайка, което се развълнува и зашумя, изгубило покой.

Вещер

I

По-късно говореха, че този човек е дошъл от север, откъм Въжените порти. Той вървеше пеша и водеше за юздата натоварения с дисаги кон. Беше късен следобед и дюкянчетата на въжарите и сарачите вече бяха затворени, а уличката бе опустяла. Беше топло, но човекът носеше на раменете си черно наметало. Набиваше се на очи.

Спря се пред странноприемницата „Стария Наракорт“, постоя малко, заслушан в глъчката от гласовете вътре. Кръчмата на странноприемницата беше пълна с хора, както винаги по това време.

Непознатият не влезе в „Стария Наракорт“. Поведе коня си нататък по уличката. Там имаше друга кръчма, по-малка, на име „При лисицата“. Тя беше празна — нямаше особено добра слава.

Кръчмарят вдигна глава от кацата с кисели краставички и измери госта с поглед. Чужденецът, все още с наметалото, стоеше неподвижно пред тезгяха и мълчеше.

— Какво ще желаете?

— Бира — каза непознатият. Гласът му беше неприятен.

Кръчмарят избърса ръце в платнената си престилка и напълни една нащърбена глинена халба.

Непознатият не беше стар, но косите му бяха почти напълно бели. Под наметалото си носеше протрит кожен кафтан, с върви при врата и на раменете. Когато свали наметалото си, стана ясно, че на ремък на гърба му е окачен меч. В това нямаше нищо странно, във Визим всички ходеха въоръжени, но никой не носеше меча си на гърба си, сякаш е лък или колчан.

Непознатият не седна на масата, където се бяха събрали малцина посетители, а остана при тезгяха, изучавайки с поглед кръчмаря. Отпи от халбата и каза:

— Търся стая за нощуване.

— Нямам — измърмори кръчмарят, загледан в обувките му — прашни и мръсни. — Попитайте в „Стария Наракорт“.

— Искам тук.

— Нямам.

Кръчмарят най-накрая разпозна акцента на непознатия. Ривиец.

— Ще платя — каза чужденецът тихо, сякаш някак неуверено. В този момент започна цялата тази гадна история. Един дангалак с белези от шарка по лицето, който от момента на появата на чужденеца не беше спирал да го гледа навъсено, стана и се приближи до тезгяха. Двамата му приятели застанаха на не повече от две крачки зад него.

— Няма места, безделнико, ривийски скитнико — изрева човекът с белези от шарка, заставайки плътно до непознатия. — Тук, във Визим, не ни трябват такива. Това е порядъчен град!

Непознатият взе халбата си и се отдръпна. Погледна кръчмаря, но оня извърна поглед. И през ум не му минаваше да защити ривиеца. Пък и кой обича ривийците?

— Всеки ривиец е крадец — продължаваше мъжът с белезите, от когото лъхаше на бира, чесън и злоба. — Чуваш ли какво ти говоря, гадино?

— Не чува, ушите му са пълни с лайна — обади се единият от двамата отзад, а другият се изкикоти.

— Плащай и изчезвай! — изкрещя сипаничавият.

Едва сега непознатият го погледна.

— Ще си допия бирата.

— Ще ти помогнем — каза грамадният, изби халбата от ръката му, хвана го за рамото и впи пръстите на другата си ръка в ремъка, препасан през гърдите му. Единият от двамината отзад вдигна юмрук, но чужденецът се завъртя на място, като така накара сипаничавия да загуби равновесие. Мечът изсъска в ножницата и проблесна за миг под светлината на факлите. Настана суматоха. Някой извика. Един от посетителите хукна към изхода. Някакъв стол се стовари с трясък, глинените съдове пляскаха приглушено при падането си на пода. Кръчмарят с треперещи устни гледаше чудовищно разсеченото лице на сипаничавия, който, вкопчил пръсти в ръба на тезгяха, се свличаше и изчезваше от поглед, сякаш потъваше. Другите двама лежаха на пода. Единият беше неподвижен, другият се извиваше и трепереше в бързо увеличаваща се тъмна локва. Във въздуха вибрираше пронизителен истеричен вик на жена. Кръчмарят се разтрепери, заразмахва ръце и започна да повръща.

Непознатият отстъпи към стената. Присвит, концентриран, бдителен. Държеше меча с двете си ръце, движейки върха на острието във въздуха. Никой не помръдваше. Страхът като студена кал беше полепнал по лицата, сковаваше крайниците, запушваше гърлата.

В кръчмата с гръм и трясък нахлуха трима стражи, очевидно оказали се наблизо. Обвитите им в ремъци тояги бяха приготвени, но щом видяха труповете, те веднага извадиха мечове. Ривиецът опря гръб в стената и измъкна с лявата си ръка кама от ботуша си.

— Хвърли го! — изкрещя един от стражите с треперещ глас. — Хвърли го, разбойнико! Ще дойдеш с нас!

Вторият страж изрита масата, която му пречеше да мине отстрани на ривиеца.

— Извикай още хора, Треска! — извика той на онзи, който стоеше най-близо до вратата.

— Няма нужда — рече непознатият и свали меча. — Сам ще дойда.

— Ще дойдеш, кучи сине, но вързан с въже! — закрещя онзи, на който му трепереше гласът. — Хвърли меча, да не ти счупя главата!

Ривиецът се изправи. Бързо прехвърли меча в лявата си ръка, а с дясната, насочена към стражите, светкавично начерта сложен Знак във въздуха. Гвоздеите, които покриваха нагъсто дългите до самите лакти маншети на кожения кафтан, проблеснаха.

Стражите моментално отстъпиха, прикривайки лицата си с горната част на ръцете. Някой от другите в кръчмата побягна към вратата. Жената отново запищя — диво, ужасено.

— Сам ще дойда — повтори непознатият със звучен, метален глас. — А вие тримата — пред мен. Водете ме при кмета. Не знам пътя.

— Да, господине — промърмори стражът, навеждайки глава. Тръгна към вратата, озъртайки се неуверено.

Другите двама побързаха да излязат подире му. Непознатият ги последва, след като прибра меча в ножницата и камата — в ботуша. Когато минаваха покрай масите, посетителите прикриваха лица с кафтаните си.

II

Велерад, кметът на Визим, се почеса по брадичката и се замисли. Не беше нито суеверен, нито страхлив, но не му харесваше идеята да остане насаме с белокосия. Най-накрая се реши.

— Излезте — нареди той на стражите. — А ти седни. Не, не тук. Там, по-надалеч, ако нямаш нищо против.

Непознатият седна. Вече нямаше нито меч, нито черно наметало.

— Слушам те — каза Велерад, играейки си с тежкия боздуган, сложен на масата. — Аз съм Велерад, кметът на Визим. Имаш ли да кажеш нещо, господин разбойнико, преди да те хвърлят в ямата? Трима убити, опит за урочасване — не е зле, никак не е зле. За такива неща тук, във Визим, побиваме на кол. Но аз съм справедлив човек, първо ще те изслушам. Говори.

Ривиецът разкопча салтамарката си и извади свитък от бяла козя кожа.

— Закачвате ги на кръстопътищата и по кръчмите — каза той тихо. — Истина ли е това, което е написано?

— А! — промърмори Велерад, като гледаше гравираните по кожата руни. — Ето каква била работата. Как не се сетих по-рано. Да, истина е, самата истина. Подписано е: Фолтест, крал и господар на Темерия, Понтар и Махакам. Значи е истина. Но посланието си е послание, а законът — закон. Тук, във Визим, законите се спазват и цари ред. Не е позволено да се убиват хора. Разбра ли?

Ривиецът кимна, че е разбрал. Велерад запъшка гневно.

— Имаш ли вещерски знак?

Непознатият отново бръкна под салтамарката си и извади кръгъл медальон на сребърна верижка. На него беше изобразена озъбена вълча глава.

— Имаш ли си име? Каквото и да е, не те питам от любопитство, а за улесняване на разговора.

— Гералт.

— Гералт да бъде. Ако се съди по произношението — от Ривия?

— От Ривия.

— Знаеш ли какво, Гералт? За това — Велерад тупна с длан по козята кожа — по-добре забрави. Това е сериозна работа. Мнозина се пробваха. Това, братко, не ти е като да изкормиш двама-трима нехранимайковци.

— Знам. Това е професията ми, кмете. Написано е: три хиляди орена награда.

— Три хиляди. — Велерад издаде напред устни. — И принцесата в добавка, както разправят хората, макар че това милостивият Фолтест не го е написал.

— Не съм заинтересован от принцесата — изрече спокойно Гералт. Седеше неподвижно, с ръце на коленете. — Написано е: три хиляди.

— Какви времена — въздъхна кметът. — Какви келяви времена. Само преди двайсет години кой би помислил, дори на пияна глава, че ще се появи такава професия? Вещери! Странстващи убийци на василиски! Обикалящи като амбулантни търговци изтребители на дракони и зомбирани удавници. Гералт? На вас позволено ли ви е да пиете бира?

— Разбира се.

Велерад плесна с длани.

— Бира! — извика той. — А ти, Гералт, седни по-близо. Какво седиш там?

Бирата беше студена и пенлива.

— Келяви времена настанаха — продължи монолога си Велерад, отпивайки от халбата. — Навъдиха се всякакви гнусотии. В Махакам, в планините, е пълно с боболаци. В горите преди виеха вълци, а сега, без майтап: вампири, всякакви боровици, където и да погледнеш — върколаци или други гадости. По селата банши отвличат деца, случаите наближават стотина. Болести, за които никой отдавна не е чувал, косите да ти настръхнат. И отгоре на всичко — това! — Той побутна свитъка върху масата. — Нищо чудно, Гералт, че има такова търсене на вашите услуги.

— Това е кралско послание, кмете — вдигна глава Гералт. — Знаете ли подробности?

Велерад се облегна в стола си и сплете пръсти върху тумбака си.

— Подробности, казваш? Е, знам. Не е точно от първа ръка, но от надеждни източници.

— Точно това ми трябва.

— Упорит си. Е, както искаш. Слушай тогава. — Велерад отпи от бирата и снижи глас. — Нашият милостив Фолтест, още докато беше принц, по времето на стария Медел, баща му, показа на какво е способен, а той е способен на много неща. Надявахме се, че това ще отмине с течение на времето. Но скоро след коронясването му, след смъртта на стария крал, Фолтест надмина себе си. Настръхнаха ни косите. Накратко казано: направи дете на собствената си сестра Ада. Ада беше по-млада от него, постоянно бяха заедно, но никой нищо не подозираше, освен може би кралицата… Накратко: ненадейно Ада с ей-такъв корем, а Фолтест започва да говори за сватба. Със сестра си, схващаш ли, Гералт? Ситуацията вече излизаше извън контрол. И в този момент Визимир от Новиград реши да даде на Фолтест своята Далка, изпрати делегация, и тук трябваше да удържаме краля за ръцете и краката, за да не прогони и оскърби пратениците. Размина се, и добре, че стана така, защото ако го бяхме обидили, Визимир щеше да ни разкатае. После, не без помощта на Ада, която имаше влияние върху брат си, успяхме да убедим хлапака да не бърза със сватбата. Е, а после Ада роди, когато се очакваше, че как иначе. А сега слушай, че тогава започна всичко. Това, което се роди, почти никой не го видя, освен акушерките — едната скочи от прозореца и се утрепа, другата се побърка и до ден-днешен не се е оправила. Ако се съди по това, новороденото не е било особено красиво. Било е момиченце. Впрочем, веднага е умряло — струва ми се, че никой не е бързал да прерязва пъпната връв. Ада, за свое щастие, не преживя раждането. А после, братко, Фолтест за пореден път постъпи глупаво. Трябваше да нареди да изгорят трупа на изродчето или да го закопаят някъде, а не да го слага в саркофаг в подземията на двореца.

— Късно е да умуваме какво е трябвало да се направи — вдигна глава Гералт. — Във всеки случай е трябвало да се извика някой от Просветените.

— Говориш за онези измамници със звездите на шапките? Че как, тук се стекоха десетки от тях, но чак след като стана ясно какво лежи в саркофага. И че излиза от него нощем. Но не започна да излиза веднага, не. Седем години след погребението всичко беше спокойно. И ненадейно една нощ, беше пълнолуние — крясъци в двореца, писъци, суматоха! Какво да ти обяснявам, сам знаеш, чел си това послание. Бебето пораснало в ковчега, и то доста, да не говорим за зъбите му. С други думи — вампирка. Жалко, че не си виждал някой от труповете, като мен. Иначе щеше да заобиколиш Визим отдалеч.

Гералт мълчеше.

— И тогава — продължи Велерад, — както вече ти казах, Фолтест повика при нас цяла тълпа магьосници. Говореха един през друг, едва не се сбиха с онези свои жезли, които носят, очевидно, за да отпъждат кучетата, когато ги нападат. А аз мисля, че ги нападат редовно. Извинявай, Гералт, ако имаш друго мнение за магьосниците, предполагам, че и в твоята професия ги има, но според мен те са паразити и глупаци. Към вас, вещерите, сред народа има повече уважение и доверие. Вие сте, така да се каже, по-конкретни.

Гералт се усмихна, но премълча.

— Но по въпроса. — Кметът погледна в халбата си и доля бира на себе си и на ривиеца. — Някои от съветите на магьосниците съвсем не изглеждаха глупави. Един предлагаше да се изгори вампирката заедно с двореца и саркофага, друг съветваше да й се отсече главата с лопата, останалите бяха привърженици на забиването на колове от трепетлика в различни части на тялото — разбира се, през деня, когато дяволицата спи в ковчега си, изтощена след нощните веселия. За съжаление намери се един, шут с островърха шапка на плешивата си глава, гърбав отшелник, който измисли, че това са магии, които могат да бъдат премахнати, и че вампирката отново може да стане дъщерята на Фолтест, красива като картинка. Трябвало само той да остане в криптата през цялата нощ — и това е всичко. След което, можеш да си представиш що за малоумник беше, отиде да нощува в двореца. Както сам се досещаш, от него не остана много, май само шапката и жезъла. Но Фолтест се вкопчи в тази идея като трън за опашката на куче. Забрани всички опити да се убива вампирката и извика шарлатани от всички възможни кътчета на страната, които да се опитат да развалят магията. Колко колоритна беше тази компания! Някакви сгърчени старици, някакви недъгави, мръсни, братко, въшливи, жал да ти стане. И като започнаха да магьосничат — главно над чиниите и халбите. Разбира се, някои от тях Фолтест или Съветът разобличиха бързо, някои дори обесиха на оградите от колове, но твърде малко, твърде малко. Аз всичките бих ги обесил. Сигурно е излишно да споменавам, че междувременно вампирката успя да изяде още народ, без да обръща внимание на мошениците и техните заклинания. Както и че Фолтест вече не живееше в двореца. Никой вече не живееше там.

Велерад замълча и отпи от бирата. Гералт също мълчеше.

— И това, Гералт, продължава вече шест години, защото туй нещо се роди преди четиринайсет години. През това време имахме и много други грижи, защото воювахме с Визимир от Новиград, но по напълно прилични, разбираеми причини, заради преместване на пограничните стълбове, а не заради някакви дъщери или роднински отношения. Фолтест, между другото, вече започва да говори за брак и да разглежда изпратените от съседските кралски дворове портрети, които по-рано би хвърлил в отходната яма. Но от време на време отново го обхваща тази мания и изпраща конници да търсят нови магьосници. Е, и награда обеща, три хиляди, заради което се стекоха неколцина откачалки, странстващи рицари, дори един пастир, известен в цялата околност кретен, нека почива в мир. А вампирката добре си живее. Само от време на време разкъсва по някого. Свиква се с това. А от онези герои, които се опитват да свалят магията от нея, ползата е поне, че вампирката се наяжда на място и не излиза извън двореца. А Фолтест има нов дворец, съвсем приличен.

— За шест години — Гералт вдигна глава. — За шест години никой не свърши работа?

— Не — Велерад изгледа вещера проницателно. — Сигурно защото е невъзможно да се свърши и ще се наложи да се примири с това. Говоря за Фолтест, нашия милостив и любим владетел, който все още заковава тези послания по кръстопътищата. Само че доброволците понамаляха. Наистина, наскоро се появи един, който обаче искаше непременно да получи тези три хиляди предварително. Е, сложихме го в чувал и го хвърлихме в езерото.

— Навъдиха се мошеници.

— Така си е. Даже са прекалено много — съгласи се кметът, без да изпуска вещера от поглед. — Затова, когато отидеш в двореца, не искай златото предварително. Ако изобщо отидеш, разбира се.

— Ще отида.

— Е, твоя работа. Но помни и моя съвет. Ако става въпрос за наградата, в последно време започнаха да говорят за втората й част, казах ти за нея. Принцесата — за съпруга. Не знам кой го е измислил това, но ако вампирката изглежда така, както разправят, шегата се получава изключително мрачна. Но пък се намериха глупаци, които да хукнат в галоп към двореца, и веднага се разнесе вестта, че се е появила възможност да се влезе в кралското семейство. По-конкретно — двама чираци обущари. Защо обущарите са такива глупаци, Гералт?

— Не знам. А вещери, кмете? Опитваха ли?

— Имаше няколко, че как иначе? Но най-често, когато чуеха, че вампирката не бива да се убива, а да се свали магията от нея, свиваха рамене и си тръгваха. Заради което моето уважение към вещерите значително нарасна. Е, а после дойде един, по-млад от теб, не му запомних името, ако изобщо си го е казал. Той опита.

— Е, и?

— Зъбатата принцеса беше разхвърляла вътрешностите му на бая разстояние. Около половин изстрел с лък.

Гералт поклати глава.

— И това ли е всичко?

— Имаше още един.

Велерад замълча. Гералт не го прикани да продължи.

— Да — каза най-накрая кметът. — Имаше още един. Отначало, когато Фолтест го заплаши с бесило, ако убие или осакати вампирката, той само се разсмя и започна да си събира багажа. Но после…

Велерад отново снижи гласа си почти до шепот и се наведе над масата:

— После се зае със задачата. Виждаш ли, Гералт, тук, във Визим, има няколко разумни люде, дори на високи длъжности, на които всичко това им е омръзнало. Говори се, че те са убедили тайно вещера да убие вампирката без никакви церемонии и вълшебства, а на краля да каже, че вълшебството не е подействало, че дъщеря му е паднала от стълбите, с други думи — че е станал нещастен случай. Кралят, естествено, ще се разгневи, но всичко ще завърши с това, че няма да плати нито орен за награда. Хитрият вещер отговори, че безплатно можем и сами да се опитаме да убием вампирката. Какво да се прави… отстъпихме, потъргувахме… Само че нищо не излезе от това.

Гералт вдигна вежди.

— Нищо, казвам — продължи Велерад. — Вещерът не поиска да отиде веднага, първата нощ. — Мота се, дебна, обикаля из околността. Най-накрая, разправят, видял вампирката, вероятно в действие, защото чудовището не излиза от ковчега само за да поразкърши снага. Видял я и същата нощ офейка. Без да си вземе довиждане.

Гералт изкриви леко устни в нещо като усмивка и каза:

— Разумните хора вероятно още имат тези пари. Вещерите не взимат предварително.

— Да — отвърна Велерад, — вероятно ги имат.

— И колко са? Според слуховете?

Велерад се усмихна.

— Някои казват, че са осемстотин.

Гералт поклати глава.

— А други твърдят — промърмори Велерад, — че са хиляда.

— Не е много щедро, като се има предвид, че слуховете обикновено преувеличават. В края на краищата кралят дава три хиляди.

— Не забравяй за принцесата — изрече подигравателно Велерад. — За какво да го обсъждаме? Естествено че няма да получиш тези три хиляди.

— Откъде знаеш?

Велерад тресна с длан по масата.

— Гералт, не ми разваляй мнението за вещерите! Това продължава вече повече от шест години. Вампирката убива до петдесет човека годишно, сега по-малко, защото всички стоят далеч от двореца. Не, братко, аз вярвам в магии, виждал съм какво ли не, и вярвам, донякъде, разбира се, в способностите на маговете и вещерите. Но това разваляне на магията е глупост, измислена от гърбав и сополив старец, оглупял от отшелническия си недоимък; глупост, в която не вярва никой. Освен Фолтест. Не, Гералт! Ада роди вампирка, защото спа със собствения си брат. Такава е истината и никакви чародейства няма да помогнат тук. Вампирката яде хора като вампирка и трябва да бъде убита, нормално и просто. Слушай, преди две години хората от някакво затънтено място край Махакам, на които някакъв дракон им ядял овцете, се събрали, утрепали го с тоягите си и дори не сметнали за нужно да се хвалят много-много. А ние тук, във Визим, очакваме чудо и по всяко пълнолуние запираме вратите си или завързваме престъпниците на стълб пред двореца с надеждата, че вампирката ще се наяде и ще се върне в ковчега.

— Добър подход — усмихна се вещерът. — Престъпността намаля ли?

— Ни най-малко.

— Как да стигна до двореца — този, новия?

— Лично ще те съпроводя. А какво става с предложението на разумните хора?

— Кмете — каза Гералт, — защо бързаш? Нали наистина по време на работа може да стане нещастен случай, въпреки моето желание. Тогава разумните хора ще трябва да помислят как да ме спасят от гнева на краля и да подготвят онези хиляда и петстотин орена, за които говорят… хората.

— Ставаше въпрос за хиляда.

— Не, господин Велерад — рече решително вещерът. — Този, на когото сте давали хиляда, е избягал още като е видял вампирката и дори не се е пазарил. Значи рискът струва доста повече от хиляда. Дали струва повече от хиляда и петстотин — ще видим. Разбира се, ще се сбогувам предварително.

Велерад се почеса по тила.

— Хиляда и двеста?

— Не, кмете. Това не е лесна работа. Кралят дава три, а трябва да ви кажа, че понякога е по-лесно да се свали магията, отколкото да се убие. В края на краищата някой от тези преди мен щеше да убие вампирката, ако беше толкова лесно. Мислите ли, че са позволили да бъдат изядени само защото ги е било страх от краля?

— Е, добре, братко — поклати тъжно глава Велерад. — Договорихме се. Само че на краля нито дума за нещастен случай по време на работа. От все сърце те съветвам.

III

Фолтест беше слаб, с красиво — прекалено красиво — лице. Все още нямаше четирийсет, както прецени вещерът. Седеше на нисък, резбован стол от черно дърво и бе изпънал крака към огнището, до което се грееха две кучета. До него, върху един сандък, беше седнал възрастен брадат мъж със здраво телосложение. Зад краля стоеше друг, разкошно облечен, с гордо изражение на лицето. Велможа.

— Вещер от Ривия — каза кралят след минутното мълчание, което се възцари след встъпителната реч на Велерад.

— Да, господарю. — Гералт наведе глава.

— От какво ти е побеляла косата? От магии? Виждам, че не си стар. Е, добре, добре. Това е шега, не отговаряй. Както предполагам, имаш някакъв опит?

— Да, господарю.

— Бих искал да послушам.

Гералт се наведе още по-ниско.

— Нали знаете, господарю, че кодексът ни забранява да говорим за това, което правим.

— Удобен кодекс, любезни вещерю, много удобен. Но все пак така, без подробности… Имал ли си работа с боровици?

— Да.

— С горски духове?

— Да.

Фолтест се поколеба.

— С вампири?

Гералт вдигна глава и погледна краля в очите.

— Да.

Фолтест извърна поглед.

— Велерад?

— Слушам, милостиви господарю.

— Обясни ли му нещата?

— Да, милостиви господарю. Той твърди, че може да се махне магията от принцесата.

— Това го знам отдавна. А по какъв начин, любезни вещерю? А, да, кодексът. Добре. Само една малка забележка. Идваха тук при мен няколко вещери. Велерад, разказа ли му? Добре. Така че ми е ясно, че вашата специалност предвижда главно умъртвяване, а не премахване на магии. Но ако падне и косъм от главата на дъщеря ми, ти ще сложиш своята на дръвника. Това е всичко. Острит и вие, господин Сегелин, останете и му разкажете всичко, което поиска. Те винаги много питат, вещерите. Нахранете го и нека живее в двореца. Няма защо да се шляе по кръчмите.

Кралят се изправи, подсвирна на кучетата и тръгна към вратата, разхвърляйки сламата, покриваща пода на стаята. На вратата се обърна и рече:

— Ако се получи, вещерю, наградата е твоя. Може да добавя нещо, ако се представиш добре. Разбира се, в приказките за даването на принцесата за съпруга няма нищо вярно. Надявам се, не мислиш, че ще дам дъщеря си на първия срещнат скитник?

— Не, господарю, не мисля.

— Добре. Това доказва, че не си глупав.

Фолтест излезе и затвори вратата след себе си. Велерад и велможите, които до момента стояха прави, седнаха на масата. Кметът допи наполовина пълната чаша с вино на краля, погледна в каната и изруга. Острит, който беше седнал на стола на краля, гледаше вещера изпод вежди, приглаждайки резбованите странични облегалки. Сегелин, брадатият, кимна на Гералт.

— Сядайте, любезни вещерю, сядайте. Сега ще донесат вечеря. Какво искате да знаете? Кметът Велерад, мисля, ви е казал всичко. Познавам го и съм сигурен, че е казал по-скоро повече, отколкото по-малко.

— Имам само няколко въпроса.

— Питайте.

— Кметът каза, че след появата на вампирката кралят е извикал много Просветени.

— Така беше. Само не казвайте „вампирката“, а „принцесата“. Така ще ви бъде по-лесно да не се изпуснете пред краля… и да избегнете свързаните с това неприятности.

— Сред Просветените имаше ли някой известен? Прочут?

— Такива имаше и тогава, и по-късно. Не помня имена… А вие, господин Острит?

— Не помня — каза велможата. — Но помня, че някои имаха слава и признание. За това говореха мнозина.

— Съгласни ли бяха по въпроса, че магията може да се премахне?

— Бяха далеч от съгласието — усмихна се Сегелин. — По всеки един въпрос. Но изказаха такова предположение. Ставаше въпрос за прост метод, който изобщо не изисква магически способности, и доколкото разбрах, същността му беше в това да се прекара нощта, от залез до трети петли, в подземието до саркофага.

— Какво по-лесно от това? — изсмя се Велерад.

— Искам да ми опишете как изглежда… принцесата.

Велерад скочи от стола.

— Принцесата изглежда като вампирка! — изкрещя той. — Като най-вампирската вампирка, за която съм чувал. Нейно Височество кралската дъщеря, проклетият изрод, е четири лакти висока, прилича на бирена бъчва, устата й е от ухо до ухо, пълна със зъби, остри като ками, има червени очи и коси. Лапите й с нокти като на дива котка висят до самата земя. Чудно как още не са започнали да изпращат нейни миниатюри по приятелските дворове. Принцесата, чумата да я тръшне дано, вече е на четиринайсет години, време е да я дадат за съпруга на някой принц!

— Успокой се, кмете — намръщи се Острит, поглеждайки към вратата. Сегелин леко се усмихна.

— Описанието, макар и толкова образно, беше доста точно, а именно това беше нужно на уважаемия вещер, нали така? Велерад само забрави да добави, че принцесата се придвижва с невероятна бързина и че е доста по-силна, отколкото може да се съди по височината и структурата й. А това, че е на четиринайсет, е факт. Ако изобщо има някакво значение.

— Има — каза вещерът. — А само при пълнолуние ли напада хора?

— Да — отвърна Сегелин. — Ако се случва извън стария дворец. Вътре в двореца хора са загивали независимо от фазите на луната. Но от двореца тя излиза само при пълнолуние, и то невинаги.

— Имало ли е поне един случай на нападение през деня?

— Не. През деня — не.

— Винаги ли изяжда жертвите си?

Велерад се изплю върху сламата.

— Стига, Гералт, сега ще вечеряме. Пфу! Изяжда ги, нахапва ги, оставя ги — винаги е различно, предполагам, зависи от настроението й. На един беше отхапала само главата, неколцина беше изкормила, а други беше огризала до кости. Мамицата й!

— Внимавай, Велерад — прошепна Острит. — За вампирката говори каквото искаш, но не обиждай Ада пред мен, както не би посмял и пред краля!

— А оцелял ли е някой от онези, които е нападнала? — попита вещерът, без да обръща внимание на избухването на велможата.

Сегелин и Острит се спогледаха.

— Да — каза брадатият. — В самото начало, преди шест години, тя се нахвърли на двама войници, застанали на стража при криптата. Единият успя да избяга.

— И по-късно — добави Велерад, — мелничарят, когото тя нападна край града. Помните ли?

IV

Доведоха мелничаря на другия ден, късно вечерта, в стаичката над караулното помещение, където бяха настанили вещера. Доведе го войник с наметало и качулка.

Разговорът не даде съществена информация. Мелничарят беше изплашен, мрънкаше и заекваше. Вещерът научи повече от белезите му: вампирката имаше впечатляваща захапка и наистина остри зъби, включително много дълги горни кучешки зъби — четири, по два от всяка страна. Ноктите, очевидно, бяха по-остри, отколкото на дивите котки, но не толкова извити. Точно това беше позволило на мелничаря да се измъкне.

След като приключи с оглеждането, Гералт освободи с кимане мелничаря и войника. Войникът избута младежа през вратата и свали качулката си. Това беше самият Фолтест.

— Не ставай — каза кралят. — Посещението ми е неофициално. Доволен ли си от разпита? Чух, че сутринта си бил в двореца.

— Да, господарю.

— Кога ще се захванеш за работа?

— До пълнолуние има четири дни. След пълнолуние.

— Искаш първо да я видиш?

— Няма нужда. Но ситата… принцеса… няма да е толкова подвижна.

— Вампирката, уважаеми, вампирката. Зарежи дипломатичността. Принцеса тя тепърва ще бъде. Всъщност точно за това искам да поговорим. Отговори ми, неофициално, кратко и ясно: ще бъде ли, или няма да бъде? Само не ми се скривай зад никакви кодекси.

Гералт потри челото си.

— Потвърждавам, че магията може да бъде премахната, господарю. И ако не греша, наистина чрез пренощуване в двореца. Ако вампирката бъде извън саркофага по трети петли, урочасването ще се развали. Обикновено точно така се постъпва с вампирите.

— Толкова лесно?

— Изобщо не е толкова лесно, господарю. Първо — трябва да преживея тази нощ. Второ — възможни са отклонения от нормата. Например: не една нощ, а три. Една след друга. Има и такива случаи… е… безнадеждни.

— Да — ядосано махна с ръка Фолтест. — Непрекъснато слушам това от кого ли не. Убийте чудовището, защото случаят е неизлечим. Уважаеми, сигурен съм, че с теб вече са разговаряли. Нали? Направо убивай човекоядката без церемонии, а на краля кажи, че не се е получило? Той няма да плати — обаче ние ще платим. Много удобно. И евтино. Защото кралят ще нареди да отсекат главата на вещера или да го обесят, а златото ще си остане в джобовете.

— А кралят със сигурност ли ще нареди да обезглавят вещера? — намръщи се Гералт.

Фолтест гледа дълго ривиеца в очите.

— Кралят не знае — изрече най-накрая той. — Но вещерът трябва да има предвид тази възможност.

Сега Гералт помълча.

— Смятам да направя всичко по силите си — каза след малко. — Но ако нещата тръгнат зле, ще се защитавам. Вие, господарю, също трябва да имате предвид тази възможност.

Фолтест се изправи.

— Ти не ме разбра. Не става въпрос за това. Ясно е, че ще я убиеш, ако стане напечено, независимо дали това ми харесва, или не. Иначе тя ще убие теб, това е сигурно. Не разгласявам това, но не бих наказал някой, който я убие при самоотбрана. Но няма да допусна да я убият, без да се опитат да я спасят. Вече се опитваха да подпалят стария дворец, стреляха по нея с лъкове, копаха ями, слагаха уловки и капани, докато не обесих неколцина. Но не става въпрос за това. Слушай, уважаеми!

— Слушам.

— След трети петли вампирката няма да я има, ако съм разбрал правилно. А какво ще има?

— Ако всичко мине както трябва — четиринайсетгодишно момиче.

— С червени очи? Със зъби като на крокодил?

— Нормално четиринайсетгодишно момиче. Само че…

— Какво?

— Физически.

— Ето на! А психически? Всеки ден на закуска — кофа кръв? Момичешко бедро?

— Не. Психически… е невъзможно да се каже. Мисля, че ще е като… трудно е да кажа… три-четири годишно дете. Дълго време ще се нуждае от много грижи.

— Това е ясно. Уважаеми?

— Слушам ви.

— Това може ли да се върне при нея? По-късно?

Вещерът мълчеше.

— Аха — изрече кралят. — Може. И тогава — какво?

— Ако след дълга, няколкодневна липса на съзнание тя умре, тялото трябва да се изгори. Бързо.

Фолтест се навъси.

— Но не мисля, че ще се стигне дотам — добави Гералт. — За по-сигурно, господарю, ще ви дам няколко съвета как да намалите опасността.

— Още сега? Не е ли прекалено рано, уважаеми? А ако…

— Още сега — прекъсна го ривиецът. — Какво ли не се случва, господарю. Може да стане така, че на сутринта да намерите в криптата принцесата със свалена магия и моя труп.

— Дори това? Въпреки разрешението ми за самоотбрана? От което, изглежда, ти не се нуждаеш особено много…

— Това е сериозна работа, господарю. Рискът е много голям. Затова слушайте: принцесата трябва постоянно да носи на шията си сапфир, най-добре — инклуз, на сребърна верижка. Постоянно. Денем и нощем.

— Какво е това инклуз?

— Сапфир с мехурче въздух вътре. Освен това в камината на спалнята й от време на време трябва да се изгарят клончета хвойна, жълт цветилник и лещак.

Фолтест се замисли.

— Благодаря за съветите, уважаеми. Ще се придържам към тях, в случай че… А сега ме слушай внимателно. Ако видиш, че случаят е безнадежден, убий я. Ако премахнеш магията, но разбереш, че момичето няма да бъде… нормално… ако у теб се появи дори сянка на съмнение в това, че всичко е минало както трябва — убий я. Не се бой от мен. Аз ще ти се развикам пред хората, ще те изгоня от двореца и града, но нищо повече. Награда, разбира се, няма да ти дам. Може би ще си изтъргуваш нещо — знаеш от кого.

Двамата помълчаха.

— Гералт. — Фолтест за пръв път нарече вещера по име.

— Слушам ви.

— Колко истина има в слуховете, че детето е станало такова, а не друго, защото Ада беше моя сестра?

— Малко. Заклинанието трябва да се направи, такива заклинания не се появяват сами. Но мисля, че връзката със сестра ви е била причината да се направи заклинанието, и следователно е причина за този резултат.

— Така и предполагах. Така говореха някои от Просветените, макар и не всички. Гералт, откъде идват тези неща? Заклинанията, магиите?

— Не знам, господарю. Просветените се занимават с изследване на причините за тези явления. На нас, вещерите, ни е достатъчно да знаем, че с концентриране на волята могат да се предизвикат такива явления и как да боравим с тях.

— Да убивате?

— Най-вече. За това, впрочем, ни плащат най-често. По принцип хората просто искат да се предпазят от заплахата. Ако на съвестта на чудовището лежат и трупове, към мотивите се добавя и отмъщението.

Кралят стана, разходи се из стаята и спря пред окачения на стената меч на вещера.

— С този ли? — попита, без да поглежда Гералт.

— Не. Този е против хора.

— Да, чух за това. Знаеш ли какво, Гералт? Ще вляза с теб в криптата.

— Изключено.

Фолтест се обърна, очите му заискряха.

— Знаеш ли, магьоснико, че не съм я виждал нито веднъж? Нито при раждането, нито… по-късно. Страх ме беше. Може и да не я видя никога, нали? Имам право поне да видя как я убиваш.

— Повтарям — изключено е. Това ще означава сигурна смърт. И за мен също. Достатъчно е да отслабя вниманието си, волята си… Не, господарю.

Фолтест се извърна и тръгна към вратата. На Гералт му се стори, че той ще излезе, без да каже нито дума, без прощален жест, но кралят се спря и го погледна.

— Ти будиш доверие — каза той. — Макар и да знам що за стока си. Разказаха ми какво е станало в кръчмата. Сигурен съм, че си убил тези главорези само за да вдигнеш шум, да смаеш хората и мен. Убеден съм, че си могъл да се справиш с тях и без да ги убиваш. Страхувам се, че никога няма да разбера дали отиваш да спасиш дъщеря ми или да я убиеш. Но съм съгласен и на това. Принуден съм да се съглася. И знаеш ли защо?

Гералт не отговори.

— Защото — каза кралят — мисля, че тя страда. Нали?

Вещерът гледаше проницателно краля. Не потвърди, не направи дори най-малък жест, но Фолтест знаеше. Знаеше отговора.

V

Гералт погледна за последен път през прозореца на двореца. Стъмваше се бързо. Отвъд езерото примигваха мъгливите светлинки на Визим. Около двореца беше пустош — ивица ничия земя, с която за шестте изминали години градът се беше оградил от опасното място, без да остави нищо, освен развалини, изгнили греди и остатъци от ограда, която, явно, никой нямаше намерение да разглобява и пренася. В най-далечната точка, на другия край на града, беше пренесъл резиденцията си кралят — изпъкналата кула на новия дворец чернееше в далечината на фона на тъмносиньото небе.

Вещерът се върна при покритата с прах маса в празната и разграбена стаичка, където се подготвяше. Без да бърза, спокойно, грижливо. Знаеше, че има достатъчно време. До полунощ вампирката нямаше да излезе от криптата.

На масата пред него имаше малък окован сандък. Той го отвори. Вътре, едно до друго, в постланите със суха трева преградки, имаше шишенца от тъмно стъкло. Вещерът извади три от тях.

Вдигна от пода продълговат вързоп, плътно омотан с овчи кожи и завързан с ремък. Извади меч с украсена ръкохватка от една от черните блестящи ножници, покрити с редове рунически знаци и символи. Острието от чисто сребро светеше с идеален огледален отблясък.

Гералт прошепна някаква формула, изпи съдържанието на две от шишенцата, като след всяка глътка отпускаше лявата си длан на ръкохватката на меча. После се загърна плътно с черното си наметало и седна на пода. В стаята нямаше нито един стол. Както, впрочем, и в целия дворец.

Седеше неподвижно, със затворени очи. Дишането му, в началото равномерно, изведнъж се ускори, стана хрипливо, неспокойно. А после съвсем спря. Сместа, с помощта на която вещерът беше подчинил на себе си всички органи на тялото си, се състоеше главно от чемерика, татул, глог и млечка. Останалите компоненти нямаха наименования на нито един от човешките езици. Ако Гералт не беше приучен към тази смес още от детските си години, тя щеше да е смъртоносна за него.

Вещерът обърна рязко глава. Слухът му, сега изострен отвъд всякакви граници, с лекота улови в тишината шумоленето на стъпки по обраслия с коприва двор. Това не можеше да е вампирката. Все още беше прекалено светло. Той преметна меча на рамото си, скри вързопчето си в огнището на порутената камина и тихо, като прилеп, притича по стълбите.

На двора беше все още достатъчно светло, за да може приближаващият се да види лицето на вещера. А това беше Острит. Той се отдръпна рязко, лицето му се изкриви от неволна гримаса на ужас и отвращение. Вещерът се усмихна накриво — знаеше как изглежда. След сместа от коприва, аконит и подъбиче лицето става по-бяло от тебешир, а зениците изпълват целите ириси. Затова пък микстурата позволяваше да се вижда и в най-голямата тъмнина, а Гералт се нуждаеше именно от това.

Острит се опомни бързо.

— Изглеждаш така, сякаш вече си труп, магьоснико — каза той. — Явно от страх. Не се бой. Нося ти живот.

Вещерът не отговори.

— Не чуваш ли какво ти казвам, ривийски знахарю? Ти си спасен. И богат. — Острит разклати в ръка доста голяма кесия и я хвърли в краката на Гералт. — Хиляда орена. Взимай ги, скачай на коня и се махай оттук.

Ривиецът продължаваше да мълчи.

— Какво си ме зяпнал? — повиши глас Острит. — И не ми губи времето. Нямам намерение да стоя тук до полунощ! Не разбираш ли? Не искам да махаш магията. Не, не мисли, че си отгатнал. Не съм заедно с Велерад и Сегелин. Не искам да я убиваш. Просто се махай. Всичко трябва да остане както си е било.

Вещерът не помръдна. Той не искаше велможата да разбере колко са се изострили и ускорили сега реакциите му. Стъмваше се бързо, но това беше само от полза на Гералт, защото дори полумракът беше прекалено ярък за разширените му зеници.

— А всъщност защо трябва да остане, както си е било? — попита той, като се стараеше да изговаря думите по-бавно.

Острит вдигна гордо глава:

— Това определено не е твоя работа.

— А ако вече знам?

— Интересно…

— По-лесно ще е да свалиш Фолтест от трона, ако вампирката досажда на хората? Ако кралската лудост най-накрая омръзне и на велможите, и на народа, нали? Дойдох при вас през Редания и Новиград. Там на всеки ъгъл говорят, че мнозина във Визим гледат на крал Визимир като на спасител и истински монарх. Но мен, господин Острит, не ме интересуват нито политиката, нито наследяването на тронове, нито дворцовите преврати. Аз съм тук, за да си свърша работата. Никога ли не сте чували за чувство за дълг и най-обикновена порядъчност? За професионална етика?

— Не забравяй с кого говориш, скитнико! — извика яростно Острит и стисна ръкохватката на меча си. — Стига ми толкова, не съм свикнал да споря с когото и да било! Вижте го него — етика, кодекси, морал?! И кой ги споменава? Разбойник, който, едва дошъл, вече уби трима? Който се кланяше на Фолтест, а зад гърба му търгуваше с Велерад като наемен убиец? И ти се осмеляваш да надигаш глава, робе? Правиш се на просветен? Маг? Вълшебник? Ти, смотан вещер! Махай се оттук, докато не съм ти разбил черепа.

Вещерът дори не трепна, продължаваше да си стои спокойно.

— По-добре вие си тръгнете, Острит — каза той. — Стъмва се.

Острит отстъпи и моментално извади меча си.

— Ти сам пожела това, магьоснико! Ще те убия! Твоите фокуси няма да ти помогнат. Имам жабешки камък.

Гералт се усмихна. Мнението за мощта на жабешкия камък беше колкото широко разпространено, толкова и погрешно. Но вещерът нямаше намерение да хаби сили за заклинания, още по-малко пък да кръстосва сребърното си острие с оръжието на Острит. Той се гмурна под описващия кръгове меч и удари велможата в слепоочието със сребърните шипове на маншета си.

VI

Острит се свести бързо и сега се взираше в пълната тъмнина. Забеляза, че е завързан. Не видя Гералт, който стоеше точно до него, но съобрази къде е и започна да вие провлечено, ужасено.

— Мълчи — каза вещерът. — Ще я привлечеш по-рано, отколкото трябва.

— Проклет убиец! Къде си? Развържи ме веднага, негоднико! Ще те обесят за това, кучи сине!

— Мълчи.

Острит дишаше тежко.

— Ще я оставиш да ме изяде? Завързан? — попита той вече по-тихо и изруга почти шепнешком.

— Не — каза вещерът. — Ще те пусна. Но не сега.

— Мерзавец — изсъска Острит. — За да подмамиш вампирката?

— Да.

Острит млъкна и престана да се опитва да се измъкне; лежеше спокойно.

— Вещерю?

— Да?

— Аз наистина исках да сваля Фолтест. И не само аз. Но единствено аз желаех смъртта му, исках той да умре в мъки, да полудее, жив да изгние. И знаеш ли защо?

Гералт мълчеше.

— Обичах Ада. Сестрата на краля. Любовницата на краля. Обичах я… Вещерю, тук ли си?

— Да.

— Знам какво си мислиш. Но не е имало такова нещо. Повярвай ми, не съм изричал никакви проклятия. Не съм познавач на магиите. Само веднъж, от озлобление, казах… Само веднъж. Вещерю? Слушаш ли?

— Слушам.

— Майка му е била, старата кралица. Със сигурност е била тя. Не можеше да гледа как той и Ада… Не съм аз. Само веднъж, разбираш ли, пробвах да избягаме, но Ада… Вещерю! Разсъдъкът ми се замъгли и казах… Вещерю? Аз ли съм бил? Аз ли?

— Това вече няма никакво значение.

— Вещерю? Наближава ли полунощ?

— Наближава.

— Пусни ме по-рано. Дай ми повече време.

— Не.

Острит не чу стърженето на вдигащия се капак на саркофага, но вещерът го чу. Той се наведе и разряза с камата си въжетата на велможата. Острит не чака никакви думи, скочи и побягна, накуцвайки с изтръпналите си крака. Очите му вече толкова бяха свикнали с тъмнината, че виждаше пътя, водещ от главната зала към изхода.

От пода с грохот излетя плочата, блокираща входа на криптата. Гералт, предвидливо скрил се зад перилата на стълбището, видя уродливата фигура на вампирката, носеща се пъргаво, бързо и безпогрешно по посока на отдалечаващия се тропот от ботушите на Острит. Вампирката не издаваше ни най-малък звук.

Чудовищен, тътнещ, неистов вик разцепи нощта, разтърси старите стени и продължи да вибрира, ту заглъхвайки, ту усилвайки се. Вещерът не можеше да определи точно разстоянието — изостреният слух го подвеждаше, но знаеше, че вампирката е настигнала Острит бързо. Прекалено бързо.

Той излезе на средата на залата и застана до самия вход на криптата. Хвърли наметалото си. Раздвижи рамене, оправяйки положението на меча. Сложи си ръкавици. Имаше още малко време. Знаеше, че вампирката, макар и сита след последното пълнолуние, няма да остави скоро трупа на Острит. Сърцето и черният дроб бяха ценен хранителен запас за нея, който щеше да й позволи да остане дълго в летаргия.

Вещерът чакаше. До съмване, според неговите пресмятания, оставаха още три часа. Кукуригането на петлите можеше само да го обърка. Впрочем, в околността най-вероятно изобщо нямаше петли.

В този момент той я чу. Тя вървеше бавно, шляпайки по пода. А после я видя.

Описанието беше точно: сплъстен ореол от червеникави коси обграждаше непропорционално голямата й глава, разположена на къса шия. Очите й светеха в мрака като два карбункула. Вампирката се спря, гледайки Гералт. Внезапно разтвори уста — сякаш да се изфука с белите си клиновидни зъбища, после хлопна челюстта си с такава сила, сякаш бе затворила капака на сандък. И веднага скочи — от място, без засилка, насочила към вещера окървавените си нокти.

Гералт отскочи встрани и я заобиколи в мълниеносен пирует. Вампирката се блъсна в него и се завъртя, разсичайки въздуха с извитите си нокти. Не загуби равновесие, нападна го отново, по средата на завъртането, и щракна със зъби до самите му гърди. Ривиецът отскочи на другата страна, трикратно промени посоката си на въртене в шумен пирует, дезориентирайки вампирката. Скочи силно, макар и без засилка, и я удари отстрани по главата със сребърните шипове, прикрепени над ръкавиците по кокалчетата на пръстите му. Вампирката изрева страшно, изпълвайки двореца с боботещо ехо, падна на земята, застина и започна да вие. Приглушено, злобно, яростно.

Вещерът се усмихна зловещо. Първото изпитание, както и очакваше, бе преминало успешно. Среброто беше убийствено за вампирите, както и за повечето чудовища, на които е даден живот чрез магия. Следователно звярът не беше различен от останалите, което даваше надежда, че магията може да се премахне. Сребърният меч, като крайно средство, можеше да му гарантира живота.

Вампирката не бързаше да напада. Сега тя се приближаваше бавно, озъбена, от устата й течеше слюнка. Гералт отстъпи и тръгна да я заобиколи, пристъпвайки внимателно — ту забавяйки, ту ускорявайки движението си. Така разсейваше вниманието на вампирката и не й позволяваше да се подготви за скок. И докато се движеше, той развиваше дълга тънка сребърна верига с тежест накрая.

В момента, в който вампирката се напрегна и скочи, веригата изсвистя във въздуха, изви се като змия и мигновено се омота около ръцете, шията и главата й. Без да довърши скока, вампирката падна, надавайки пронизителен писък. Гърчеше се на пода, крещеше зловещо от ярост и от болката, причинена от омразния метал. Гералт беше доволен — ако искаше да я убие, можеше да го стори без усилие. Но той не извади меча. Засега нищо в поведението й не подсказваше, че случаят е безнадежден.

Той отстъпи леко и без да изпуска от поглед извиващото се тяло на пода, задиша дълбоко, събирайки сили.

Веригата се пръсна, сребърните звена заваляха като дъжд във всички посоки и зазвънтяха по каменния под. Заслепената от ярост вампирка се хвърли в атака, надавайки вой. Гералт чакаше спокойно и с вдигнатата си дясна ръка чертаеше Знака Аард.

Вампирката отлетя на няколко крачки, сякаш я бяха ударили с чук, но се задържа на крака, изкара ноктите си и се озъби. Косите й се вдигнаха и се раздвижиха, сякаш вървеше срещу силен вятър. С усилие, хриптейки, крачка след крачка, тя пристъпваше напред.

Гералт започна да се безпокои. Той, разбира се, не бе очаквал, че такъв елементарен Знак ще парализира вампирката, но и не очакваше тя да се измъкне толкова лесно. Не можеше да задържи Знака прекалено дълго — това го изтощаваше, а междувременно на вампирката й бяха останали най-много десет крачки до него.

Той рязко свали Знака и отскочи встрани. Както и очакваше, заварената неподготвена вампирка полетя напред, загуби равновесие, преобърна се, плъзна се по пода и полетя по стъпалата през зеещия в пода вход на криптата. Отдолу се разнесе нечовешки вопъл.

За да спечели време, Гералт скочи на стълбището към галерията. Но не успя да измине и половината разстояние, когато вампирката излетя от криптата и се понесе към него, подобно на огромен черен паяк. Той я изчака да тръгне по стълбите, прехвърли се през перилото и скочи на пода. Вампирката се обърна, отблъсна се от стълбите и се хвърли върху него в невероятен, повече от десетметров скок. Вече не можеше да я заблуди толкова лесно с пируетите си — на два пъти ноктите й раздраха кожения му кафтан. Но новият, отчаяно силен удар със сребърните шипове на ръкавицата се стовари върху вампирката. Тя се олюля. Гералт, усетил надигащата се в нея ярост, я отблъсна назад и с мощен удар я повали на пода.

Писъкът й беше по-силен от всички предишни. От тавана се посипа мазилка.

Вампирката скочи, треперейки от неудържима ярост и жажда за убийство. Гералт изчакваше. Вече беше извадил меча и описваше с него зигзаги във въздуха, пристъпваше, заобикаляше вампирката, като внимаваше движенията на меча да не съвпадат с ритъма и темпото на крачките му. Вампирката не скочи. Приближаваше бавно и следеше с поглед блестящото острие.

Гералт спря рязко и застина с вдигнат над главата меч. Вампирката се обърка и също спря. Вещерът описа с острието си бавен полукръг и пристъпи към нея. После още веднъж. А след това скочи, като въртеше меча над главата си.

Вампирката настръхна и заотстъпва на зигзаг. Гералт вече беше до нея, острието проблясваше в ръцете му. Очите му светеха зловещо, а през стиснатите му зъби се изтръгна хриплив рев. Вампирката отново отстъпи, отхвърлена от мощта на концентрираните омраза, злоба и сила, излъчвани от нападателя й, които се удряха в нея на вълни и се взривяваха в мозъка и вътрешностите й. Уплашена до болка от непознатото за нея усещане, тя издаде тънък, вибриращ писък и започна да се върти на място. После хукна панически към мрачния лабиринт на коридорите на двореца.

Треперещ, Гералт стоеше насред залата. Сам. „Колко време ми трябваше — помисли си той, — за да може този танц на ръба на пропастта, този безумен, ужасен балет на битката да доведе до желания резултат — да постигна физическо сливане с противника, да проникна в дълбините на концентрираната воля, изпълваща вампирката. Злобната и болезнена воля, породена от нея.“ Потрепери, спомняйки си момента, в който бе погълнал този товар от зло, за да го отрази като огледало и да го насочи към чудовището. Никога не се беше сблъсквал с такава концентрация на омраза и безумие. Дори и при василиските, въпреки че имаха толкова лоша слава в това отношение.

„Още по-добре — мислеше той, докато вървеше към входа на криптата, огромната черна дупка в пода. — Така ударът, получен от нея самата, стана още по-силен.“ Това му даваше малко повече време да се подготви за следващите си действия, преди тя да се опомни от шока. Едва ли беше способен на още едно такова усилие. Действието на еликсира отслабваше, а до съмване оставаше доста време. Не можеше да допусне вампирката да проникне в криптата до изгрева, защото иначе целият му труд щеше да е напразен.

Слезе по стъпалата. Криптата беше малка и в нея имаше три каменни саркофага. Капакът на първия беше вдигнат. Гералт извади от пазвата си третото шишенце, изпи бързо съдържанието му, влезе в саркофага и легна. Както и очакваше, саркофагът се оказа за двама — майката и дъщерята.

Сложи капака едва след като отново чу отгоре рева на вампирката. Легна по гръб до мумифицираните останки на Ада и начерта от вътрешната страна на капака Знака на Ирген. Сложи на гърдите си меча и постави малко пясъчно часовниче, пълно с фосфоресциращ пясък. Скръсти ръце. Вече не чуваше врясъците на вампирката, претърсваща двореца. Престана да чува каквото и да било — четирилистчето и лястовичата трева започваха да действат.

VII

Когато Гералт отвори очи, пясъкът в часовника беше изтекъл докрай, следователно летаргията му беше продължила дори повече, отколкото трябваше. Заслуша се, но не чу нищо. Сетивата му вече работеха нормално.

Взе меча в едната си ръка и прекара другата по капака на саркофага, изговаряйки някакво заклинание. После открехна леко капака.

Тишина.

Отмести капака още, изправи се в седнало положение с готов меч и подаде глава навън. В криптата беше тъмно, но вещерът знаеше, че на двора вече светлее. Щракна с огнивото, запали малко газениче и го вдигна. По стените на криптата заиграха странни сенки.

Нямаше никого.

Излезе от саркофага разбит, изтръпнал, схванат. И в този момент я видя. Лежеше по гръб до гробницата, гола, в несвяст.

Беше по-скоро грозновата. Слабичка, с малки остри гърди, мръсна. Светлочервените й коси стигаха почти до кръста. Той сложи газеничето на капака на саркофага, отпусна се на колене до нея и се наведе. Устните й бяха бледи, на скулата й имаше голяма рана от неговия удар. Той свали ръкавицата си, остави меча и безцеремонно вдигна с пръст горната й устна. Зъбите й бяха нормални. Понечи да я хване за ръката, скрита в сплетените коси. Още не беше успял да напипа дланта й, когато видя отворените й очи. Прекалено късно.

Тя впи кривите си нокти в шията му и я раздра дълбоко. Кръвта му бликна по лицето й. Тя изрева и посегна с другата ръка към очите му, но той падна върху нея, хвана двете й ръце и ги притисна към пода. Тя щракна със зъби — вече прекалено къси — пред лицето му. Гералт я удари с чело в лицето и я притисна още по-силно. Тя вече нямаше предишната сила, само се извиваше под него, пищеше, разплисквайки кръвта — неговата кръв — заляла устата й. Кръвта изтичаше бързо. Нямаше време за губене. Вещерът изруга и я ухапа силно по шията край ухото, впи зъбите си и ги стиска, докато нечовешкият вой не стана тънък, отчаян вик, а после задъхан плач на обидено четиринайсетгодишно момиче.

Когато тя спря да мърда, той я пусна, вдигна се на колене, извади от джоба на ръкава си парче плат и го притисна към шията си. Напипа лежащия до него меч, доближи острието до гърлото на припадналото момиче и се наведе към ръката му. Ноктите бяха мръсни, пречупени, окървавени… но нормални. Напълно нормални.

Вещерът се изправи с усилие. През входа на криптата вече струеше лепкаво-мократа сивота на утрото. Той тръгна по стъпалата, но залитна и се отпусна тежко на пода. Пропиващата се в намокрения плат кръв се спускаше по ръката му и капеше в ръкава му. Той разкопча кафтана си, разкъса ризата си и се зае да раздира ивици плат и да омотава шията си, знаейки, че му остава много малко време, че всеки момент ще изгуби съзнание…

Успя. И припадна.

Във Визим, отвъд езерото, един петел, разперил криле в студения, влажен въздух, хрипливо пропя за трети път.

VIII

Отвори очи и видя белосаните стени и тавана на стаята над караулното помещение. Раздвижи глава, направи гримаса от болката и застена. Шията му беше превързана плътно, солидно, професионално.

— Лежи, магьоснико — каза Велерад. — Лежи, не мърдай.

— Моят… меч…

— Да, да. Най-важното, разбира се, е сребърният ти вещерски меч. Тук е, не се притеснявай. И мечът, и сандъчето. И три хиляди орена. Да, да, не говори. Аз съм стар глупак, а ти — мъдър вещер. Фолтест не спира да повтаря това вече два дни.

— Два?

— Точно така, два. Добре те беше наредила, виждаше ти се всичко, което имаш там, в шията. Загуби много кръв. За щастие тръгнахме към двореца веднага след трети петли. Никой във Визим не мигна тази нощ. Не беше възможно да се заспи. Вие там вдигахте страхотна врява. Уморява ли те дърдоренето ми?

— Прин… цесата?

— Принцеса като принцеса. Слабичка. И някаква глупавичка. Не спира да плаче. И се напикава в леглото. Но Фолтест казва, че това ще се промени. Мисля, че не към по-лошо, а, Гералт?

Вещерът затвори очи.

— Добре, тръгвам си вече. — Велерад стана. — Почивай си. Но преди да си тръгна, кажи, защо си я захапал? А, Гералт?

Вещерът спеше.

Гласът на здравия разум II

I

— Гералт.

Той вдигна глава и се изтръгна от съня. Слънцето вече беше високо и ослепителните му златисти лъчи упорито проникваха през процепите в капака на прозореца. Вещерът прикри очите си с длан — ненужен, неосъзнат жест, от който по никакъв начин не можеше да се избави. А беше достатъчно само да свие зениците си, за да ги превърне в отвесни процепи.

— Вече е късно — каза Ненеке, отваряйки капаците. — Успахте се. Йола, изчезвай. Веднага.

Девойката се изправи рязко, наведе се и вдигна от пода наметалото си. Върху рамото му, там, където току-що се бе допирала устата й, Гералт усети струйка все още топла слюнка.

— Почакай — изрече той неуверено. Тя го погледна и бързо се извърна.

Беше се променила. Вече нищо не бе останало от онази русалка, от онова сияещо видение от лайка, което беше на разсъмване. Очите й бяха сини, а не черни. И беше осеяна навсякъде с лунички — по носа, гърдите, раменете. Луничките бяха много привлекателни и отиваха на цвета на кожата й и червените й коси. Но той не ги виждаше тогава, на разсъмване, когато тя бе негова мечта. Той забеляза със срам и съжаление, че й е обиден, защото е престанала да бъде мечтата му. Никога нямаше да си прости това съжаление.

— Почакай — повтори. — Йола… Исках…

— Не й говори нищо, Гералт — каза Ненеке. — Така или иначе тя няма да ти отговори. Върви си, Йола. Побързай, дете.

Девойката, загърнала се с наметалото, се забърза към вратата, шляпайки по пода с босите си стъпала, смутена, изчервена, засрамена. Вече с нищо не напомняше на…

Йенефер.

— Ненеке — каза той, докато си обличаше ризата. — Надявам се, че нямаш претенции… Че няма да я накажеш?

— Глупчо — изсумтя жрицата, приближавайки се до леглото. — Забрави ли къде си? Това не е отшелнически дом и не е Съвет на старейшините. Това е храм на Мелителе. Нашата богиня не забранява на жриците си… нищо. Почти.

— Но ти й забрани да говори с мен.

— Не съм й забранила, а ти посочих колко е безсмислено. Йола мълчи.

— Какво?

— Мълчи, защото е дала такъв обет. Това е една от формите на саможертва, благодарение на които… Какво съм тръгнала да ти обяснявам, така или иначе няма да разбереш, дори няма да се опиташ да разбереш. Знам какво е отношението ти към религията. Чакай, не бързай да се обличаш. Искам да видя как зарастват раните на шията ти.

Тя седна на края на леглото и умело размота плътната ленена превръзка. Той се намръщи от болка.

Веднага след пристигането му в Еландер Ненеке свали безобразните груби шевове с обущарски конец, направени във Визим, отвори раната и го бинтова отново. Резултатът беше налице — бе дошъл в храма почти здрав, само може би не напълно подвижен. Сега отново се чувстваше болен и изтощен. Но не протестираше. Познаваше жрицата от дълги години и знаеше колко големи са познанията й в лечителството и колко богата и разнообразна беше аптеката й. Лечението в храма на Мелителе можеше само да му е от полза.

Ненеке опипа раната, проми я и започна да го хока. Той вече знаеше думите й наизуст — жрицата не пропускаше случай да му се накара винаги, когато погледът й попаднеше на следите от ноктите на принцесата на Визим.

— Какъв ужас! Да позволиш на най-обикновена вампирка да те осакати така! Мускулите, сухожилията — още малко и е щяла да разкъса сънната ти артерия! Велика Мелителе, Гералт, какво става с теб? Как си могъл да я допуснеш толкова близо? Какво си искал да направиш? Да я почистиш?

Той не отговори, само леко се усмихна.

— Не ми се усмихвай глупаво! — Жрицата стана и взе от скрина торбата с лекарствата. Въпреки че беше пълна и ниска, тя се движеше с лекота и изящество. — В случилото се няма нищо забавно. Губиш рефлексите си, Гералт.

— Преувеличаваш.

— Изобщо не преувеличавам. — Ненеке сложи върху раната зелена кашичка, която миришеше остро на евкалипт. — Не бива да позволяваш да бъдеш ранен, а ти си позволил, при това — доста сериозно. Направо фатално. Дори при невероятните ти способности за регенерация ще минат месеци, докато възстановиш напълно подвижността на шията си. Предупреждавам те, през това време се въздържай да мериш сили с пъргави противници.

— Благодаря за предупреждението. Можеш ли да ме посъветваш от какво ще живея тогава? Освен да събера няколко госпожици, да си купя фургон и да направя пътуващ публичен дом?

Ненеке сви рамене, докато с бързи и уверени движения на пълните си ръце превързваше шията му.

— Искаш да те уча как да живееш? Да не съм ти майка? Е, готово. Можеш да се обличаш. В столовата те чака закуска. Побързай, иначе ще трябва да се обслужваш сам. Нямам намерение да държа момичетата в кухнята до обяд.

— Къде да те намеря после? В светилището?

— Не. — Ненеке се изправи. — Не в светилището. Тук те обичат, вещерю, но не се мотай из светилището. Иди да се разходиш. Аз сама ще те намеря.

— Добре.

II

Гералт минаваше вече за четвърти път по заобиколената от тополи алея, водеща от портата до жилищните помещения и по-нататък — към изсечените в стръмна скала постройки на светилището и главния храм. След кратък размисъл той реши да не се връща в жилището си и зави към градините и стопанските постройки. Там няколко послушнички със сиви работни дрехи усърдно плевяха лехите и хранеха птиците в курниците. Това бяха предимно много млади девойки, почти деца. Някои от тях го поздравяваха с кимване или усмивка. Той отвръщаше на поздравите, но не позна нито една. Макар и да идваше често в храма, понякога два пъти годишно, той никога не срещаше повече от три-четири познати лица. Девойките идваха и си отиваха — ставаха врачки в други храмове, акушерки и лекари, специализирали се по детски и женски болести, странстващи друидки, учителки или гувернантки. Но нямаше недостиг на нови девойки — те пристигаха отвсякъде, дори от най-отдалечените райони. Храмът на Мелителе в Еландер се ползваше с широка известност и заслужена слава.

Култът към богинята Мелителе беше един от най-древните, а в своето време и един от най-разпространените и корените му отиваха в незапомнени, още предчовешки времена. Почти всяка нечовешка раса и всяко първобитно, все още чергарско човешко племе почиташе някаква богиня на урожая и плодородието, покровителка на земеделците и градинарите, пазителка на любовта и домашното огнище. Голяма част от култовете се бяха слели и така се бе появил култът към Мелителе.

Времето, което беше постъпило доста безмилостно с други религии и култове, надеждно изолирайки ги в забравени, рядко посещавани, забутани в градските квартали църкви и храмове, се бе отнесло милостиво към Мелителе. Тя все така не страдаше от недостиг нито на последователи, нито на покровители. Учените, анализиращи популярността на богинята, обикновено достигаха до най-древните култове на Великата Майка, Майката Природа, посочваха връзките с природните цикли, с възраждането на живота и други явления с гръмки наименования. Приятелят на Гералт, трубадурът Лютичето, мечтаещ да стане специалист по всичко, което човек може да си представи, търсеше по-прости обяснения. Култът към Мелителе, казваше той, е типично женски култ. Мелителе е покровителка на плодовитостта, раждането, опекун на акушерките. А на раждащата жена й се налага да крещи. Освен обичайните писъци, чиято същност се свежда до лъжовни обещания, че за нищо на света повече няма да се отдаде на някой скапан мъж, раждащата жена трябва да призове на помощ някое божество, а никой не подхожда за целта повече от Мелителе. Тъй като, твърдеше поетът, жените са раждали, раждат и ще раждат, богинята Мелителе не е заплашена от загуба на популярността си.

— Гералт?

— Тук ли си, Ненеке? Търсих те.

— Мен ли? — Жрицата го погледна усмихнато. — Или Йола?

— Също и Йола — призна си той. — Имаш ли нещо против?

— Сега — да. Не искам да й пречиш и да й отвличаш вниманието. Тя трябва да се приготвя и да се моли, ако искаме да се получи нещо от транса й.

— Вече ти казах — рече той студено, — че не искам никакъв транс. Не мисля, че ще има полза от него.

— А аз — намръщи се леко Ненеке — не мисля, че ще има вреда от него.

— Не могат да ме хипнотизират, имам имунитет. Страхувам се за Йола. Това може да бъде прекалено голямо усилие за медиум.

— Йола не е медиум и не е умствено изостанала гадателка. Тя е девойка, ползваща се с особеното благоразположение на богинята. Бъди така добър да не правиш глупави гримаси. Казах ти, че ми е известно отношението ти към религиите. Това никога не ми е пречило особено много и мисля, че и в бъдеще няма да ми пречи. Не съм фанатичка. Никой не ти забранява да мислиш, че ни управлява Природата и скритата в нея Мощ. Свободен си да мислиш, че боговете, включително и моята Мелителе, са само персонификация на тази Мощ, измислени за простолюдието, за да я разбере по-лесно и признае съществуването й. Според теб това е сляпа сила. А на мен, Гералт, вярата ми позволява да очаквам от природата това, което е въплътено в моята богиня — ред, принципи, добро. И надежда.

— Знам.

— Щом знаеш, защо не се доверяваш на транса? От какво се страхуваш? Да не те карам да си биеш челото в пода пред статуята и да пееш църковни песни? Гералт, ние просто ще поседим заедно — ти, аз и Йола. И ще видим дали способностите на тази девойка ще ни помогнат да се ориентираме в кълбото от сили, които те обгръщат. Може би ще узнаем нещо, което си струва да знаем. А може и да не узнаем нищо. Възможно е обгръщащите те сили на предопределение да не пожелаят да ни се обявят, да останат скрити и непонятни. Не знам. Но защо не опитаме?

— Защото е безсмислено. Не ме обгръщат никакви кълба предопределение. А и да ме обгръщат, за какъв дявол да се ровим в тях?

— Гералт, ти си болен.

— Искаш да кажеш ранен.

— Знам какво искам да кажа. С теб нещо не е наред, усещам го. Нали те познавам от дете, когато ми стигаше до кръста. А сега усещам, че те е обхванал някакъв адски вихър, че си се объркал, попаднал си в примка, която постепенно се затяга около теб. Искам да знам какво става. Няма да успея сама, принудена съм да разчитам на способностите на Йола.

— Не възнамеряваш ли да проникнеш прекалено дълбоко? И за какво е тази метафизика? Ако искаш, ще ти се изповядам. Ще запълня вечерите ти с разкази за най-интересните събития от последните няколко години. Нареди да приготвят буренце с бира, за да не ми пресъхне гърлото, и можем да започнем още сега. Само че се страхувам, че ще се разочароваш, защото няма да намериш в разказите ми никакви кълба и примки. Това са обикновени вещерски истории.

— Ще ги послушам с удоволствие. Но трансът, повтарям, няма да попречи.

— А не ти ли се струва — усмихна се той, — че моята невяра в смисъла на такъв транс предварително го прави нецелесъобразен?

— Не. И знаеш ли защо?

— Защо?

Ненеке са наведе напред и го погледна в очите, като се усмихваше някак странно.

— Защото това би било първото известно ми доказателство, че невярата има някаква сила.

Зрънце истина

I

Черните точици върху светлото, изпълнено с ивици от облаци небе привлякоха с движението си вниманието на вещера. Бяха много. Птиците кръжаха, описваха бавни, спокойни кръгове, после внезапно се снижаваха и отново излитаха нагоре, размахвайки учестено криле.

Вещерът дълго наблюдава птиците, оценяваше разстоянието и приблизителното време, необходимо за преодоляването му, с отчитане на релефа на местността, гъстотата на гората, дълбочината и направлението на дерето, което — както той подозираше — се намираше на пътя му. Най-накрая отметна наметалото си и затегна с още две дупки ремъка, който препасваше по диагонал гърдите му. Ръкохватката на меча, висящ на гърба му, се подаваше иззад дясното му рамо.

— Да повървим малко, Плотка — каза вещерът. — Ще свърнем от пътя. Струва ми се, че птиците си имат някаква причина, за да кръжат там.

Кобилата, разбира се, не отговори, но тръгна, подчинявайки се на познатия глас.

— Кой знае, може да е паднал лос — говореше Гералт. — А може и да не е лос. Кой знае?

Дерето наистина беше там, където очакваше — в един момент той видя отгоре короните на дърветата, запълнили плътно долината. Но склоновете на дерето се оказаха полегати, а дъното — сухо, без трънаци и гниещи стебла.

Успя да премине лесно. На другата страна имаше брезова горичка, а след нея — голяма поляна, храсталак и повалени от вятъра дървета, протягащи нагоре пипалца от сплетени клони и корени.

Птиците, уплашени от появата на конника, излетяха по-нависоко и закрякаха неистово, пронизително и хрипливо.

Гералт видя първото тяло веднага — бялото кожухче от овча кожа и матовосинята рокля се открояваха на фона на островчетата пожълтяла трева. Не видя втория труп, но знаеше къде се намира — разположението му се издаваше от позицията на три седнали на задните си крака вълка, които гледаха спокойно приближаващия ездач. Кобилата на вещера изпръхтя. Вълците като по команда, без да бързат, безшумно побягнаха в тръс към гората, като от време на време обръщаха триъгълните си глави към странника. Гералт скочи от коня.

Жената с кожухчето и синята рокля беше без лице и гърло. Липсваше и голяма част от лявото й бедро. Вещерът мина покрай нея, без да се навежда.

Мъжът лежеше по лице. Гералт не го обърна, защото видя, че и тук вълците и птиците не си бяха губили времето. Внимателното оглеждане на останките не беше необходимо — кожената салтамарка върху раменете и гърба на човека беше покрита с черна, сложна шарка от съсирена кръв. Беше очевидно, че е загинал от удар във врата, а вълците бяха разкъсали тялото по-късно.

На широкия пояс на мъжа, до къс меч в дървена ножница, имаше кожена торбичка. Вещерът я издърпа и хвърли от нея в тревата огниво, къс тебешир, восък за печати, шепа сребърни монети, сгъваем бръснач в кокалена кутия, заешко ухо, три ключа на халка и амулет с фалически символ. Две писма, написани върху платно, бяха овлажнели от дъжда и росата и руните им се бяха разпаднали и размили. Третото, на пергамент, също беше повредено от влагата, но все още можеше да се чете. Това беше кредитно писмо, издадено от банката на джуджетата в Муривел на търговец на име Руле Аспер или Аспен. Сумата на акредитивите не беше голяма.

Гералт се наведе и вдигна дясната ръка на мъжа. Както и очакваше, на медния пръстен, впил се в издутия и посинял пръст, беше изрисуван знакът на гилдията на оръжейниците — стилизиран шлем със забрало, два скръстени меча и руната „А“, гравирана под тях.

Вещерът се върна при трупа на жената. Когато преобърна тялото, нещо го убоде в пръста. Беше роза, забодена за роклята. Цветето беше увяхнало, но не бе загубило окраската си — цветът на листенцата беше малко по-тъмен оттенък на небесносиньото, почти син. Гералт за пръв път в живота си виждаше такава роза. Той преобърна тялото изцяло и потрепери.

Върху разкъсаната шия на жената ясно се виждаха следи от зъби. И то не вълчи.

Вещерът пристъпи предпазливо към коня си. Качи се на седлото, без да откъсва поглед от края на гората. Обиколи два пъти поляната приведен, като внимателно изучаваше земята и се оглеждаше наоколо.

— Да, Плотка — каза той тихо и дръпна юздите. — Работата е ясна, макар и не докрай. Оръжейникът и жената са дошли на коне от тази гора. Несъмнено са тръгнали от Муривел към къщи, защото никой не носи на дълъг път нереализирани акредитиви. Защо са минали по тази пътечка, а не по пътя — не е ясно. Но са пътували през храсталака, един до друг. И в този момент, не знам защо, двамата са слезли или са паднали от конете. Оръжейникът е загинал веднага. Жената е побягнала, после е паднала и също е загинала. А нещо, което не е оставило следи, я е влачило по земята, като е стискало със зъби шията й. Станало е преди два или три дни. Конете са избягали, няма да ги търсим.

Кобилата, естествено, не отговори, само изпръхтя неспокойно, реагирайки на познатия глас.

— Онова, което е убило двамата — продължи Гералт, загледан към края на гората, — не е било нито върколак, нито горски дух. Те не биха оставили толкова много мърша за лешоядите. Ако наоколо имаше блата, бих казал, че е кикимора или випер. Но тук блата няма.

Вещерът се наведе и повдигна леко чергилото, покриващо коня отстрани, и отдолу се показа прикрепен към дисагите втори меч, с блестящ украсен предпазител и черна гравирана ръкохватка.

— Да, Плотка. Ще пообиколим. Трябва да разберем защо оръжейникът и жената са минали през гората, а не по пътя. Ако отминаваме равнодушно такива произшествия, няма да заработим дори за овес за теб, нали, Плотка?

Конят тръгна послушно напред, през ветровала, като внимателно прекрачваше през изтръгнатите с корените дървета.

— Макар и това да не е върколак, няма да рискуваме — продължи вещерът, извади от торбата, закрепена за седлото, изсушен букет самокитка и го окачи на мундщука. Кобилата изпръхтя. Гералт развърза кафтана си на шията и измъкна медальона с озъбена вълча муцуна. Окачен на сребърна верижка, той подскачаше в ритъм със стъпките на коня и проблясваше като живак на слънчевите лъчи.

II

Видя червените керемиди на конусообразния покрив на кулата от върха на хълма, на който се изкачи, скъсявайки пътя при завоя на едва забележимата пътечка. Склонът, обрасъл с лещак, покрит с изсъхнали клонки и застлан с дебел килим жълти листа, не беше безопасен за спускане. Вещерът се обърна, спусна се внимателно и се върна на пътеката. Вървеше бавно, като от време на време спираше коня, навеждаше се от седлото и оглеждаше пътя.

Конят отметна рязко глава, зацвили диво и затанцува на пътеката, като вдигна облаци прахоляк и изсъхнали листа. Гералт го прегърна през шията с лявата си ръка, а с пръстите на дясната направи Знака на Аксий и започна да движи дланта си над главата на животното, шепнейки заклинание.

— Толкова ли е зле? — мърмореше той, оглеждайки се наоколо, без да сваля Знака. — Толкова ли? Спокойно, Плотка, спокойно.

Магията подейства бързо, но конят не успя да тръгне веднага с наранения си крак. Вървеше тежко, неестествено, без присъщата си гъвкава ритмичност на движенията. Вещерът скочи ловко на земята и продължи пеша, като го водеше за юздата.

Стигна до някаква стена. Между нея и гората нямаше никакво разстояние, никаква забележима пролука. Листата на младите дървета и храсталака се сплитаха с бръшляна и дивата лоза, полазили камъка. Гералт вдигна глава и в този момент се почувства така, сякаш нещо меко се допира до шията му и започва да пълзи, изправяйки косите му. Знаеше какво означава това.

Някой го гледаше.

Обърна се бавно и плавно. Плотка изпръхтя, мускулите на шията й затрепериха, размърдаха се под кожата.

На склона на хълма, от който току-що се беше спуснал вещерът, стоеше девойка — неподвижна, опряла се с ръка на една елша. Бялата й, дълга до земята рокля беше в контраст с блестящата чернота на дългите разрошени коси, спускащи се по раменете й. На Гералт му се стори, че тя се усмихва, но не беше сигурен — бе прекалено далеч.

— Здравей — рече той и вдигна длан в приятелски жест. Пристъпи към нея, а тя обърна леко глава — следеше движенията му. Лицето й беше бледо, очите — черни и огромни. Усмивката й — ако това изобщо беше усмивка — изчезна от лицето й като изтрита с парцал. Гералт направи още една крачка. Зашумоляха листа. Девойката се затича като сърна по склона, мярна се между клоните на лещака, превърна се в бяла ивица и изчезна в дълбините на гората. Дългата рокля, изглежда, изобщо не ограничаваше свободата на движенията й.

Кобилата на вещера зацвили, сякаш стенеше, вирнала глава. Гералт, който все още гледаше към гората, машинално я успокои със Знака. А после хвана юздата и продължи покрай стената, потънал до кръста в репеите.

На солидните, обковани с желязо порти, висящи на ръждясали панти, имаше голямо месингово клепало. Гералт се поколеба, после протегна ръка и докосна позеленялата халка. И моментално отскочи, защото в този миг портата се отвори със скърцане и стържене, като прегъваше снопчета трева и загребваше камъчета и клони. Зад нея нямаше никой — виждаше се само празен, запуснат двор, обрасъл с коприва. Гералт влезе, повел замаяния от знака кон, който не се противеше, но стъпваше сковано и неуверено.

Каменната ограда затваряше двора откъм три страни, а четвъртата беше фасадата на замък, осеяна с дупки от откъртила се мазилка, мръсни петна и гирлянди от бръшлян. Олющените капаци на прозорците бяха затворени. Вратите — също.

Гералт завърза Плотка за стълба при портата и бавно тръгна към замъка по покритата с чакъл алея, която минаваше покрай ниския перваз на малък фонтан, пълен с листа и мръсотия. Насред фонтана, върху странен цокъл, стоеше изсечен от бял камък делфин, извил нагоре пречупената си опашка.

До фонтана, в нещо, което някога е било цветна леха, растеше розов храст. Той не се отличаваше по нищо от останалите розови храсти, които беше виждал Гералт, освен по цвета. Розите бяха изключителни — цвят индиго, с леки оттенъци на лилаво по крайчеца на някои от листенцата. Вещерът докосна една от розите и я помириса. Имаше типичния за розите аромат, но малко по-остър.

Вратите на замъка, а едновременно с това и всички капаци на прозорците — се отвориха с трясък. Гералт вдигна рязко глава и видя, че по алеята, скърцайки по чакъла, към него се носи чудовище.

Дясната ръка на вещера мълниеносно се изстреля над дясното рамо, а в същата секунда лявата дръпна ремъка на гърдите му и ръкохватката на меча сама скочи в дланта му. Острието излезе със съскане от ножницата, описа къс, сияещ полукръг и застина, насочено към нападащия звяр. При вида на меча чудовището забави крачка и спря, като пръсна чакъл във всички посоки. Вещерът дори не помръдна.

Съществото беше човекоподобно, облечено в поизносени, но хубави дрехи, на които имаше изящни, но напълно безполезни украшения. Човекоподобието обаче стигаше само до мръсната яка на кафтана, защото над нея се издигаше грамадна, космата като мечешка глава с огромни уши, диви очи и ужасна, пълна с криви зъби уста, в която като пламък се мяркаше червен език.

— Махай се оттук, смъртни! — изрева чудовището, размахвайки лапи, но без да се помръдва от мястото си. — Ще те изям! Ще те разкъсам на парчета!

Вещерът нито помръдна, нито отпусна меча.

— Да не си глух? Махай се оттук! — изкрещя съществото, след което нададе нещо средно между писък на глиган и рев на елен самец. Капаците на всички прозорци заскърцаха и захлопаха, сваляйки камъчета и мазилка от первазите. Нито вещерът, нито чудовището помръдваха.

— Бягай, докато си още цял! — изрева съществото, но май вече не толкова уверено. — Че…

— Че какво? — прекъсна го Гералт.

Чудовището започна да сумти и наведе настрани ужасната си глава.

— Виж ти, какъв смелчага — каза то спокойно, като се зъбеше и гледаше Гералт с кървясали очи. — Бъди така добър да свалиш желязото си. Може би не си осъзнал, че стоиш в двора на собствения ми замък? Или там, откъдето идваш, е прието да се заплашват домакините в собствените им дворове?

— Прието е — потвърди Гералт. — Но само онези домакини, които посрещат гостите си с рев и обещания да ги разкъсат на парчета.

— Ах, проклетник! — възмути се чудовището. — И ще ме обижда, скитникът със скитник. Гост бил! Влиза в двора, съсипва чужди цветя, разпорежда се и мисли, че ей-сега ще му изнесат хляб и сол. Пфу!

Съществото се изплю, изсумтя и затвори уста. Долните му зъби останаха да стърчат, придавайки му вид на глиган.

— И какво? — каза вещерът след малко и свали меча си. — Така ли ще стоим?

— А ти какво предлагаш? Да легнем? — изсумтя чудовището. — Прибери това желязо, ти казвам!

Вещерът прибра ловко оръжието в ножницата на гърба си и без да сваля ръце, поглади стърчащата над рамото му ръкохватка.

— Бих предпочел — рече той — да не правиш прекалено резки движения. Мога да извадя този меч във всеки един момент, и то по-бързо, отколкото си мислиш.

— Видях — рече чудовището и се изкашля. — Ако не беше така, отдавна щеше да си изхвърлен през портата с отпечатък от ботуша ми на задника. Какво търсиш тук? Откъде се взе?

— Заблудих се — излъга вещерът.

— Заблудил се бил — повтори чудовището и изкриви муцуна в страховита гримаса. — Тогава се разблуди. Първо през портата, значи. Обърни лявото си ухо към слънцето, върви все така и скоро ще се върнеш на пътя. Е, какво чакаш?

— Тук има ли вода? — попита спокойно Гералт. — Конят е жаден. Аз също, ако това не пречи много.

Чудовището пристъпи от крак на крак, почеса се зад ухото.

— Слушай, ти… наистина ли не те е страх от мен? — попита след малко.

— А трябва ли?

Чудовището се огледа, изкашля се и придърпа рязко нагоре широките си панталони.

— Е, добре, какво толкова? Гост вкъщи. Не срещам всеки ден човек, който при вида ми не бяга и не пада в безсъзнание. Хубаво. Ако си уморен честен пътник — каня те в замъка си. Но ако си разбойник или крадец — предупреждавам те: този замък изпълнява заповедите ми. Сред тези стени командвам аз!

Вдигна косматата си лапа и всички капаци отново се заудряха в стената, а в каменното гърло на делфина нещо заръмжа приглушено.

— Каня те — повтори чудовището.

Гералт не помръдна от мястото си, наблюдаваше го внимателно.

— Сам ли живееш?

— А какво ти влиза в работата с кого живея? — промълви сърдито чудовището, разтваряйки широко уста, а после се разсмя гръмогласно. — Аха, ясно. Сигурно имаш предвид дали нямам четирийсет слуги, красавци като мен. Не. Е, какво, дявол да го вземе, възползваш ли се от поканата ми, отправена чистосърдечно? Ако не — вратата е ей там, точно зад задника ти.

Гералт се поклони церемониално и рече:

— Приемам поканата ти. Няма да наруша законите на гостоприемството.

— Моят дом е и твой дом — отвърна чудовището също толкова официално, макар и по-небрежно. — Насам, гостенино. А коня остави тук, при кладенеца.

Отвътре замъкът също се нуждаеше от основен ремонт, но беше донякъде по-чисто и по-приятно. Мебелите явно бяха правени от майстори в занаята, макар и много отдавна. Миришеше силно на прах. Беше тъмно.

— Светлина! — изрева чудовището и борината, втъкната в желязна поставка, пламна веднага, бълвайки облак дим.

— Не е зле — подхвърли вещерът.

Чудовището се изкикоти.

— Само това ли ще кажеш? Наистина, виждам че каквото и да срещнеш, няма да се учудиш. Казах ти, че този замък изпълнява заповедите ми. Оттук, моля. Внимателно — стълбището е стръмно. Светлина!

На стълбището чудовището се обърна.

— А какво виси на шията ти, гостенино? Какво е това?

— Виж го.

Чудовището взе медальона в лапата си, поднесе го към очите си, опъвайки леко верижката на врата на Гералт.

— Този звяр има неприятно изражение. Какво е това?

— Знакът на гилдията ми.

— А, явно се занимаваш с правене на намордници? Насам, моля. Светлина!

В средата на огромна, напълно лишена от прозорци зала, стоеше огромна дъбова маса, абсолютно гола, ако не се броеше внушителният канделабър от позеленял месинг, покрит с гирлянди от засъхнал восък. В изпълнение на поредната команда на чудовището свещите се запалиха и заблещукаха, осветявайки слабо помещението.

Една от стените на залата беше окичена с оръжия — композиции от кръгли щитове, скръстени алебарди, рохатини[1] и гизарми[2], тежки дълги мечове и секири. Половината от съседната стена бе заета от огромна камина, над която се виждаха редица олющени и избледнели портрети. Стената срещу вратата беше запълнена с ловни трофеи: широки рога на лосове и разклонени рога на елени хвърляха сенки по озъбените муцуни на глигани, мечки и рисове и по раздърпаните криле на препарирани орли и ястреби. Почетното място в центъра се заемаше от глава на скален дракон, но вече покафеняла, безформена и ронеща се. Гералт се приближи.

— Дядо ми го уби — каза чудовището, докато хвърляше огромен пън в огнището. — Това беше може би последният дракон в околността, позволил да го убият. Седни, гостенино. Гладен си, както предполагам?

— Няма да отричам, стопанино.

Чудовището седна на масата, отпусна глава, сплете пръстите на огромните си лапи върху корема и мърмори нещо около минута, като въртеше дебелите си палци. После изрева, не много силно, и удари с лапа по масата. Чиниите и паниците задрънчаха сребристо и калаено, а чашите зазвъняха кристално. Замириса на печено, чесън, риган и индийско орехче. Гералт не показа учудване.

— Да… — потри лапи чудовището. — По-добре е от слуги, нали? Обслужвай се, гостенино. Това е угоена кокошка, това е шунка от глиган, а това е пастет от… не знам от какво. От нещо си там. Тук имаме ресарки. Не, дявол да го вземе, това са яребици. Объркал съм заклинанието. Яж, яж. Това е хубава, истинска храна, не се бой.

— Не се боя. — Гералт разкъса угоената кокошка на две.

— Забравих — усмихна се чудовището, — че не си от плашливите. А как се казваш, например?

— Гералт. А ти, стопанино?

— Нивелен. Но в околността ме наричат Изрода или Зъбатия. И плашат децата си с мен. — Чудовището изля в гърлото си съдържанието на огромна чаша, после потопи пръсти в пастета и с един замах обра почти половината купа.

— Плашат децата — повтори Гералт с пълна уста. — Неоснователно, разбира се?

— Съвършено вярно. За твое здраве, Гералт.

— И за твое, Нивелен.

— Как е виното? Забеляза ли, че е от грозде, а не от ябълки? Но ако не ти харесва, ще извълшебствам друго.

— Благодаря, това не е лошо. Магическите способности по рождение ли са ти?

— Не. Те са откакто ми израсна това. Тоест зурлата. Сам не знам как стана така, но замъкът изпълнява всичко, каквото пожелая. Нищо особено, умея да извълшебствам кльопачка, питие, дрехи, чисти завивки, гореща вода, сапун. Всяка жена може да направи това и без магии. Отварям и затварям прозорците и вратите. Паля огън. Нищо особено.

— Пак е нещо. А тази… зурла, както казваш, отдавна ли ти е?

— От дванайсет години.

— Как се случи?

— А на теб какво ти влиза в работата? Налей си още.

— С удоволствие. Изобщо не ми влиза в работата, питам от интерес.

— Разбираем и приемлив повод — засмя се гръмогласно чудовището. — Но аз не го приемам. Това не те засяга, и точка по въпроса. Но за да задоволя поне отчасти любопитството ти, ще ти покажа как изглеждах. Погледни портретите. Първият откъм камината е баща ми. Вторият е дявол знае кой. А третият съм аз. Виждаш ли?

Изпод прахта и паяжините от портрета с празен поглед гледаше безцветен дебеланко с угоено и тъжно, пъпчиво лице. Гералт, на когото му беше позната разпространената сред портретистите склонност да ласкаят клиентите, кимна тъжно.

— Виждаш ли? — повтори Нивелен, озъбвайки се.

— Виждам.

— Кой си ти?

— Не разбирам.

— Не разбираш? — Чудовището вдигна глава, очите му заблестяха, като на котка. — Светлината на свещите, гостенино, не достига до портрета ми. Аз го виждам, но аз не съм човек. Поне не и в момента. За да разгледа портрета, някой човек би станал, би се приближил, вероятно би взел и свещник. Ти не направи това. Изводът е прост. Но ще те попитам без заобикалки: ти човек ли си?

Гералт не извърна поглед.

— Ако поставяш така въпроса — отвърна той след кратко мълчание, — то не съвсем.

— Аха. Ако не е много нетактично, ще попитам: какъв си в такъв случай?

— Вещер.

— Аха — повтори Нивелен след кратко забавяне. — Ако не ме лъже паметта, вещерите си изкарват прехраната по много интересен начин. Убиват разни чудовища срещу заплащане.

— Паметта не те лъже.

Отново настана тишина. Пламъците на свещите пулсираха, устремяваха се нагоре като тънки мустачки, отразяваха се в кристалните чаши и в каскадите на спускащия се по свещника восък. Нивелен седеше неподвижно и помръдваше леко огромните си уши.

— Да допуснем — каза той най-накрая, — че успееш да извадиш меча, преди да се хвърля върху теб. Да допуснем, че дори успееш да ме наръгаш. При моето тегло това няма да ме спре, ще те съборя на пода със самата сила на движението си. А после зъбите ще решат всичко. Как мислиш, вещерю, кой от нас има по-големи шансове, ако се стигне до прегризване на гърлата?

Гералт си наля вино, като придържаше калаения капак на гарафата, отпи глътка и се облегна в стола. Гледаше чудовището и се усмихваше. А тази усмивка беше зловеща.

— Да-а-а — провлачи Нивелен, чоплейки с нокът в ъгълчето на устата си. — Трябва да призная, че умееш да отговаряш на въпросите, без да пилееш думи. Интересно как ще се справиш със следващия, който ще ти задам. Кой ти плати, за да ме убиеш?

— Никой. Тук съм случайно.

— А не ме ли лъжеш?

— Нямам навика да лъжа.

— А какви навици имаш? Разказвали са ми за вещерите. Запомнил съм, че отвличат малки деца, които после хранят с вълшебни билки. Тези, които оцелеят, стават вещери, магьосници с нечовешки способности. Учат ги да убиват, изкореняват от тях всякакви човешки чувства и пориви. Превръщат ги в чудовища, длъжни да убиват други чудовища. Чувал съм да се говори, че е време някой да започне лов на вещери. Защото чудовищата са все по-малко, а вещерите — все повече. Хапни си яребица, докато не е изстинала съвсем.

Нивелен взе от чинията една яребица, сложи я цялата в устата си и я схруска шумно като сухарче.

— Защо мълчиш? — изфъфли той, докато преглъщаше. — Кое от това, дето го говорят за вас, е истина?

— Почти нищо.

— А кое е лъжа?

— Че чудовищата са все по-малко.

— Факт. Не са малко — показа зъбите си Нивелен. — Едно от тях в момента седи пред теб и се пита добре ли е направило, че те е поканило. На мен, гостенино, знакът на гилдията ти от пръв поглед не ми хареса.

— Ти не си никакво чудовище, Нивелен — рече сухо Гералт.

— А, по дяволите! Това е нещо ново. И какъв съм аз според теб? Каша от клюква? Ято диви гъски, отлитащи на юг в мрачно ноемврийско утро? Не? Тогава може би невинността, загубена при ручея от едрогърдата дъщеря на мелничаря? Е, Гералт, кажи ми какъв съм. Не виждаш ли, че направо се треса от любопитство?

— Ти не си чудовище. Иначе не би могъл да докосваш този сребърен поднос. И в никакъв случай не би взел в ръка медальона ми.

— Ха! — изрева Нивелен така, че пламъците на свещите за миг легнаха хоризонтално. — Днес явно е ден за разкриване на велики, страшни тайни! Сега вече знам, че тези уши са ми пораснали, защото като дете не съм обичал овесена каша с млякото.

— Не, Нивелен — каза спокойно Гералт. — Това е резултат на урочасване. Сигурен съм, че знаеш кой ти е направил магия.

— И да знам, какво?

— Магията може да се премахне. В много случаи.

— И ти естествено, като вещер, умееш да премахваш магии. В много случаи.

— Умея. Искаш ли да опитам?

— Не. Не искам.

Чудовището отвори устата си и изкара червения си, дълъг две педи език.

— Какво, слиса ли се?

— Слисах се — призна си Гералт.

Чудовището се разкикоти и се облегна назад в стола.

— Така си и знаех, че ще се слисаш — каза то. — Налей си още, седни по-удобно. Ще ти разкажа цялата история. Вещер или не — предизвикваш доверие, а на мен ми се бъбри. Налей си.

— Вече няма какво.

— А, проклятие. — Чудовището се изкашля, след което отново тропна с лапа по масата. До двете празни гарафи неизвестно откъде се появи доста голяма глинена дамаджана в ракитена кошница. Нивелен свали със зъби глинения печат, наля си и започна да разказва:

— Както вероятно си забелязал, околността е доста пуста. До най-близките човешки селища има доста път. Затова, нали разбираш, навремето баща ми, а и дядо ми не са били особено обичани нито от съседите, нито от минаващите по пътя търговци. Всеки, който попадал в нашия край, се разделял в най-добрия случай със стоката си, ако татко го видел от кулата. А няколко от най-близките селища изгорели, защото татко сметнал, че се отнасят нехайно към плащането на дължимото. Малцина обичали татко. Освен мен, разбира се. Много плаках, когато веднъж докараха с каруца онова, което беше останало от него след удар с меч. Дядо ми по това време вече не се занимаваше активно с разбойничество, защото откакто го праснаха по кратуната с железен моргенщерн[3], ужасно заекваше, пускаше лиги и рядко успяваше да стигне навреме до нужника. Излизаше, че аз, като наследник, трябва да оглавя дружината.

— Тогава бях млад — продължи Нивелен, — същинско сукалче, така че момчетата от дружината веднага ме оседлаха. Командвах ги, както можеш да се досетиш, не повече, отколкото тлъсто прасе може да командва вълча глутница. Скоро започнахме да правим неща, които татко, ако беше жив, никога не би позволил. Ще ти спестя подробностите, веднага преминавам към същественото. Веднъж отидохме чак до Галибол, край Мирт, и ограбихме един храм. Отгоре на всичко там имаше и една млада жрица.

— Какъв храм беше това, Нивелен?

— Дявол го знае, Гералт. Но си личеше, че не е добър храм. Спомням си, на олтара лежаха черепи и кости, гореше зелен огън. Вонеше ужасно. Но по същество. Момчетата хванаха жрицата, скъсаха й дрехите и казаха, че трябва да възмъжея. И аз, глупавият сополанко, възмъжах. По време на възмъжаването жрицата ми плю в устата и извика нещо.

— Какво?

— Че съм чудовище в човешка кожа, че ще бъда чудовище в чудовищна кожа, нещо за любовта, за кръвта, не помня. Камата, една такава мъничка, беше скрита вероятно в косите й. Тя се самоуби и тогава… Как бягахме оттам, Гералт, за малко да уморим конете. Не беше добър този храм.

— Разказвай по-нататък.

— После стана така, както каза жрицата. След няколко дни се събуждам сутринта, а прислугата и всеки, който ме види — крещи и бяга. Като се видях в огледалото… Разбираш ли, Гералт, паникьосах се, май имах някакъв пристъп, спомням си всичко като в мъгла. Накратко казано — имаше трупове. Няколко. Използвах всичко, което ми попадна, изведнъж бях станал много силен. А замъкът помагаше както може — хлопаха врати, във въздуха летеше покъщнина, бушуваше огън. Всички бягаха в паника: леля, братовчедка, момчетата от дружината, дори кучетата бягаха с подвити опашки. Избяга и котката ми Лакомка. От страх дори папагалът на леля получи удар. Скоро останах сам — ревящ, виещ, буйстващ и разбиващ каквото ми попадне, главно огледала.

Нивелен замълча, въздъхна и подсмръкна.

— Когато пристъпът отмина — продължи той малко по-късно, — вече беше късно да се направи каквото и да било. Останах сам. Не можех да обясня на никого, че се е изменила само външността ми, че макар и в ужасен облик аз съм само глупаво момче, ридаещо в празен замък над телата на слугите си. После дойде ужасният страх, че ще се върнат и ще ме пребият до смърт, преди да успея да обясня. Но никой не се върна.

Чудовището замълча и изтри носа си с ръкав.

— Не искам да се връщам към тези първи месеци, Гералт, дори сега тръпки ме побиват, като си спомня. Но по същество: стоях дълго, много дълго в замъка, притихнал като мишле зад метлата, без да си подавам носа навън. Ако някой се появеше — а това се случваше рядко, — не излизах, просто нареждах на замъка да хлопне няколко пъти капаците на прозорците или крещях във водосточната тръба. Обикновено това беше достатъчно гостът да вдигне след себе си голям облак прах. Така беше до деня, в който на разсъмване погледнах през прозореца и какво да видя? Някакъв дебелак реже рози от храста на леля ми. А трябва да ти кажа, че тези цветя не са какви да е, това са сини рози от Назаир, семената ги е донесъл още дядо ми. Обзе ме ярост, изскочих на двора. Дебелакът, след като му се върна гласът, изгубен при появата ми, започна да пищи, че искал само няколко цветенца за дъщеря си, молеше ме да го пощадя, пожелаваше ми живот и здраве. Вече се готвех да го изхвърля през портата, когато ми просветна, спомних си приказките, които ми разказваше някога Денка, дойката ми, старата дебелана. Проклятие, помислих си, май хубавите девойки превръщат жабите в принцове или беше обратното, може би… Може би в тази приказка има зрънце истина, някакъв шанс… Подскочих на два сажена[4] височина, изревах така, че лозата се откъсна от стената, и изкрещях: „Дъщерята или живота!“ — нищо по-добро не ми хрумна. Търговецът — а това беше търговец — се обля в сълзи, а после призна, че дъщеричката му е на осем години. Какво, смешно ли ти е?

— Не.

— Защото и аз самият не знаех дали да се смея, или да оплаквам гадната си съдба. Стана ми жал за търговеца, не можех да го гледам как се тресе, поканих го в дома си, а на прощаване пуснах злато и скъпоценни камъни в торбата му. Трябва да ти кажа, че в подземието останаха немалко богатства, още от времето на татко, а аз не бях много наясно какво да правя с тях и можех да си позволя този жест. Търговецът сияеше, благодари ми така, че опръска със слюнка всичко наоколо. Сигурно се е похвалил някъде за своите приключения, защото не минаха и два месеца, когато тук дойде и втори търговец. Носеше със себе си голяма торба. И дъщеря си. Също голяма.

Нивелен изпъна крака под масата и се протегна така, че столът изпращя.

— Набързо се договорихме с него — продължи той. — Разбрахме се, че ще ми я остави за година. Наложи се да му помогна да натовари торбата на мулето — сам нямаше да се справи.

— А девойката?

— Известно време се разтреперваше при вида ми, беше убедена, че ще я изям. Но след месец вече ядяхме на една и съща маса, бъбрехме непринудено и ходехме на дълги разходки. Но макар тя да беше мила и удивително разумна, езикът ми се заплиташе, когато разговарях с нея. Разбираш ли, Гералт, винаги съм бил плах с момичетата, винаги съм ставал за смях, дори с тези от обора, с тор по краката, с които момчетата от дружината правеха каквото си поискат. Дори те ми се присмиваха. Какво да очаквам сега, мислех си, с тази зурла? Дори не се реших да й кажа защо съм платил толкова скъпо за една година от живота й. Годината се точеше като вонята след народно опълчение, докато най-накрая не се появи търговецът и не си я прибра. А аз, отчаян, се затворих в замъка си и няколко месеца не се показвах на никого от гостите с дъщери, които идваха. Но след годината, прекарана с компания, осъзнах колко е тежко, когато няма на кого да кажеш нито дума.

Чудовището издаде звук, който трябваше да е въздишка, но прозвуча като хълцане.

— Следващата — продължи то след малко — се казваше Фене. Дребна, бърза и как чуруликаше — същинско кралче[5]. И изобщо не се страхуваше от мен. Един ден — беше точно годишнината от подстригването ми[6] — се напихме с нея с медовина и… хе-хе. Веднага след това скочих от леглото и изтичах при огледалото. Признавам си, че бях разочарован и подтиснат. Зурлата ми си беше същата, може би само още по-глуповата. А разправят, че в приказките има народна мъдрост! Пукната пара не струва тази мъдрост, Гералт! Е, Фене скоро се постара да забравя за огорченията. Весело беше момичето, казвам ти. Знаеш ли какво измисли? Двамата заедно плашехме неканените гости. Представи си: влиза някой такъв в двора, оглежда се, и изведнъж аз излитам с рев пред него на четири крака, а Фене, съвсем гола, седи на гърба ми и тръби с ловния рог на дядо!

Нивелен се разтресе от смях, зъбите му проблеснаха.

— Фене — продължи той — изкара при мен цяла година, а после се върна при семейството си с голямо допълнително възнаграждение. Смяташе да се ожени за един кръчмар, вдовец.

— Разказвай нататък, Нивелен. Увлекателно е.

— Наистина ли? — попита чудовището и се почеса шумно зад ухото. — Е, добре. Следващата, Примула, беше дъщеря на разорил се рицар. Когато дойде тук, баща й имаше само мършав кон, ръждясала броня и огромни дългове. Беше отвратителен, Гералт, да ти кажа честно. Като купчина тор, пък и вонеше по същия начин. Примула — залагам си едната ръка — очевидно е била зачената когато е бил на война, защото беше доста хубавичка. И у нея не предизвиквах страх, което не беше никак чудно, защото в сравнение с родителя й изглеждах напълно прилично. Тя, както се оказа, беше доста темпераментна, а и аз, вече набрал увереност в себе си, не й отстъпвах. Още след две седмици с Примула вече бяхме в доста близки отношения. Така например, тя обичаше да ме дърпа за ушите и да вика: „Ухапи ме, звяр!“, „Разръфай ме, хищнико!“ и други подобни идиотщини. В почивките бягах до огледалото, но представи си, Гералт, всеки път поглеждах в него с нарастващо безпокойство. Все по-малко тъгувах по предишния си, не толкова здрав облик. Разбираш ли, Гералт, преди това бях непохватен, сега станах мъж отвсякъде. Преди това непрекъснато се разболявах, кашлях и носът ми течеше, сега нищо не ме хваща. А зъбите? Няма да повярваш колко развалени зъба имах. А сега? Мога да прегриза крака на стола. Искаш ли да прегриза крака на стола?

— Не. Не искам.

— Може и да е за добро — раззина уста чудовището. — Госпожицата се забавляваше, когато исках да предизвикам възхищението й, и в замъка останаха съвсем малко здрави столове.

Нивелен зина и езикът му се сви на тръбичка.

— Умори ме това дърдорене, Гералт. Накратко, след това имаше още две — Илка и Венимира. Всичко протичаше до скука еднакво. Отначало страх и студенина, после симпатия, укрепена с малки, но скъпи подаръци, след това — „Хапи ме, изяж ме цялата!“, сетне — таткото се връща, нежното прощаване и все по-забележимото намаляване на съкровището. Реших да прекарвам повече време в самота. Разбира се, отдавна престанах да вярвам, че целувката на момиче ще промени облика ми. И се примирих с това. Нещо повече — стигнах до извода, че така ми е добре и не ми трябват никакви промени.

— Никакви ли, Нивелен?

— Помисли сам. Вече ти казах: първо — конското здраве, свързано с този облик. Второ — различността ми действа на девойките като афродизиак. Не се смей! Повече от сигурен съм, че ако бях човек, трябваше здравата да се помъча, преди да получа такава, като например Венимира, която беше необикновено красива госпожица. Подозирам, че дори не би погледнала такъв като този от портрета. И трето — безопасността. Баща ми имаше врагове, някои от които са още живи. Тези, които дружината прати в гроба под жалкото ми командване, имат роднини. Ако не беше страхът, който внушавам, някой би дошъл да си отмъсти. Например селяни с вили.

— Изглежда, си абсолютно сигурен — промълви Гералт, като си играеше с празната чаша, — че в сегашния си облик не си сторил зло никому? На нито един баща, на нито една дъщеря? На нито един роднина или съпруг на дъщеря? А?

— Стига, Гералт — възмути се чудовището. — Какви ги говориш? Бащите не можеха да си намерят място от радост, казах ти — бях щедър отвъд всякакво въображение. А дъщерите? Не си ги видял какви идваха тук — с роклички от кълчища, ръце, проядени от пране с луга, прегърбени от носенето на ведра. По гърба и на бедрата на Примула дори две седмици след пристигането й още личаха следите от ремъка, с който я беше налагал рицарският й татко. А при мен ходеха като принцеси, докосваха предимно ветрила, дори не знаеха къде е кухнята. Нагиздвах ги и ги окичвах с дрънкулки. Веднага щом пожелаеха, приготвях с магия топла вода в тенекиената вана, която татко е откраднал за мама още когато е бил в Асенгард. Представяш ли си? Тенекиена вана! Рядко някой градоначалник, какви ги говоря, рядко дори владетелите имат тенекиени вани. За тях това беше замък от приказките, Гералт. А що се отнася до леглото… По дяволите, в наши дни невинността се среща по-рядко дори от скалните дракони. Не съм принуждавал нито една.

— Но подозираше, че някой може да ми е платил, за да те убия. Кой можеше да е той?

— Някой подлец, който иска да получи онова, което е останало в подземието ми, но няма голяма дъщеря — изрече твърдо Нивелен. — Човешката алчност не знае граници.

— И никой друг?

— Никой друг.

Двамата замълчаха, загледани в неравномерно мигащите пламъци на свещите.

— Нивелен — обади се внезапно вещерът. — Сега сам ли си?

— Вещерю — отвърна чудовището след кратка пауза, — мисля, че по принцип сега би трябвало да те наругая с неприлични думи, да те хвана за врата и да те сваля по стълбите. Знаеш ли защо? Задето ме смяташ за малоумен. От самото начало виждам как се услушваш, как поглеждаш към вратата. Много добре знаеш, че не живея сам. Прав ли съм?

— Прав си. Извинявай.

— По дяволите извинението ти. Видя ли я?

— Да, в гората, край портата. И по тази причина търговците с дъщерите от известно време насам си тръгват с празни ръце?

— Значи и за това знаеш? Да, по тази причина.

— Ще разрешиш ли да попитам…

— Не разрешавам.

Отново настъпи мълчание.

— Е, твоя воля — изрече накрая вещерът и се изправи. — Благодаря ти за гостоприемството, стопанино. Време е да тръгвам.

— Точно така. — Нивелен също стана. — По разбираеми причини не мога да ти предложа нощуване в замъка, а не те съветвам да нощуваш в тукашните гори. Откакто околността се обезлюди, нощем тук не е хубаво. Трябва да се върнеш на пътя до мръкване.

— Ще го имам предвид, Нивелен. Сигурен ли си, че не се нуждаеш от помощта ми?

Чудовището го погледна накриво.

— А сигурен ли си, че би могъл да ми помогнеш? Да махнеш това от мен?

— Имах предвид не само такава помощ.

— Не отговори на въпроса ми. Макар че… Май отговори. Не би могъл.

Гералт го погледна право в очите.

— Тогава не ви е провървяло — каза той. — От всички храмове в Галибол и долината Нимнар сте избрали точно храма на Цорам Агх Тера, Лъвоглавия Паяк. За да се махне проклятието, направено от жрица на Цорам Агх Тера, са необходими знания и способности, които аз не притежавам.

— А кой ги притежава?

— Значи това все пак те интересува? Нали каза, че ти е добре така, както си.

— Да — както съм. Но не както може да стане. Боя се, че…

— От какво се боиш?

Чудовището спря при вратата на залата и се обърна.

— Омръзнаха ми тези твои въпроси, вещерю. Постоянно питаш, без да отговаряш на моите. Явно трябва да ги задавам по друг начин. Слушай, от известно време сънувам неприятни сънища. Може би думата „чудовищни“ би била по-точна. Как мислиш, опасенията ми оправдани ли са? Само че по-кратко, моля.

— След такъв сън, когато се събудиш, забелязвал ли си да са ти изцапани краката? Борови иглички сред завивките?

— Не.

— А…

— Не. Моля те, по-накратко.

— Опасенията ти са оправдани.

— А за това можеш ли да помогнеш?

— Не.

— Най-накрая. Да вървим, ще те изпратя.

В двора, докато Гералт наместваше дисагите, Нивелен погали кобилата по ноздрите и я потупа по врата. Плотка, доволна от ласката, наведе глава.

— Обичат ме зверовете — похвали се чудовището. — И аз ги обичам. Котката ми, Лакомка, макар и да избяга отначало, после се върна. Дълго време беше единственото живо същество, което споделяше с мен горчивата съдба. Верена също…

Той се сепна и изкриви лице в гримаса. Гералт се усмихна.

— Също обича котките?

— Птиците — озъби се Нивелен. — Проклятие, разприказвах се. Но какво толкова. Това не е поредната дъщеря на търговец, и не е поредният опит да намеря частица истина в старите приказки. Това е нещо сериозно. Ние се обичаме. Ако се засмееш, ще те цапардосам по физиономията.

Гералт не се засмя.

— Твоята Верена — каза той — по всяка вероятност е русалка. Знаеше ли?

— Досещах се. Слабичка. Тъмнокоса. Говори рядко, на език, който не зная. Не яде човешка храна. По цели дни се губи в гората, после се връща. Това типично ли е за тях?

— Повече или по-малко… — Вещерът затегна самара. — Сигурно смяташ, че тя няма да се върне, ако станеш човек?

— Сигурен съм в това. Сам знаеш как се боят русалките от хората. Малцина са виждали русалки отблизо. Ние с Верена… Ех, по дяволите. Всичко добро, Гералт.

— Всичко добро, Нивелен.

Вещерът смушка кобилата с пети и се отправи към портата. Чудовището закрачи до него.

— Гералт?

— Да?

— Не съм толкова глупав, колкото си мислиш. Ти си дошъл тук по следите на някой от търговците, които идваха тук в последно време. Случило ли се е нещо с някого от тях?

— Да.

— Последният от тях беше тук преди три дни. С дъщеря си, впрочем, не от най-хубавите. Наредих на замъка да затвори всички врати и капаци на прозорците и да не дава никакви признаци на живот. Те се помотаха из двора и си тръгнаха. Момичето откъсна една роза от храста на леля и я забоде на дрехата си. Търси ги някъде на друго място. Но внимавай, това са проклети места. Казах ти — нощем в гората не е безопасно. Там могат да се видят и чуят недобри неща.

— Благодаря, Нивелен. Няма да те забравя. Кой знае, може да срещна някой, който…

— Може. А може и да не срещнеш. Това е мой проблем, Гералт, мой живот и мое наказание. Научих се да понасям това, свикнах. А ако нещата станат много зле, не търси никого, ела сам и приключи нещата. По вещерски. Всичко добро, Гералт.

Нивелен се обърна и закрачи бодро към замъка. Не се обърна нито веднъж.

III

Околността беше пуста, дива и зловещо враждебна. Гералт не се върна на пътя до мръкване, не искаше да заобикаля, тръгна право през гората. Прекара нощта на голия връх на висок хълм, с меча на колене, до малък огън, в който от време на време хвърляше снопчета борови клонки. Посред нощ забеляза далеч в долината отблясъци на огън и дочу безумно виене и пеене, а и още нещо, което можеше да бъде само вик на изтезавана жена. Тръгна натам веднага щом се съмна, но намери само изпотъпкана поляна и овъглени кости в още топлата пепел. В короната на могъщ дъб нещо врещеше и съскаше. Можеше да е горски дух, но можеше да е и обикновена горска котка. Вещерът не остана да провери.

IV

Около пладне, когато поеше Плотка на един извор, кобилата зацвили пронизително и отстъпи, оголила белите си зъби. Гералт машинално я успокои със Знака и тогава забеляза правилния кръг, образуван от стърчащите от мъха шапки на червеникави гъби.

— Ставаш същинска истеричка, Плотка — каза той. — Това е обикновен магически кръг. Какви са тези сцени?

Кобилата изпръхтя, обръщайки глава към него. Вещерът потри чело, навъси се и се замисли. После с едно движение се озова на седлото, обърна кобилата и тръгна бързо назад по собствените си следи.

— „Обичат ме зверовете“ — промърмори той. — Извинявай, конче. Излиза, че ти имаш повече ум от мен.

V

Кобилата прибираше уши, пръхтеше, риеше земята с подкови, не искаше да върви. Гералт не си направи труда да я успокоява със Знака; скочи от седлото и прехвърли повода през главата й. На гърба му вече го нямаше стария меч в ножница от гущерова кожа — мястото му сега бе заето от блестящо красиво оръжие с кръстообразен предпазител и тънка, добре балансирана ръкохватка, завършваща с топче бял метал.

Този път портата не се отвори пред него. Беше отворена, така, като я бе оставил, когато си тръгваше.

Чу пеене. Не разбираше думите, дори не можеше да определи езика. Но не беше и необходимо — вещерът знаеше, чувстваше и разбираше самата природа, същността на пеенето — тиха, пронизваща, разливаща се по жилите вълна от страховит, обезсилващ ужас.

Внезапно пеенето прекъсна и той я видя.

Беше се прилепила към гърба на делфина в пресъхналия фонтан, прегърнала обраслия с мъх камък с малките си ръце, толкова бели, че изглеждаха прозрачни. Изпод разрошените черни коси блестяха, втренчени в него, огромни, широко отворени очи с цвят на антрацит.

Гералт се приближи бавно с мека, пружинираща стъпка, заобикаляйки в полукръг по посока на оградата, покрай храста със сини рози. Съществото, прилепило се към гърба на делфина, обръщаше към него малкото си личице с изражение на неописуема тъга, пълно с очарование, създаващо впечатлението, че песента все още се чува, макар че мъничките бледи устни бяха стиснати.

Вещерът спря на десетина крачки разстояние. Мечът изпълзя бавно от черната, покрита с емайл ножница и проблесна над главата му.

— Това е сребро — каза той. — Острието е сребърно.

Бледото личице не трепна, антрацитните очи не измениха изражението си.

— Толкова много приличаш на русалка — продължаваше спокойно вещерът, — че може да заблудиш всеки. Още повече, че си рядка птица, чернокоса. Но конете никога не грешат. Те разпознават такива като теб инстинктивно и безпогрешно. Каква си ти? Мисля, че си мула или алп. Обикновен вампир не би излязъл на слънце.

Крайчетата на бледните устни потрепнаха и леко се повдигнаха.

— Нивелен те привлече в своя облик, нали? Сънищата, за които говореше, си ги предизвикала ти. Досещам се що за сънища са това и му съчувствам.

Съществото не помръдна.

— Обичаш птиците — продължаваше вещерът. — Но това не ти пречи да прегризваш гърлата на хора и от двата пола, нали? Наистина, ти и Нивелен! Прекрасна двойка ще сте: чудовище и вампирка, господарка на горски замък. Веднага бихте подчинили цялата околност. Ти — вечно жадуваща кръв, и той — твой защитник, убиващ само при една твоя дума, сляпо оръдие. Но първо трябва да стане истинско чудовище, а не човек в облика на чудовище.

Огромните черни очи се присвиха.

— Какво става с него, чернокоске? Ти пееше, значи си пила кръв. Прибягнала си до последното средство, значи не си успяла да покориш разума му. Прав ли съм?

Черната главица кимна леко, почти неуловимо, а ъгълчетата на устните се вдигнаха още по-високо. Мъничкото личице придоби зловещо изражение.

— Сега навярно се смяташ за господарка на този замък?

Кимване, този път по-забележимо.

— Мула ли си?

Бавно движение на главата в знак на отрицание. Разнеслото се съскане можеше да излиза само от бледите, кошмарно усмихващи се устни, макар че вещерът не забеляза да помръдват.

— Алп?

Същото движение.

Вещерът отстъпи, стисна още по-здраво меча.

— Тогава си…

Ъгълчетата на устата започнаха да се повдигат нагоре, все по-нагоре, устните се отвориха…

— Брукса! — извика вещерът, хвърляйки се към фонтана.

Иззад бледите устни се подадоха бели, остри кучешки зъби. Бруксата скочи, изви гръб като пантера и нададе вой.

Звуковата вълна удари вещера като таран, спря дъха му, смазвайки ребрата му, пронизвайки ушите и мозъка му с трънчета болка. Докато летеше назад, той успя да скръсти китките на ръцете си в Знака на Хелиотроп. Магията намали значително силата, с която той удари гръб в оградата, но и така му притъмня пред очите и последният въздух излетя от дробовете му, придружен със стон.

На гърба на делфина, в каменния кръг на изсъхналия фонтан, където току-що беше седяла крехка девойка с бяла рокля, беше разплул проблясващото си туловище огромен черен прилеп, разтворил продълговатата си тясна уста, пълна с подобни на игли бели зъби. Ципестите криле се разпериха, размахаха се безшумно и съществото се нахвърли върху вещера като стрела, изстреляна от арбалет. Гералт усети в устата си вкус на желязо и изкрещя заклинание, протегнал напред ръка с пръсти, преплетени в Знака на Куен. Прилепът изсъска, зави рязко и се понесе нагоре с кикот. После пикира право надолу, към шията на вещера. Гералт отскочи встрани и нанесе удар, но не уцели. Прилепът зави плавно, свивайки едното си крило, прелетя край него и отново го атакува, раззинал зъбатата си уста. Гералт чакаше, насочил меча към него. В последния момент скочи, но не настрани, а напред и удари с такъв замах, че мечът изсвистя. Не уцели. Това беше толкова неочаквано, че вещерът излезе от ритъм и закъсня секунда с отскока. Усети как ноктите на звяра разкъсват бузата му, а влажното кадифено крило го плясва по врата. Обърна се на място, пренесе тежестта си на десния крак и нанесе рязък ритник назад. Но отново не уцели невероятно подвижното същество.

Прилепът замаха с криле, издигна се още по-нависоко и се понесе към фонтана. В момента, в който кривите нокти застъргаха в белия камък, пускащата лиги муцуна вече се размиваше, изчезваше, макар и появяващите се на нейно място бледи устни все още да не скриваха смъртоносните зъби.

Бруксата зави пронизително, модулирайки звука в ужасяващ напев, втренчи изпълнените си с омраза очи във вещера и отново заизвива.

Ударът на вълната беше толкова силен, че преодоля Знака. В очите на вещера се завъртяха червени и черни кръгове, слепоочията и темето му започнаха да пулсират. През пронизващата ушите му болка той започна да дочува гласове — монотонно пеене и стонове, свирене на флейта и обой, свистене на вихър. Кожата на лицето му изтръпваше. Той падна на едно коляно и тръсна глава.

Черният прилеп плуваше безшумно към него, отворил зъбатата си уста. Макар и зашеметен от писъка, Гералт реагира инстинктивно. Скочи, нагаждайки темпото си към скоростта на полета на чудовището, направи три крачки напред, финт, завъртане и после бърз като мисъл удар с две ръце. Острието не срещна съпротивление. Почти. Гералт чу вопъл, но този път това беше вопъл от болка, предизвикан от съприкосновението със среброто.

Бруксата виеше и се трансформираше на гърба на делфина. На бялата рокля, малко над лявата гръд, се виждаше червено петно, а над него — прорез, не по-дълъг от малкия пръст на ръката. Вещерът скръцна със зъби — ударът, който би трябвало да съсече звяра на две, се бе оказал драскотина.

— Викай, бруксо — измърмори той, триейки кръвта от бузата си. — Накрещи се. Изразходвай силите си. И тогава ще отсека прелестната ти главица.

Ти. Ще отслабнеш пръв. Магьоснико. Ще те убия.

Устните на бруксата не помръдваха, но вещерът чуваше думите ясно. Те се разнасяха в мозъка му и се взривяваха, звънтейки приглушено, с отзвук, сякаш изпод вода.

— Ще видим — процеди той и тръгна приведен към фонтана.

Ще те убия. Ще те убия. Ще те убия.

— Ще видим.

— Верена!

Нивелен, навел глава, вкопчил ръце в касата на вратата, се олюляваше на прага на замъка. После тръгна с несигурна походка към фонтана, размахвайки неуверено лапите си. На яката на кафтана му имаше петна от кръв.

— Верена! — изрева той отново.

Бруксата обърна рязко глава към него. Гералт, вдигайки меча за удар, се втурна към нея, но тя реагира по-бързо. Рязък вопъл — и поредната вълна събори вещера, просна го по гръб и го понесе по чакълестата алея. Бруксата се изви, подготвяйки се за скок, зъбите й проблеснаха като разбойнически кинжали. Нивелен, разперил лапи като мечок, се опита да я хване, но тя изрева право в лицето му, отхвърляйки го няколко сажена назад, към дървеното скеле до стената, което се срути с оглушителен трясък и го затрупа под купчина дъски.

Гералт вече беше на крака и тичаше, прекосявайки двора в полукръг. Опитваше се да отвлече вниманието на бруксата от Нивелен. А тя, в развяващата се бяла рокля, се носеше към него леко като пеперуда, едва докосвайки земята. Вече не крещеше, не се опитваше да се трансформира. Вещерът знаеше, че е уморена. Но знаеше също, че дори уморена, тя си оставаше смъртоносно опасна. Зад гърба на Гералт Нивелен виеше, засипалите го дъски трещяха.

Гералт отскочи вляво, описвайки кръгов замах с меча, бърз и дезориентиращ. Бруксата се носеше право към него — черно-бяла, раздърпана, страховита — и запищя в движение. Вещерът успя да направи Знака, отлетя назад и се вряза с гръб в оградата. Болката в гръбначния му стълб достигна чак до върховете на пръстите му, парализира ръцете му, подсече краката му и той падна на колене. Бруксата се носеше към него, виейки напевно.

— Верена! — изрева Нивелен.

Тя се обърна. И тогава Нивелен с всички сили заби в гърдите й острия край на счупена триметрова греда. Тя не извика. Само въздъхна. Вещерът потрепери, когато чу тази въздишка.

Те стояха — Нивелен, с широко разтворени крака, хванал с две ръце гредата и стиснал края й под мишница, и бруксата, увиснала на другия край като забодена с игла бяла пеперуда, също стиснала гредата с две ръце.

Тя въздъхна сърцераздирателно и изведнъж натисна силно кола. Гералт видя как на гърба й, върху бялата рокля, разцъфва бяло петно, от което кръвта изригва като гейзер и отвратително и непристойно се подава отчупеният остър край на кола. Нивелен изкрещя и направи крачка назад, после още една. Заотстъпва още по-бързо, но без да изпуска гредата, влачейки след себе си пронизаната брукса. Още крачка — и опря гръб в оградата на замъка. Краят на гредата, който държеше под мишница, застърга в стената.

Бруксата бавно, сякаш галейки, придвижи малките си ръце по гредата, изпъна ги, хвана здраво гредата и отново тласна тялото си напред. Вече повече от метър окървавен кол стърчеше от гърба й. Очите на бруксата бяха широко отворени, главата — изпъната назад. Вдишванията й се учестиха, станаха ритмични и накрая преминаха в хриптене.

Гералт се надигна, но омагьосан от това, което виждаше, все още не можеше да се съвземе и да действа. Чу думите, звучащи приглушено в черепа му, сякаш под сводовете на студено и мокро подземие.

Мой. Или ничий. Обичам те. Обичам.

Поредната ужасна, пресеклива, смразяваща кръвта въздишка. Бруксата напъна, придвижи се още напред по гредата и протегна ръце. Нивелен зарева отчаяно и без да изпуска гредата, се опита да изтласка бруксата колкото се може по-далеч от себе си. Напразно. Тя се придвижи още напред и го хвана за главата. Нивелен зави още по-пронизващо и замята косматата си глава. Бруксата отново се придвижи по гредата и наведе глава към гърлото му. Кучешките й зъби проблеснаха с ослепителната си белота.

Гералт скочи като освободена пружина. Всяко движение, всяка крачка, която сега трябваше да направи, бяха неговата същност — заучени, неизбежни, машинални и смъртоносно правилни. Три бързи крачки. Третата, като стотици такива преди това, завърши на левия крак — здравата решителна опора. Обръщане на тялото, рязък удар, със замах. Видя очите й. Нищо вече не можеше да се промени. Чу гласа й. Безрезултатно. Изкрещя, за да заглуши думата, която тя повтаряше. Безрезултатно. Той вече я съсичаше.

Удари я уверено, както стотици пъти преди това, със средата на острието, и чак тогава, продължавайки движението си, направи четвъртата крачка и обръщане на половин оборот. Острието, което в края на обръщането вече беше свободно, се движеше след него, блестящо, увличайки със себе си дъга от червени капчици. Косите с цвят на криле на врани се развълнуваха, развяха се, заплуваха по въздуха и плуваха, плуваха, плуваха.

Главата й падна на чакъла.

Чудовищата са все по-малко?

А аз? Какъв съм аз?

Кой крещи? Птиците?

Жената с кожуха и синята рокля?

Розата от Назаир?

Колко е тихо!

Колко е пусто. Каква пустота.

В мен.

Нивелен, свил се на кълбо и конвулсивно потръпващ, лежеше в копривата до стената на замъка, хванал главата си с ръце.

— Стани — каза вещерът.

Младият красив мъж със здраво телосложение и бяла кожа, който лежеше до стената, надигна глава и се озърна с невиждащ поглед. Потри очи с кокалчетата на пръстите си. Погледна дланите си. Опипа лицето си. Застена тихо, мушна пръст в устата си и дълго време го прекарва по венците си. Хвана се пак за лицето и застена отново, когато докосна четирите кървави ивици по бузата си. Заплака, после се засмя.

— Гералт! Как се случи това? Как се случи… Гералт!

— Стани, Нивелен. Стани и ела. В дисагите си имам лекарства, които ще са нужни и на двама ни.

— Аз вече не… Не? Гералт? Как стана така?

Вещерът му помогна да се изправи, стараейки се да не гледа малките ръце, толкова бели, че изглеждаха прозрачни, стиснали гредата, врязала се между мъничките гърди, за които беше залепнал мокър червен плат. Нивелен отново застена.

— Верена.

— Не гледай. Да вървим.

Тръгнаха през двора, поддържайки се един друг, и минаха през храста със сини рози. Нивелен непрекъснато опипваше лицето си със свободната ръка.

— Невероятно, Гералт. След толкова години? Как е възможно?

— Във всяка приказка има зрънце истина — каза тихо вещерът. — Любовта и кръвта. И в двете има могъща сила. Маговете и учените си блъскат главите над това вече дълги години, но не са научили нищо, освен…

— Освен какво, Гералт?

— Че любовта трябва да е истинска.

Гласът на здравия разум III

— Аз съм Фалвик, граф Моен. А това е рицарят Тайлес от Домдал.

Гералт се поклони небрежно. И двамата рицари бяха с доспехи и карминови наметала със знака на Бялата роза на лявото рамо. Това го поучуди — в околността, доколкото знаеше, нямаше нито едно подразделение на този орден.

Ненеке се усмихна на вид спокойно и безгрижно, когато забеляза учудването му.

— Тези благородни господа — каза тя между другото, разполагайки се удобно на своето подобно на трон кресло, — са на служба при владетеля на тукашните земи, дук Херевард.

— Княз — поправи я с натъртване Тайлес, по-младият от рицарите, втренчил в нея ясните си сини очи, изпълнени с омраза. — Княз Херевард.

— Да не навлизаме в подробности — усмихна се Ненеке. — По мое време князе се наричаха само онези, в чиито жили тече кралска кръв, но в наши дни, изглежда, това вече няма значение. И така, представих ти тези господа, а сега ще ти обясня целта на посещението на рицарите от Бялата роза в моята скромна обител. Трябва да знаеш, Гералт, че капитулът се опитва да получи от Херевард обработваема земя за Ордена, поради което много рицари на Розата са постъпили на служба при княза. А мнозина местни, като Тайлес например, са му се заклели във вярност и са приели червеното наметало, което толкова му отива.

— Това е чест за мен. — Вещерът се поклони толкова небрежно, колкото и предишния път.

— Не мисля — отговори студено жрицата. — Те не са дошли, за да ти окажат чест. Напротив. Искат колкото се може по-скоро да се махнеш оттук. Казано накратко и по същество, възнамеряват да те изгонят. Смяташ ли това за чест? Аз — не. Аз смятам това за обида.

— Мисля, че благородните рицари напразно са си направили труда да дойдат — сви рамене Гералт. — Нямам намерение да се заселвам тук. Ще си отида сам, при това скоро, и няма нужда да ме карат да бързам и да ме побутват.

— Веднага! — изрева Тайлес. — Моментално! Князът заповяда…

— На територията на този храм заповядвам аз — прекъсна го Ненеке със студен, властен тон. — Обикновено се стремя разпорежданията ми да не влизат в голямо противоречие с политиката на Херевард. Ако, разбира се, политиката му е достатъчно логична и разбираема. В този конкретен случай тя е ирационална, затова не смятам да я възприемам сериозно, тъй като не заслужава това. Гералт от Ривия е мой гост, господа. Престоят му в моя храм ми е приятен. Затова Гералт от Ривия ще остане в храма ми колкото си иска.

— Имаш нахалството да противоречиш на княза, жено? — извика Тайлес, отмятайки наметалото си и демонстрирайки в цялата му красота рифелования, украсен с месинг нагръдник. — Осмеляваш се да подриваш авторитета на властта?

— По-тихо — каза Ненеке и присви очи. — Понижи тона. Не забравяй какво говориш и с кого говориш.

— Знам с кого говоря! — пристъпи напред рицарят. Фалвик, по-възрастният, го хвана здраво за лакътя и така го стисна, че желязната ръкавица изскърца. Тайлес се дръпна яростно. — А говоря това, което изразява волята на княза, господарке на тукашните владения! Знай, жено, че отвън ни чакат дванайсетина мъже…

Ненеке мушна ръка във висящата на кръста й торбичка и извади малко порцеланово бурканче.

— Наистина не знам — каза тя спокойно — какво ще се случи, ако разбия това бурканче в краката ти, Тайлес. Може да се разкъса белият ти дроб. Не е изключено да се покриеш с козина. А може и едното, и другото едновременно, кой знае? Може би само милостивата Мелителе.

— Осмеляваш се да ме заплашваш с магии, жрицо? Нашите войници…

— Достатъчно е само един от вашите войници да докосне някоя от жриците на Мелителе, и ще увисне на акациите край пътя при самия град, и то още преди слънцето да докосне хоризонта. Те много добре знаят това. А и ти също, Тайлес, така че престани да говориш грубости. Акуширала съм при раждането ти, сополанко, и ми е жал за майка ти, но не изкушавай съдбата. Не ме карай да те уча на добри обноски!

— Е, добре, добре — намеси се вещерът, на когото всичко това вече му бе омръзнало. — Изглежда, моята скромна личност може да стане причина за сериозен конфликт, а аз не виждам причина да се правя, че не осъзнавам това. Господин Фалвик, вие ми изглеждате по-уравновесен от вашия спътник, който, както виждам, е млад и буен. Чуйте ме, господин Фалвик, обещавам скоро да напусна района, след два-три дни. Заявявам също, че не съм искал и няма да поискам да работя тук, да изпълнявам и приемам поръчки. Не съм тук като вещер, а като частно лице.

Граф Фалвик го погледна в очите и Гералт веднага осъзна заблудата си. Очите на рицаря от Бялата роза бяха изпълнени с чиста, невъзмутима и непоколебима омраза. И вещерът разбра, че съвсем не го гони дук Херевард, а Фалвик и подобните нему.

Рицарят се обърна към Ненеке, поклони се в знак на уважение и започна да държи реч. Говореше спокойно и уважително. Говореше логично. Но Гералт знаеше, че Фалвик лъже най-безсрамно.

— Уважаема Ненеке, моля да ме извините, но княз Херевард, моят сеньор, не желае да вижда във владенията си вещера Гералт от Ривия. Няма значение дали Гералт от Ривия преследва чудовища, или се смята за частно лице. Князът знае, че Гералт от Ривия не може да бъде частно лице. Вещерът привлича неприятности, както магнит — железни стърготини. Магьосниците се възмущават и изпращат петиции, друидите открито заплашват…

— Не виждам причини да карам Гералт от Ривия да страда заради разпуснатостта на местните магьосници и друиди — прекъсна го жрицата. — Откога Херевард започна да се интересува от мнението им?

— Стига празни приказки — вдигна глава Фалвик. — Или не се изразявам достатъчно ясно, уважаема Ненеке? Тогава ще кажа толкова ясно, че по-ясно не може да бъде: нито княз Херевард, нито капитулът на Ордена нямат намерение да търпят нито ден в Еландер вещера Гералт от Ривия, известен като Касапина от Блавикен.

— Тук не е Еландер! — скочи от креслото жрицата. — Тук е храм на Мелителе! А аз, Ненеке, главната жрица на Мелителе, няма да ви търпя нито минута повече в храма, господа!

— Господин Фалвик — обади се тихо вещерът, — вслушайте се в гласа на здравия разум. Не искам усложнения, а ми се струва, че и на вас не са ви от полза. Ще напусна района най-много след три дни. Не, Ненеке, моля те, замълчи. Така или иначе отдавна трябваше да съм тръгнал. Три дни, графе. Не моля за повече.

— И правилно постъпваш, че не молиш — каза жрицата, преди Фалвик да успее да отговори. — Чухте ли, момчета? Вещерът ще остане тук още три дни, защото такова е желанието му. А аз, жрицата на Великата Мелителе, ще го приема тук за тези три дни, защото такова е моето желание. Предайте това на вашия Херевард. Не, не на Херевард. Предайте го на неговата съпруга, благородната Ермела, и добавете, че ако не иска да секнат доставките на афродизиак от моята аптека, нека да успокои дука. Нека обуздава капризите и прищевките му, които все повече започват да приличат на кретенизъм.

— Достатъчно! — извика тънко Тайлес, и гласът му премина във фалцет. — Не желая да слушам как някаква шарлатанка обижда моя сеньор и неговата съпруга! Няма да простя такова неуважение! От днес тук ще управлява Орденът на Бялата Роза. Край с вашите разсадници на мрак и предразсъдъци. А аз, рицарят на Бялата Роза…

— Чуй какво ще ти кажа, сополанко — прекъсна го Гералт, усмихвайки се зловещо. — Сдържай мръсното си езиче. Разговаряш с жена, която трябва да се уважава. Особено от рицар на Бялата Роза. Наистина, за да станеш такъв, в последно време е достатъчно да се внесат в касата на капитула хиляда новиградски крони, поради което Орденът е станал сбирщина от издънки на лихвари и шивачи, но, надявам се, все още сте запазили някаква почтеност? Или греша?

Тайлес пребледня и посегна към меча си.

— Господин Фалвик — каза Гералт, без да спира да се усмихва, — ако той извади меча, ще му го взема и ще го напляскам по задника. А после ще го изхвърля през вратата.

С трепереща ръка Тайлес измъкна от колана си желязна ръкавица и я хвърли на пода пред краката на вещера. Ръкавицата иззвънтя.

— Ще отмия обидата на Ордена с твоята кръв, изроде! — изписка той. — Предизвиквам те на дуел! Ела на двора!

— Нещо ти падна, синко — изрече спокойно Ненеке. — Вдигни го, моля, тук не се разрешават спорове, това е храм. Фалвик, изведи този глупак, иначе нещата ще приключат зле за него. Знаеш какво трябва да предадеш на Херевард. Впрочем, ще му напиша писмо лично — нещо ти нямам доверие. Махайте се оттук. Надявам се, можете да намерите изхода сами?

Фалвик, стиснал разярения Тайлес с желязна хватка, се поклони със звън на доспехите. После погледна вещера в очите. Гералт не се усмихна. Фалвик прехвърли през рамо карминовото си наметало и каза:

— Това не беше последното ни посещение, уважаема Ненеке. Ще се върнем.

— Точно от това се опасявах — отвърна студено жрицата. — Хич няма да ми е приятно.

По-малкото зло

I

Както обикновено, първи му обърнаха внимание котките и децата. Един котарак на ивици, дремещ върху нагорещени от слънцето дъски, вдигна кръглата си глава, сви уши, изсумтя и скочи в копривата. Синът на рибаря Тригли, тригодишният Драгомир, който на прага на къщата полагаше всички усилия да изцапа още повече и без това мръсната си ризка, се разкрещя, втренчил пълните си със сълзи очички в преминаващия конник. Вещерът яздеше бавно, без да се опитва да изпревари каруцата със сено, заела цялата ширина на улицата. Зад него, изопнало шия и силно опънало въжето, пристъпваше привързано към седлото натоварено магаре. Освен обичайния товар дългоухото животно носеше още нещо, покрито с чул. По сиво-белите хълбоци на магарето имаше ивици засъхнала кръв.

Най-накрая каруцата сви в странична уличка, водеща към хамбарите и пристанището, откъдето подухваше бриз и миришеше на смола и волска урина. Гералт подкара коня по-бързо. Не обърна внимание на приглушените викове на търговките на плодове, втренчили се в костеливата лапа с остри нокти, увиснала изпод чула и размахваща се в такт с крачките на магарето.

Пред къщата на кмета, както обикновено, беше пълно с каруци. Гералт скочи от кобилата, оправи меча на гърба си и преметна юздата през дървения коневръз. Следващата го тълпа се нареди в полукръг около магарето.

Виковете на кмета се чуваха още от самия вход на къщата.

— Не е позволено! Не е позволено, мамицата ти! Не разбираш ли от човешка дума, мизернико?

Гералт влезе. Пред кмета, нисък и дебел, почервенял от ярост, стоеше селянин, стиснал за врата опитваща се да се освободи гъска.

— Какво… О, богове! Това си ти, Гералт? Да не съм ослепял? — Обърна се отново към селянина: — Вземи си това, простако! Оглуша ли?

— Казаха ми — отвърна селянинът, поглеждайки накриво гъската, — че трябва да дам нещо, защото иначе…

— Кой ти е казал? — изрева кметът. — Кой? Какво излиза, че взимам подкупи? Не позволявам, казах ти! Вън, казах ти! Здравей, Гералт.

— Здравей, Цалдемейн.

Кметът се здрависа с него и го тупна по рамото с другата ръка.

— Не си идвал вече две години, Гералт. Нали? Все така ли не се застояваш никъде? Откъде пристигаш? О, по дяволите, все едно откъде! Ей, някой да донесе бира! Сядай, Гералт, сядай. При нас е суматоха, утре започва панаирът. Е, какво става с теб, разказвай.

— После. Нека първо да излезем.

Тълпата вече беше три пъти по-голяма, но свободното място около магарето си оставаше. Гералт отметна чула. Тълпата ахна и отстъпи назад. Цалдемейн зяпна.

— Богове, Гералт. Какво е това?

— Кикимора. Не се ли полага някаква награда за нея, господин кмете?

Цалдемейн пристъпи от крак на крак, като не откъсваше поглед от паякоподобното тяло, изсъхналата черна кожа, вцепенените очи с вертикални зеници и подобните на игли зъби в окървавената уста.

— Къде… Откъде…

— На бента, на четири мили от селището. При блатата. Там, Цалдемейн, като че ли са загивали хора. Деца.

— А, браво. Но никой… Кой би си помислил… Ей, хора, по домовете, на работа! Това да не ви е театър! Покрий това, Гералт. Ще събере мухи.

В стаята си кметът безмълвно вдигна кана с бира и я изпи до дъно, на един дъх. После въздъхна тежко и подръпна носа си.

— Няма да има награда — каза той мрачно. — Никой не е предполагал, че в солените блата има такова нещо. Факт, неколцина изчезнаха там, но… кой ли не е ходил на онзи бент. А ти как се озова там? Защо не мина по главния път?

— По главните пътища трудно се намира работа за мен, Цалдемейн.

— Забравих. — Кметът изду бузи и избегна оригването. — А каква спокойна местност беше! Дори домашните духове само понякога поливаха стариците с мляко. Но ето — такава гадост под самите ни носове. Излиза, че трябва да ти благодаря. За заплащане — няма да ти платя. Нямам фонд за награди.

— Лош късмет. Малко пари щяха да ми дойдат добре, за да изкарам зимата. — Вещерът отпи от халбата и изтри пяната от устните си. — Тръгнал съм към Испаден, но не знам дали ще успея, преди да паднат снеговете. Може да спра в някое от градчетата край Лутонския път.

— Дълго ли ще останеш в Блавикен?

— Не. Нямам време да се размотавам. Зимата идва.

— Къде ще отседнеш? Може би при мен? Имам свободна стая на тавана, защо трябва да те обират тези разбойници, кръчмарите? Ще побъбрим, ще разкажеш какво си чул из широкия свят.

— С удоволствие. А какво ще каже твоята Либуша? Последния път даде да се разбере, че не ме харесва особено.

— В моята къща жените нямат думата. Но между нас казано, не прави пред нея онова, което направи миналия път на вечеря.

— Имаш предвид, че хвърлих вилицата по плъха?

— Не. Имам предвид, че го уцели, въпреки че беше тъмно.

— Мислех, че ще е забавно.

— Беше. Само че не прави това пред Либуша. Слушай, а тази… как беше там… Кики…

— Кикимората.

— Трябва ли ти за нещо?

— Че за какво ще ми трябва. Щом няма награда, можеш да я хвърлиш в помийната яма.

— Идеята не е лоша. Хей, там, Карелка, Борг, Носикамък! Има ли някой?

Влезе човек от градската стража, метнал на рамото си алебарда, чието острие се удари с тропот в горния праг на вратата.

— Носикамък — каза Цалдемейн, — вземи някой да ти помага, отведете зад кочината магарето заедно с оная гадост, която е покрита с чула, и я изхвърлете в помийната яма. Разбра ли?

— Слушам. Но… господин кмете…

— Какво?

— Може ли преди да я изхвърлим…

— Е?

— Да я покажа на маестро Ирион? Току-виж му потрябвала за нещо.

Цалдемейн удари с длан по масата.

— Не си глупав, Носикамък. Слушай, Гералт, може пък нашият градски магьосник да ти плати нещо за тая мърша? Рибарите му носят разни чудовища, осемкраки, клабатри, кергулени — не един е заработил нещичко по този начин. Хайде, да вървим в кулата.

— Забогатели сте толкова, че да си имате магьосник? За постоянно ли е тук, или временно?

— За постоянно. Маестро Ирион. Вече година, откакто е в Блавикен. Силен маг, Гералт, веднага си личи.

— Не мисля, че силният ви маг би платил за кикимора — намръщи се Гералт. — Доколкото ми е известно, тя не става за еликсири. Мисля, че Ирион само ще ми се изсмее. Ние, вещерите, не се обичаме особено с магьосниците.

— Никога не съм чул маестро Ирион да се подиграе на някого. Не мога да обещая, че ще плати, но от опит глава не боли. В блатата може да има много такива кикимори, и тогава какво? Нека магьосникът я огледа и ако трябва, да направи някакви магии на блатата.

Вещерът се замисли.

— Май си прав, Цалдемейн. Какво пък, да се видим с маестро Ирион. Тръгваме ли?

— Тръгваме. Носикамък, разгони тези деца и води клепоухото. Къде ми е шапката?

II

Кулата, построена от гладко издялани гранитни блокове и увенчана с каменни зъбци, изглеждаше представителна и се издигаше над порутените покриви и стрехи на къщите.

— Виждам, че е обновена — отбеляза Гералт. — С магия, или ви е впрегнал да работите?

— Главно с магия.

— Какъв е този ваш Ирион?

— Съвсем нормален. Помага на хората. Но е отшелник, мълчаливец. Почти не излиза от кулата.

На портите, украсени с розета и инкрустирани със светло дърво, висеше огромно клепало във формата на плоска рибена глава с изпъкнали очи, стиснала в зъбатата си уста месингова халка. Цалдемейн, очевидно запознат с действието на механизма, се изкашля и рече:

— Поздрав от кмета Цалдемейн, идващ при маестро Ирион по работа. Поздрав и от вещера Гералт от Ривия, също идващ по работа.

Дълго време не се случи нищо, най-накрая рибената глава размърда зъбатите си челюсти и изпусна облак пара.

— Маестро Ирион не приема. Вървете си, добри хора.

Цалдемейн пристъпи от крак на крак и погледна Гералт. Вещерът сви рамене. Носикамък, сериозен и съсредоточен, си бъркаше в носа.

— Маестро Ирион не приема — повтори металното клепало. — Вървете си, добри…

— Аз не съм добър човек — прекъсна го Гералт гръмогласно. — Аз съм вещер. А там, на седлото на магарето, има кикимора, която убих недалеч от града. Всеки магьосник-резидент е длъжен да се грижи за безопасността на района. Маестро Ирион няма защо да ми оказва честта да говорим и не е длъжен да ме приема, ако такава е волята му. Но нека да огледа кикимората и да си направи съответните изводи. Носикамък, махни чула от кикимората и я остави тук, до самата врата.

— Гералт — каза тихо кметът, — ти ще си отидеш, а на мен тук ще ми се наложи…

— Да вървим, Цалдемейн. Носикамък, извади си пръста от носа и прави каквото ти се казва.

— Сега — обади се клепалото със съвсем друг глас. — Гералт, наистина ли това си ти?

Вещерът тихо изруга.

— Вече губя търпение. Наистина съм аз. И какво от това, че съм аз?

— Приближи се към вратата — каза клепалото, изпускайки облак пара. — Сам. Ще те пусна.

— А кикимората?

— По дяволите кикимората. Искам да поговоря с теб, Гералт. Само с теб. Извинете, кмете.

— А, няма нищо, маестро Ирион — махна с ръка Цалдемейн. — До после, Гералт. Носикамък! Гадината — в помийната яма!

— Както наредите.

Вещерът се приближи до инкрустираната врата и тя се открехна леко, точно толкова, че той да може да се промъкне, и веднага се хлопна, оставяйки го в пълна тъмнина.

— Хей! — извика той, без да скрива раздразнението си.

— Готово — отвърна смайващо познат глас.

Усещането беше толкова неочаквано, че вещерът залитна и разпери ръце в търсене на опора. Опора нямаше.

Градината цъфтеше в бяло и розово, въздухът беше наситен с аромата на дъжд. Небето беше пресечено от огромна дъга, свързваща короните на дърветата с далечната синкава верига на планините. Къщичката насред градината, малка и спретната, беше потънала сред слез. Гералт погледна в краката си и видя, че стои до колене в мащерка.

— Хайде, идвай, Гералт — прозвуча гласът. — Аз съм пред къщата.

Той влезе в градината. Забеляза някакво движение вляво и погледна натам. Русокоса девойка, напълно гола, вървеше край храстите, носейки пълна с ябълки кошница. Вещерът тържествено си обеща повече да не се учудва на нищо.

— Най-накрая. Здравей, вещерю.

— Стрегобор! — слиса се Гералт.

Вещерът беше срещал през живота си разбойници с външността на градски съветници, съветници, изглеждащи като старци просяци, блудници с вид на принцеси и принцеси, изглеждащи като крави, и крале с маниерите на разбойници. Стрегобор винаги бе изглеждал така, както по всички канони и представи би трябвало да изглежда един магьосник. Беше висок, слаб, прегърбен, имаше буйни гъсти вежди и дълъг, гърбав нос. Отгоре на всичко носеше черна, дълга до земята дреха с широки ръкави, а в ръката си държеше дълъг жезъл с кристално кълбо на върха. Нито един от познатите на Гералт магьосници не изглеждаше като Стрегобор. И — което беше най-учудващото — Стрегобор наистина беше магьосник.

Качиха се на една тераска и се разположиха в плетени столове от върбово дърво, до масичка от бял мрамор. Голата русокоска с кошницата ябълки се приближи, усмихна се и отново тръгна към градината, поклащайки бедра.

— И това ли е илюзия? — попита Гералт, любувайки се на поклащащата се плът.

— Да. Както и всичко останало. Но, драги мой, това е илюзия от най-висока класа. Цветята ухаят, можеш да изядеш някоя ябълка, пчелите могат да те ужилят, а нея — магьосникът посочи красавицата — можеш да я…

— Може, по-късно.

— Правилно. Какво правиш тук, Гералт? Все така се трудиш — избиваш за пари представители на изчезващи видове? Какво получи за кикимората? Сигурно нищо, иначе нямаше да дойдеш тук. Помисли си само — има хора, които не вярват в предопределението. Освен ако не си знаел за мен. Знаеше ли?

— Не знаех. Ако има място, където не съм очаквал да те срещна, то е именно тук. Ако не ме лъже паметта, по-рано живееше в Ковиж, в кула, подобна на тази.

— Много неща се промениха оттогава.

— Поне името ти — със сигурност. Сега май се казваш маестро Ирион?

— Така се е наричал строителят на тази кула. Починал е преди двайсет години. Реших, че трябва да го почета по някакъв начин, след като съм се нанесъл в неговата обител. Тук съм резидент. Повечето жители се изхранват от морето, а както знаеш, моята специалност са промените във времето. От време на време викам буря или порой, от време на време със западния вятър докарвам по-близо до брега стада риби. Може да се живее. Исках да кажа, можеше да се живее — добави той тъжно.

— Защо „можеше“? И защо си си сменил името?

— Предопределението има много лица. Моето предопределение е прекрасно отвън и отвратително отвътре. То е протегнало към мен окървавените си нокти…

— Изобщо не си се променил, Стрегобор — намръщи се Гералт. — Дърдориш глупости, и при това правиш дълбокомислени и многозначителни гримаси. Не можеш ли да говориш нормално?

— Мога — въздъхна магьосникът. — Ако това ще ти достави удоволствие. Дойдох тук, бягайки от жестоко същество, което иска да ме убие. Бягството обаче не ми помогна — то ме намери. По всяка вероятност ще се опита да ме убие утре, в краен случай — вдругиден.

— Аха — рече вещерът с безразличие. — Сега разбирам.

— Май възможната ми смърт не те вълнува особено.

— Стрегобор — каза Гералт, — такъв е светът. Човек вижда много, като пътува. Двама селяни се бият заради межда насред полето, която на другия ден смазват конете на дружините на двама местни графове, жадуващи да се унищожат един друг. На дърветата край пътищата се полюшват обесени, в горите разбойници прерязват гърлата на търговци. В градовете постоянно се натъкваш на трупове в отточните канали. В дворците се намушкват с кинжали, а на пиршествата постоянно някой лежи под масата, с лице, посиняло от отровата. Свикнал съм. Така че защо трябва да се вълнувам, че някого го заплашва смърт, особено ако заплашва теб, а не мен?

— Особено ако заплашва мен — повтори Стрегобор, усмихвайки се. — А аз те мислех за приятел. Надявах се на твоята помощ.

— Последната ни среща — каза Гералт — беше в двореца на крал Иди в Ковиж. Отидох да си получа наградата за убийството на амфисбената, която тероризираше района. Тогава ти и твоят събрат Завист[7] се надпреварвахте да ме наричате шарлатанин, безразсъдна машина за убиване и ако не ме лъже паметта, мършояд. В резултат на това Иди не само не ми плати нито шелонг, но и ми нареди до дванайсет часа да напусна Ковиж, и тъй като пясъчният му часовник беше повреден, едва успях навреме. А сега ти казваш, че разчиташ на моята помощ. Казваш, че те преследва чудовище. От какво се страхуваш, Стрегобор? Ако те нападне, му кажи, че обожаваш чудовищата, опазваш ги и следиш нито един вещер-мършояд да не нарушава спокойствието им. Ако и след това то те разкъса и изяде, значи е страшно неблагодарно.

Магьосникът се бе извърнал и мълчеше. Гералт се разсмя.

— Не се надувай като жаба, магьоснико. Разкажи какво те заплашва. Ще видим какво може да се направи.

— Чувал ли си за Проклятието на Черното слънце?

— Че как, чувал съм. Само че под наименованието Манията на лудия Елтибалд. Така наричаха мага, който устрои гонение, в резултат на което бяха убити или заточени в кули няколко десетки девойки от благороднически произход, дори с кралска кръв. Уж били обладани от демони, проклети, покварени от Черното слънце, както наричате на глупавия си жаргон най-обикновените слънчеви затъмнения.

— Елтибалд, който изобщо не беше луд, разшифрова надписите на менхирите на дауките, на надгробните камъни в некрополите на вожгорите, анализира митовете и легендите на боболаците. Не можеше да има никакво съмнение. Черното слънце трябваше да предвещава скорошното завръщане на Лилит, почитана на изток под името Ния, и гибелта на човешката раса. Пътят за Лилит трябваше да бъде проправен от „шейсет девици със златни корони, чиято кръв би запълнила руслото на река“.

— Глупости — каза вещерът. — При това неримувани. Всички прилични предсказания са в стихове. Всички знаят какво са имали предвид Елтибалд и Съветът на магьосниците. Възползвали сте се от бълнуванията на душевноболен, за да укрепите властта си, да разрушите съюзи, да не допускате родствени връзки, да отслабите династиите — с други думи да дърпате както си искате конците на марионетките с корони. А ти ме баламосваш с разни предсказания, от които би се засрамил дори някой старец на панаир.

— Може да се отнасяш скептично към теорията на Елтибалд и към интерпретациите на предсказанията, но не можеш да отречеш факта, че сред момичетата, родени след затъмнението, се наблюдават чудовищни мутации.

— Защо да не мога? Аз чух точно обратното.

— Присъствах на аутопсията на една от тях — каза магьосникът. — Гералт, това, което открихме в черепа и гръбначния й мозък, не можеше да се определи еднозначно. Някаква червена гъба. Вътрешните органи бяха объркани, разместени, някои изобщо ги нямаше. Всичко беше покрито с подвижни камшичета и розово-сини парченца тъкан. Сърцето беше с шест камери. Две от тях — на практика атрофирали, но все пак… Какво ще кажеш за това?

— Виждал съм хора, които вместо ръце имат орлови нокти, хора с вълчи зъби. Хора с допълнителни стави, допълнителни органи и допълнителни сетива. Всичко това е резултат от вашите игри с магиите.

— Казваш, че си виждал различни — вдигна глава магьосникът, — а колко от тях си унищожил за пари със своето вещерско призвание? Колко? Защото може да имаш вълчи зъби и да се ограничаваш с това да ги показваш на момичетата в обора, а може и да имаш вълча природа и да нападаш деца. Именно така беше с родените след затъмнението момичета, за които се установи, че имат необяснима склонност към жестокост, агресивност, бурни изблици на гняв и извънредно буен темперамент.

— При всяка жена можеш да откриеш подобни прояви, ако решиш — усмихна се Гералт. — Какви ги говориш? Питаш колко мутанти съм убил, а защо не се поинтересуваш при колко съм развалил магията, колко съм отървал от уроки? Аз, вещерът, когото вие презирате. А какво направихте вие, могъщите магьосници?

— Приложихме висша магия. Наша и на свещениците в различни храмове. Всички изпитания завършиха със смъртта на девойките.

— Това говори лошо за вас, а не за девойките. И така, първите трупове. Доколкото помня, се прави аутопсия само на тях?

— Не само. Не ме гледай така, много добре знаеш, че имаше и други трупове. Първо решихме да ги избием всичките. Но после размислихме… Онези, които вече бяха убити, прибирахме и им правехме аутопсии. На една направихме дисекция.

— И вие, кучи синове, се осмелявате да критикувате вещерите? Ех, Стрегобор, Стрегобор, ще дойде ден, когато хората ще поумнеят и ще ви избият до крак.

— Не мисля, че това ще се случи много скоро — отбеляза кисело магьосникът. — Не забравяй, че го направихме, за да защитим хората. Мутантките щяха да удавят в кръв цели страни.

— Така твърдите вие, магьосниците, които не виждате по-далеч от своя ореол на безпогрешност. И като стана дума за това, вероятно няма да имаш нахалството да твърдиш, че когато сте преследвали тези така наречени мутантки, не сте сгрешили нито веднъж?

— Добре — каза Стрегобор след дълго мълчание. — Ще бъда откровен, макар че не е в мой интерес. Сгрешихме, и то неведнъж. Да ги разделим на групи се оказа доста трудна задача. Затова престанахме да ги… избиваме, а започнахме да ги изолираме.

— А, да, вашите прочути кули — изсумтя вещерът.

— Да, нашите кули. Но това беше поредната грешка. Подценихме ги и много от тях избягаха. Сред принцовете, особено онези, които бяха по-млади и нямаше какво да правят, а още по-малко — какво да губят, се разпространи някаква идиотска мода да освобождават затворените красавици. За щастие повечето си счупиха вратовете.

— Доколкото ми е известно, затворените в кулите девойки са умирали бързо. Както се говори — не без ваша помощ.

— Клевета. Но наистина те бързо изпадаха в апатия, отказваха да се хранят… И което е интересно, малко преди смъртта придобиваха ясновидски способности. Поредното доказателство за мутация.

— Всяко следващо доказателство е все по-неубедително. Няма ли други?

— Има. Например Силвена, господарката на Нарок, до която не успяхме дори да припарим, страшно бързо взе властта в свои ръце. Сега там стават страховити неща. Фиалка, дъщерята на Ейермир, която избяга от кулата си с помощта на въже, изплетено от коса, отдавна тероризира Северен Велхад. Бернике от Талгар бе освободена от един принц глупак. Него го ослепиха и го хвърлиха в яма, а най-често срещаното нещо в Талгар са бесилките. Има и други примери.

— Точно това е, че има — каза вещерът. — В Ямурлак, например, управлява старецът Абрад. Той има скрофулоза, няма нито един зъб, родил се е сто години преди затъмнението и не може да заспи, ако не обезглавят някого в негово присъствие. Избил е всичките си роднини и е докарал половината народ до състояние на невменяемост, както се говори. Забелязват се и следи на извънредно буен темперамент — в младостта му са го наричали Абрад Свалифуста. Ех, Стрегобор, добре щеше да е, ако жестокостта на владетелите можеше да се обясни с мутации или затъмнения…

— Чуй ме, Гералт…

— И през ум не ми минава. Няма да ме убедиш в правотата си, още по-малко пък в това, че Елтибалд не е бил побъркан разбойник. Да се върнем към чудовището, което те заплашва. Длъжен съм да ти кажа, че историята, която ми разказваш, не ми харесва, но ще я изслушам до края.

— Без да ме прекъсваш с ехидни забележки?

— Не мога да обещая.

— Е, както и да е. — Стрегобор мушна ръце в ръкавите си. — Това само ще отнеме повече време. И така, историята започна в Крейден, малко северно кралство. Жената на Фредефалк, княза на Крейден, беше Аридея. Умна, образована жена. В нейния род имаше мнозина изследователи на магическото изкуство и вероятно по наследство тя се беше сдобила с доста рядък и мощен артефакт, Огледалото на Нехалена. Както е известно, Огледалата на Нехалена са се използвали главно от пророци и ясновидци, защото са предсказвали бъдещето безпогрешно, макар и предсказанията да не били разбираеми за всички. Аридея използваше Огледалото доста често…

— С обичайния въпрос, предполагам — прекъсна го Гералт. — „Коя е най-красива на света?“ Доколкото ми е известно, Огледалата на Нехалена биват два вида — ласкателни и строшени.

— Грешиш. Аридея се интересуваше повече от съдбата на страната. А в отговор на въпросите й огледалото предсказало мъчителна смърт за нея самата и за множество от поданиците й или от ръката, или по вина на дъщерята на Фредефалк от първия му брак. Аридея се постарала тази новина да стигне до Съвета, а Съветът изпрати в Крейден мен. Мисля, че няма нужда да добавям, че дъщерята на Фредефалк се е родила скоро след затъмнението. Известно време наблюдавах момичето. И в този период тя успя да убие чрез мъчения едно канарче и две кученца и да извади окото на една слугиня с дръжката на гребен. Направих няколко теста с помощта на заклинания и повечето от тях потвърдиха, че момичето е мутант. Доложих за това на Аридея, защото Фредефалк беше наясно относно дъщеря си. Аридея, както казах, не беше глупава жена…

— Ясно — прекъсна го отново Гералт. — И, може да се предположи, не е обичала особено доведената си дъщеря. Предпочитала е някое от собствените й деца да наследи трона. За последвалото мога да се досетя. Изглежда, там не е имало кой да счупи вратлето на дъщеричката. Включително и ти.

Стрегобор въздъхна, вдигна очи към небето, на което многоцветната дъга продължаваше да прелива цветовете си.

— Настоявах само да я изолираме, но княгинята реши друго. Изпрати малката в гората с наемен убиец, ловец. После го намерихме в храсталака. Беше със свалени панталони, така че не беше трудно да се възстанови ходът на събитията. Беше забила фуркета си в мозъка му през ухото, когато вниманието му е било погълнато от други неща.

— Ако мислиш, че ми е жал за него — промърмори Гералт, — грешиш.

— Организирахме хайка — продължи Стрегобор, — но момичето сякаш се беше провалило вдън земя. А на мен ми се наложи да напусна спешно Крейден, защото Фредефалк започна да подозира нещо. Чак след четири години получих известие от Аридея. Беше проследила принцесата — живееше в Махакам със семейство джуджета, които беше убедила, че е много по-изгодно да се обират търговците по пътищата, отколкото да си докарват белодробни болести в шахтите. Навсякъде я наричаха Свраката, защото обичаше да набива пленниците живи на кол. Аридея наемала на няколко пъти убийци, но нито един не се върнал. А после вече стана трудно да намира желаещи — слухът за девойката беше плъзнал навсякъде. Беше се научила да борави с меча така, както малцина мъже могат. Повикаха ме отново в Крейден и научих, че са отровили Аридея. Всички мислеха, че това е работа на самия Фредефалк, който си бе взел по-млада и силна наложница, но аз смятам, че е била Ренфри.

— Ренфри?

— Така се казва момичето. Смятам, че тя е отровила Аридея. Княз Фредефалк скоро загина при странни обстоятелства по време на лов, а най-големият син на Аридея изчезна безследно. Разбира се, и това е работа на малката. Казвам „малката“, но по това време е била вече на седемнайсет години.

След кратка пауза магьосникът продължи:

— По това време тя и джуджетата й вече всяваха страх в цял Махакам. Но веднъж по някакъв повод се скарали. Не знам дали заради разделянето на плячката, или кой е на ред да застане на пост, но извадили ножовете. Седемте джуджета не преживели тази разпра. Оцеляла само Свраката. Единствено тя. Тогава вече бях в района. Срещнахме се очи в очи. Тя веднага ме позна и мигновено съобрази каква е била тогава моята роля в Крейден. Уверявам те, Гералт, когато тази дива котка се хвърли към мен с меч в ръка, едва успях да изрека заклинанието, а ръцете ми трепереха страшно. Заточих я в блок от планински кристал, шест на девет лакти. Когато изпадна в летаргия, хвърлих блока в шахта на джуджетата и затрупах изхода.

— Нескопосана работа — отбеляза Гералт. — Лесна за разваляне магия. Не беше ли по-добре да я превърнеш в пепел? Имате толкова симпатични заклинания.

— Не и аз. Не е моята специалност. Но имаш право, нескопосно постъпих. Намерил се някакъв идиот кралски син, похарчил сума ти пари да развали заклинанието й триумфално я отвел вкъщи, в някакво забутано кралство на изток. Баща му, стар разбойник, се оказал по-умен. Напердашил сина си и наредил да разпитат Свраката за съкровищата, които била заграбила с джуджетата и които хитроумно била скрила. Грешката му била, че когато я сложили гола на масата на палача, негов помощник бил най-големият син на краля. Получило се така, че на сутринта същият този най-голям син, вече останал без роднини, се възкачил на трона и Свраката заела мястото на първа негова фаворитка.

— Виж ти, не е зле.

— Въпрос на вкус. Не останала дълго време фаворитка — до следващия дворцов преврат, ако може да се нарече дворцов, защото онзи дворец мязал на обор. Скоро се оказа, че тя не е забравила за мен. В Ковиж ми организира три покушения от засада. Реших да не рискувам и се преместих в Понтар. Тя отново ме намери. Тогава избягах в Ангрен, но и там ме откри. Не знам как го прави, заличавам следите си добре. Може да е някакво свойство на мутацията й.

— А защо не я заключи отново в кристал? Угризения на съвестта?

— Не. Нямах такива. Но се оказа, че е придобила имунитет към магии.

— Това е невъзможно.

— Възможно е. Достатъчно е да се сдобиеш със съответния артефакт или аура. Може пак да е някакво свойство на прогресиращата й мутация. Избягах от Ангрен и се скрих тук, в Лукоморие, в Блавикен. Живях една година спокойно, но тя отново ме надуши.

— Откъде знаеш? Да не е вече тук?

— Да. Видях я в кристала. — Магьосникът вдигна жезъла си. — Не е сама, ръководи банда, което значи, че е замислила нещо сериозно. Гералт, няма къде да избягам вече, не знам място, където да се скрия. Да. Това, че ти дойде тук точно сега, не е случайност. Това е предопределение.

Вещерът вдигна вежди.

— Какво имаш предвид?

— Мисля, че е ясно. Ти ще я убиеш.

— Аз не съм наемен убиец, Стрегобор.

— Не си убиец, съгласен съм.

— Срещу пари убивам чудовища. Зверове, заплашващи хората. Страшилища, създадени чрез магии и заклинания от такива като теб. Но не и хора.

— Тя не е човек. Тя е чудовище, мутант, проклет изрод. Ти докара тук кикимора. Свраката е по-лоша от кикимора. Кикимората убива от глад, а Свраката — за удоволствие. Убий я и ще ти платя колкото поискаш. В границите на разумното, разбира се.

— Вече ти казах, че смятам за глупост историите за мутации и проклятието на Лилит. Девойката си има причини да си разчисти сметките с теб и аз няма да се меся в това. Обърни се към кмета, към градската стража. Ти си градският магьосник, тукашният закон е на твоя страна.

— Плюя аз на този закон, на кмета и на неговата помощ! — избухна Стрегобор. — Не се нуждая от защита, а искам да я убиеш! В тази кула не може да влезе никой, тук съм в пълна безопасност. Но какво от това, не мога да стоя тук до края на живота си! Свраката няма да се откаже, докато съм жив, знам го. Какво да правя, да стоя в тази кула и да чакам смъртта?

— А тя и другите като нея как са стояли в кулите? Знаеш ли какво, магьоснико? Трябвало е да оставиш преследването им на други магьосници, по-могъщи, трябвало е да предвидиш последствията.

— Моля те, Гералт.

— Не, Стрегобор.

Магьосникът мълчеше. Неистинското слънце на неистинското небе не се бе придвижило към зенита, но вещерът знаеше, че в Блавикен вече се смрачава. Почувства глад.

— Гералт — каза Стрегобор, — когато слушахме Елтибалд, у мнозина от нас се появиха съмнения. Но решихме да изберем по-малкото зло. Сега аз те моля за същото.

— Злото си е зло, Стрегобор — изрече сериозно вещерът й се изправи. — По-малко, по-голямо, средно — всичко е едно и също, пропорциите са условни, а границите — размити. Аз не съм свят отшелник, не съм вършил само добро през живота си. Но ако трябва да избирам между едно зло и друго, предпочитам да не избирам изобщо. Време е да тръгвам. Ще се видим утре.

— Възможно е — каза магьосникът. — Ако успееш.

III

В „Златния двор“, най-представителната странноприемница в града, беше многолюдно и шумно. Гостите, местни и пътници от други места, бяха заети предимно с типичните за националността и професията им неща. Сериозните търговци спореха с джуджетата за цените на стоките и процентите на кредитите. Не толкова сериозните щипеха по задничетата девойките, разнасящи бира и зеле с грах. Местните глупаци се правеха на добре информирани. Девойките по всякакъв начин се стараеха да се харесат на богатите, като същевременно отблъскваха бедните. Каруцарите и рибарите пиеха така, сякаш на другия ден ще забранят добива на хмел. Моряците пееха песни, възхваляващи морските вълни, храбростта на капитаните и прелестите на сирените, последното — живописно и с подробности.

— Напрегни си паметта, Стотник — каза Цалдемейн на кръчмаря, навеждайки се над тезгяха така, че да бъде чут сред глъчката. — Шест момъка и девойка, облечени в черни кожени дрехи, украсени със сребро по новиградската мода. Видях ги на бариерата. Отседнали са или при теб, или в „При Тунчик“.

Кръчмарят смръщи изпъкналото си чело, докато бършеше една халба с раираната си престилка.

— Тук са, кмете — каза най-накрая. — Казват, че са дошли за панаира, и всичките са с мечове, дори девойката. Облечени са в черно, както каза.

— Аха — кимна кметът. — Къде са сега? Нещо не ги виждам.

— В малката стаичка. Платиха със злато.

— Ще отида сам — каза Гералт. — Това не бива да се превръща в официално посещение, поне засега. Ще я доведа тук.

— Може би така ще е най-добре. Но внимавай. Не искам сбивания тук.

— Ще се постарая.

Песента на моряците, ако се съди по честите нецензурни изрази, наближаваше грандиозния си край. Гералт отмести лекичко твърдата и лепкава от мръсотия завеса, прикриваща входа на стаичката.

На масата седяха шестима мъже. Момичето, което очакваше да види, не беше сред тях.

— Какво? — извика онзи, който го видя пръв. Беше плешив, а лицето му бе обезобразено от белег, минаващ през лявата вежда, основата на носа и дясната буза.

— Искам да се видя със Свраката.

От масата се надигнаха две еднакви фигури с еднакво безизразни лица, светли разрошени коси до раменете и еднакви черни кожени дрехи, лъщящи със сребърните си украшения. С еднакви движения близнаците вдигнаха от скамейката еднакви мечове.

— Спокойно, Вир. Седни, Нимир — каза човекът с белега, облегнал лакти на масата. — С кой казваш, че искаш да се срещнеш, братко? Коя е тази Сврака?

— Много добре знаеш за кого говоря.

— Кой е тоя? — попита полугол потен тип, с препасани на кръст ремъци на гърдите и налакътници с шипове. — Познаваш ли го, Нохорн?

— Не го познавам — отговори онзи с белега.

— Някакъв албинос — изкикоти се слаб и висок тъмнокос мъж, седнал до Нохорн. Нежните черти на лицето, големите черни очи и ушите с остри върхове издаваха, че е наполовина елф. — Албинос мутант, шега на природата. И такива ги пускат в кръчмите, сред порядъчните хора.

— Виждал съм го някъде — каза як тип със загоряло лице и сплетени на плитки коси. Гледаше злобно Гералт с присвитите си очи.

— Няма значение къде си го виждал, Тавик — каза Нохорн. — Чуй, братко, Циврил току-що страшно те обиди. Няма ли да го предизвикаш на дуел? Толкова скучно е тази вечер.

— Не, няма да го предизвикам — отговори спокойно вещерът.

— А мен ще ме предизвикаш ли, ако плисна по теб тази рибена чорба? — изкикоти се голият до кръста.

— Успокой се, Петнайсетак — каза Нохорн. — Щом е казал не, значи не. Засега. Е, братко, кажи, каквото имаш да кажеш, и се омитай. Имаш възможност да излезеш сам. Ако не се възползваш, прислугата ще те изхвърли.

— С теб нямам за какво да говоря. Искам да се видя със Свраката. С Ренфри.

— Чухте ли, момчета? — Нохорн погледна другарите си. — Той иска да се види с Ренфри. А може ли да узная защо, братко?

— Не може.

Нохорн вдигна глава и погледна близнаците, които веднага пристъпиха напред, звънтейки със сребърните катарами на високите си ботуши.

— Сетих се — каза изведнъж онзи с плитките. — Спомних си къде съм го виждал!

— Какво мрънкаш, Тавик?

— Пред дома на кмета. Беше докарал някакъв дракон да го продава, някаква кръстоска между крокодил и паяк. Хората мърмореха, че е вещер.

— Какво е това вещер? — попита голият, Петнайсетака. — А, Циврил?

— Наемен магьосник — отговори полуелфът. — Прави фокуси срещу шепа сребърници. Нали казах — шега на природата. Обида за човешките и божиите закони. Такива трябва да се изгарят.

— Не обичаме магьосниците — изсъска Тавик, който още оглеждаше с присвити очи Гералт. — Нещо ми подсказва, Циврил, че в тази дупка ще имаме повече работа, отколкото предполагахме. Сигурно има още като него, явно се подкрепят.

— Краставите кучета се надушват — усмихна се зловещо полуелфът. — И как може на света да има такива като тях? Кой ви плоди, изроди?

— Бъди така добър да се държиш по-учтиво — отговори спокойно Гералт. — Майка ти, както виждам, достатъчно често е бродила сама из гората, така че имаш причина да се замислиш над собствения си произход.

— Възможно е — каза полуелфът, без да спира да се усмихва. — Но поне познавам майка си. А ти, вещерю, не можеш да се похвалиш с това.

Гералт леко пребледня и стисна зъби. Нохорн видя това и се разсмя гръмогласно.

— Е, братко, такава обида вече не можеш да пуснеш край ушите си. Струва ми се, че на гърба си имаш меч? Е, какво, ще излезете ли с Циврил на двора? Както казах — скучна вечер.

Вещерът не отговори.

— Проклет страхливец — изсумтя Тавик.

— Какво разправяше за майката на Циврил? — продължи монотонно Нохорн, опрял брадичка върху преплетените си пръсти. — Нещо страшно обидно, ако съм разбрал правилно. Че е развратничела, нещо такова. Хей, Петнайсетак, нима можеш да слушаш спокойно как някакъв скитник обижда майката на твоя приятел? Майката е нещо свято!

Петнайсетака се изправи спокойно, откачи меча си и го хвърли на масата. Изпъчи гърди, намести шиповете на лактите си, изплю се и пристъпи напред.

— Ако още не си разбрал — каза Нохорн, — ще поясня: Петнайсетака те предизвиква на юмручен бой. Казах ти, че прислугата ще те изнесе. Направете място.

Петнайсетака се приближи и вдигна юмруци. Гералт сложи длан на ръкохватката на меча и каза:

— Внимавай. Още една крачка, и ще се наложи да търсиш ръката си на пода.

Нохорн и Тавик скочиха и стиснаха мечовете си. Безмълвните близнаци извадиха своите. Петнайсетака се поколеба. Само Циврил не помръдна.

— Какво става тук, да го вземат дяволите? Не мога ли да ви оставя сами дори за минута?

Гералт се обърна много бавно и срещна погледа на очи с цвят на море.

Беше висока почти колкото него. Сламенорусите коси бяха подстригани неравно и стигаха малко под ушите.

Тя стоеше, опряла се с ръка на вратата. Носеше тясно кадифено кафтанче, пристегнато с изящен колан. Полата й също беше неравна, асиметрична — от лявата страна достигаше до прасеца, а отдясно разкриваше здраво бедро над висок ботуш от лисича кожа. На левия й хълбок висеше меч, а на десния — кинжал с голям рубин на върха на ръкохватката.

— Онемяхте ли?

— Това е вещер — промърмори Нохорн.

— Е, и какво?

— Искаше да говори с теб.

— Е, и какво?

— Той е магьосник — обади се Петнайсетака.

— Не обичаме магьосниците — изръмжа Тавик.

— Спокойно, момчета — каза девойката. — Той иска да говори с мен, това не е престъпление. Продължавайте да си вършите работата. И без скандали. Утре е пазарен ден. Не искате вашите изстъпления да развалят панаира — толкова важно събитие в живота на това мило градче.

В настъпилата тишина се чу тихо, противно кикотене. Смееше се Циврил, все още разположил се небрежно на скамейката.

— Ти пък, Ренфри… — каза през смях полуелфът. — Важно… събитие!

— Млъквай, Циврил! Веднага!

Циврил спря да се смее. Веднага. Гералт не се учуди. В гласа на Ренфри прозвуча нещо много странно. Нещо, което напомняше за червените отблясъци от пожар върху мечовете, стоновете на ранени, цвиленето на коне и миризмата на кръв. Очевидно, останалите също си направиха подобни асоциации, защото дори загорялата кожа на Тавик пребледня.

— Е, белокоси — наруши тишината Ренфри, — да отидем в голямата зала и да се присъединим към кмета, с когото дойде тук. Предполагам, че и той иска да поговори с мен.

Щом ги видя, Цалдемейн, който чакаше на тезгяха, прекъсна тихия си разговор с кръчмаря, изправи се и скръсти ръце на гърдите си.

— Чуйте, госпожо — каза той твърдо, без да губи време за размяна на излишни любезности. — Знам от този вещер от Ривия какво ви е довело в Блавикен. Изглежда, сте обидена за нещо на нашия магьосник.

— Възможно е. И какво от това? — попита тихо Ренфри. Също не особено учтиво.

— За подобни обиди има градски и кастелански съдилища. При нас, в Лукоморието, всеки, който се опита да мъсти с меч за такива обиди, се смята за най-обикновен престъпник. Затова или утре сутринта ще се ометете от Блавикен заедно е черната си компанийка, или ще ви хвърля в някоя яма пре… как се казваше това, Гералт?

— Превантивно.

— Точно така. Разбрахте ли ме, госпожичке?

Ренфри пъхна ръка в торбичката на колана си и извади свит няколко пъти пергамент.

— Прочетете това, кмете, ако сте грамотен. И повече не ме наричайте „госпожичке“.

Цалдемейн взе пергамента, чете дълго време, а после го подаде безмълвно на Гералт.

— „До моите кметове, васали и свободни поданици — прочете вещерът на глас. — Уведомяваме всички и всеки, че Ренфри, крейденската княгиня, е на служба при нас и ни е много скъпа и че нашият гняв ще се стовари върху всеки, който реши да я възприпятства. Аудоен, крал…“ Думата „възпрепятства“ се пише с „е“, но печатът изглежда истински.

— Защото си е истински — каза Ренфри и дръпна пергамента от ръцете му. — Предостави ми го Аудоен, вашият милостив господар. Затова не ви съветвам да ме възпрепятствате. Независимо от това как се пише думата, последствията могат да бъдат печални за вас. Няма да успеете да ме хвърлите в яма, уважаеми кмете. И не ме наричайте „госпожичке“. Не съм нарушила нито един закон. Засега.

— Ако нарушиш дори най-дребния — Цалдемейн изглеждаше така, сякаш иска да я заплюе, — ще те хвърля в ямата заедно с твоя пергамент. Кълна се във всички богове, госпожичке. Да вървим, Гералт.

— А на теб, вещерю — докосна Ренфри ръката на Гералт, — искам да ти кажа още нещо.

— Не закъснявай за вечеря — подхвърли кметът през рамо. — Иначе Либуша ще се разсърди.

— Няма да закъснявам.

Гералт се облегна на тезгяха и загледа синьо-зелените очи на девойката, като си играеше с висящия на шията му медальон с вълча муцуна.

— Чувала съм за теб — каза тя. — Ти си Гералт от Ривия, белокосият вещер. Приятел ли ти е Стрегобор?

— Не.

— Това улеснява нещата.

— Не мисля. Нямам намерение да гледам отстрани.

Ренфри присви очи.

— Утре Стрегобор ще умре — рече тя тихо, отмятайки от челото си кичур от неравно подстриганите си коси. — Няма да е хубаво, ако си отиде и още някой.

— Да, и ако преди него умрат още няколко души. А аз не виждам друга възможност.

— Доста скромно казано.

— За да ме уплашиш, е необходимо нещо повече от думи, Сврако.

— Не ме наричай Сврако, не ми харесва. Работата е там, че аз виждам и други възможности. Струваше си да ги обсъдим, но какво да се прави — Либуша чака. Поне красива ли е тази Либуша?

— Това ли само имаше да ми кажеш?

— Не. Но сега иди. Либуша чака.

IV

В стаичката му на тавана имаше някой. Гералт знаеше това още преди да наближи вратата и го разбра по едва доловимото вибриране на медальона. Изгаси газеничето, с което осветяваше пътя си по стълбището, измъкна кинжала от канията на ботуша си и го мушна отзад на колана си. Натисна дръжката на вратата.

В стаята беше тъмно. Но не и за вещер.

Преднамерено без да бърза, сякаш сънено, той пристъпи през прага и затвори вратата след себе си. В следващия момент, отблъсквайки се силно с крака, той се хвърли към човека, седнал на леглото му. Повали го на завивките, притисна го под брадичката с левия лакът и посегна към кинжала. Но не го измъкна. Нещо не беше наред.

— Не е зле за начало — приглушено рече неподвижно лежащата под него Ренфри. — Разчитах на това, но не очаквах, че ще се озовем в леглото толкова скоро. Бъди така любезен да махнеш ръката си от гърлото ми.

— Това си ти.

— Това съм аз. Слушай, има два варианта. Първият — да слезеш от мен и да поговорим. Вторият — да останем както сме, но искам да си сваля поне ботушите.

Вещерът избра първия вариант. Девойката си пое дъх, стана и си оправи косата и полата.

— Запали свещите. Не мога да виждам в тъмното като теб, а обичам да гледам събеседника си.

Тя — висока, слаба, гъвкава — се приближи до масата, седна и изпъна напред обутите си в ботуши крака. Като че ли нямаше оръжие.

— Имаш ли нещо за пиене?

— Не.

— В такъв случай добре, че аз донесох със себе си — засмя се тя и остави на масата кожен мях и две кожени чаши.

— Почти полунощ е — каза студено Гералт. — Може ли направо да пристъпим към работа?

— Минутка само. Ето, пий. За твое здраве, Гералт.

— Подобно, Сврако.

— Казвам се Ренфри, по дяволите — вдигна глава тя. — Разрешавам ти да пропускаш княжеската титла, но не ме наричай Сврако.

— По-тихо, ще събудиш цялата къща. Мога ли най-накрая да науча защо си влязла тук през прозорчето?

— Колко си досетлив, вещерю. Искам да спася Блавикен от клане. За да обсъдя този въпрос с теб, се катерих по покривите като котка през март. Надявам се да оцениш това.

— Оценявам го. Само че не знам какъв смисъл има от този разговор. Работата е ясна. Стрегобор се е затворил в магьосническата си кула и за да се добереш до него, трябва да организираш обсада. Ако направиш това, кралското ти листче няма да ти помогне. Ако нарушиш закона открито, Аудоен няма да те защити. Кметът, стражата, целият Блавикен ще се обърнат против теб.

— Ако целият град се обърне против мен, жестоко ще се разкайва. — Ренфри се усмихна, показвайки хищните си бели зъби. — Огледа ли моите момчета? Гарантирам, че си знаят работата. Представяш ли си какво ще стане, ако започне битка между тях и онези глупаци от стражата, които само се спъват в собствените си алебарди?

— А ти, Ренфри, какво, да не си въобразяваш, че ще стоя отстрани и ще гледам спокойно такава битка? Нали виждаш, че живея у кмета? Ако се наложи, ще застана до него.

— Не се съмнявам — каза Ренфри, вече по-сериозно, — само че най-вероятно ще си сам, защото останалите ще се изпокрият из мазетата. На света няма човек, който би се справил с въоръжената ми седморка. Това не е по силите на сам човек. Но, белокоси, нека да не се плашим взаимно. Казах — кръвопролитието може да се избегне. Конкретно — има двама души, които могат да направят това.

— Целият съм в слух.

— Единият — продължи Ренфри — е Стрегобор. Лично. Той ще излезе доброволно от кулата си и аз ще го отведа някъде в пустошта, а Блавикен отново ще се потопи в сладка апатия и скоро ще забрави за всичко.

— Стрегобор може и да прилича на побъркан, но не е чак дотам.

— Кой знае, вещерю, кой знае. Има доводи, които не могат да се отхвърлят и предложения, на които не може да се откаже. Като например тридамският ултиматум. Ще обявя на магьосника тридамския ултиматум.

— Каква е неговата същност?

— Това е една малка тайна.

— Така да бъде. Само че се съмнявам, че ще има ефект. Достатъчно е да се спомене за теб и на Стрегобор започват да му тракат зъбите. Ултиматумът, който би го заставил да ти се предаде доброволно, трябва наистина да е някакъв особен. Нека по-добре да преминем направо към втората личност, която може да предотврати клането в Блавикен. Опитвам се да отгатна кой може да е.

— Интересно колко ли си проницателен, белокоси.

— Това си ти, Ренфри. Самата ти. Ти ще проявиш истинско княжеско, дори кралско великодушие и ще се откажеш от отмъщението си. Познах ли?

Ренфри отметна глава назад и се разсмя гръмогласно, закривайки с малко закъснение устата си с ръка. После пак стана сериозна и втренчи във вещера искрящите си очи.

— Гералт, бях княгиня, но в Крейден. Имах всичко, за което можех да мечтая, дори нямаше нужда да искам нещо. Слугите тичаха веднага щом ги повикам. Имах рокли, обувки. Кюлотки от батиста. Скъпоценности и бижута, светложълто пони, златни рибки в басейна. Куклите и къщичката за тях не биха се побрали в тази стая. И това продължи до деня, в който Стрегобор и онази курва Аридея не наредиха на ловеца да ме отведе в гората, да ме заколи и да им предаде сърцето ми и черния ми дроб. Прекрасно, нали?

— По-скоро отвратително. Радвам се, че тогава си се разправила с ловеца, Ренфри.

— Как ли пък не. Смили се и ме пусна. Но първо ме изнасили, кучият му син, и ми взе обеците и златната диадема.

Гералт я погледна в лицето, играейки си с медальона. Тя не извърна поглед.

— Тогава се приключи с княгинството. Роклята — разкъсана, кюлотките — завинаги изгубили белотата си. А после дойдоха мръсотията, гладът, вонята, тоягите и ритниците. Отдавах се на първия срещнат за къшей хляб и покрив над главата. Знаеш ли какви бяха косите ми преди това? Като коприна и стигаха до под прасеца ми. Когато въшлясах, отрязаха косите ми до кожа с ножица за стригане на овце. Вече така и не пораснаха както трябва.

Тя помълча, отхвърляйки от челото си една от неравните си къдрици.

— Пораснах, за да не умра от глад. Убивах, за да не ме убият. Седях в ями, пропити с миризмата на урина, без да знам дали ще ме обесят на сутринта, или само ще ме нашибат с камшици и ще ме прогонят. И през цялото време моята мащеха и твоят магьосник ме преследваха, наемаха убийци, опитваха се да ме отровят. Правеха ми уроки. Да проявя великодушие? Да им простя по кралски? По кралски ще му отсека главата, а може първо и двата крака, ще видим.

— Аридея и Стрегобор са се опитвали да те отровят?

— Точно така. С ябълки, напоени със сок от отровно биле. Спаси ме едно джудже. То ми даде еметикум, от който щях да си повърна всички вътрешности. Но оцелях.

— Едно от седемте джуджета?

Ренфри, която в този момент тъкмо пълнеше чашата си, застина.

— Охо — изрече. — Ти знаеш много неща за мен. Но какво от това? Какво имаш против джуджетата? Или против другите хуманоиди? Честно казано, те се отнасяха към мен по-добре, отколкото повечето хора. Но това не е твоя работа. Казах ти — Стрегобор и Аридея ме преследваха като див звяр. После вече не можеха, а аз самата станах ловец. Аридея пукна в собственото си легло. За нея съставих специална програма. А сега за магьосника. Гералт, как мислиш, той заслужава ли да умре? Кажи!

— Аз не съм съдия. Аз съм вещер.

— Именно, ти си вещер. Казах, че има двама души, които могат да предотвратят клането в Блавикен. Вторият си ти. Теб магьосникът ще те пусне в кулата и ти ще го убиеш.

— Ренфри — отговори спокойно Гералт, — като идваше насам, случайно да си падала на главата си от някой покрив?

— Ти вещер ли си, или не, по дяволите? Разправят, че си убил кикимора и си я докарал на магаре, за да вземеш награда. Стрегобор е по-лош от кикимората, той е безумно животно и убива, защото боговете са го създали такъв. Стрегобор е изверг, маниак, чудовище. Докарай ми го на магарето си, и няма да пожаля златото си за теб.

— Аз не съм наемен убиец, Сврако.

— Не си. — Тя качи краката си на масата, без дори да се опитва да прикрие бедрата си с полата. — Ти си вещер, спасител на хората, които защитаваш от Злото. А в конкретния случай злото са мечовете и пожарите, които ще се развихрят тук, когато се изправим едни срещу други. Не ти ли се струва, че ти предлагам по-малкото зло, най-доброто решение? Дори за този кучи син Стрегобор. Можеш да го убиеш милосърдно, с едно движение, уж случайно. Ще умре, без да знае, че умира. А аз не мога да му обещая това. Даже напротив.

Гералт мълчеше. Ренфри изпъна ръце назад и ги сложи зад главата си.

— Разбирам колебанието ти — каза тя. — Но трябва да получа отговор незабавно.

— Знаеш ли защо Стрегобор и княгинята са искали да те убият тогава, в Крейден, а и после?

Ренфри се изправи рязко, свали краката си от масата.

— Мисля, че това е ясно — избухна тя. — Искаха да се отърват от първородната дъщеря на Фредефалк, защото аз бях наследница на трона. Децата на Аридея са родени в резултат на морганатичен брак[8] и те нямаха никакво право на…

— Нямам предвид това, Ренфри.

Девойката наведе глава, но само за миг. Очите й заискриха.

— Е, добре. Защото уж съм проклета. Още от утробата на майка ми. Уж съм…

— Довърши.

— Чудовище.

— А не си ли?

За миг Ренфри изглеждаше беззащитна и съкрушена. И много тъжна.

— Не знам, Гералт — прошепна тя, после изражението й отново стана свирепо. — И откъде да знам, по дяволите? Ако си порежа пръста, тече кръв. Също така кървя всеки месец. Ако преям, ме боли коремът, а ако препия, имам главоболие. Когато ми е весело, пея, а когато ми е тъжно — ругая. Ако мразя някого, го убивам, а ако… О, по дяволите, стига толкова. Какъв е твоят отговор, вещерю?

— Моят отговор е: „не“.

— Помниш ли какво ти казах? — попита тя след кратко мълчание. — Има предложения, на които не може да се откаже, защото последствията са страшни. Предупреждавам те, че моето предложение е точно такова. Помисли си добре.

— Добре си помислих. И се отнеси към мен сериозно, защото аз те приемам напълно на сериозно.

Ренфри мълча известно време, играеше си с верижката на перлата си, обикаляща три пъти шията й и кокетно скриваща се между изящните й гърди, част от които бе разкрита от деколтето й.

— Гералт, Стрегобор помоли ли те да ме убиеш?

— Да. Той смяташе, че това ще бъде по-малкото зло.

— И ти му каза същото, което и на мен?

— Да.

— Защо?

— Защото не вярвам в по-малкото зло.

Ренфри леко се усмихна, после устните й се изкривиха в гримаса, много грозна на светлината на свещите.

— Друг път не вярваш! Разбираш ли, прав си, но само отчасти. Съществуват само Злото и Голямото зло, а в сенките зад тях се крие Много голямото зло. Много голямото зло, Гералт, е такова, каквото дори не можеш да си представиш, даже ако мислиш, че нищо не може да те учуди. И знаеш ли, Гералт, понякога се случва така, че Много голямото зло те хваща за гърлото и ти казва: „Избирай, братко, или мен, или онова, по-малкото“.

— Ще ми кажеш ли накъде биеш?

— Наникъде. Подпийнах си и философствам, търся някакви истини. Току-що намерих една: по-малкото зло съществува, но ние не сме в състояние да го избираме сами. Само Много голямото зло може да ни принуди да направим такъв избор. Независимо дали го искаме.

— Аз явно съм изпил твърде малко — усмихна се ехидно вещерът. — А между другото, полунощ вече мина. Да говорим конкретно. Ти няма да убиеш Стрегобор в Блавикен. Няма да ти позволя. Няма да допусна да се стигне до клане и кръвопролития. За втори път ти предлагам: откажи се от отмъщението. Откажи се от намерението си да го убиеш. По такъв начин ще му докажеш, и не само на него, че не си кръвожадно, безчовечно чудовище, мутант и изрод. Ще докажеш, че той е сгрешил. Че ти е причинил Много голямо зло с грешката си.

Ренфри известно време гледа медальона му. Вещерът бе стиснал верижката му и го въртеше.

— А ако кажа, вещерю, че не умея да прощавам или да се отказвам от отмъщение, това ще бъде равносилно на признание, че той и онези като него са прави? Така ли? С това ще докажа, че все пак съм чудовище, демон, прокълнат от боговете? Чуй ме, вещерю. В самото начало на скитанията ми ме приюти един кмет ерген. Харесваше ме. Но тъй като аз изобщо не го харесвах, дори напротив, всеки път, когато ме искаше, така ме пребиваше, че на следващия ден едва успявах да стана от леглото. Веднъж станах по тъмно и му прерязах гърлото. Със сърп. Тогава не бях толкова опитна, колкото съм сега, и ножът ми се струваше нещо много малко. И, разбираш ли, Гералт, когато слушах как кметът хрипти и когато гледах как краката му се гърчат, осъзнах, че синините от неговите юмруци и ритници вече не ме болят и ми е хубаво, толкова хубаво, че… Отидох си, подсвирквайки си весело, здрава, радостна и щастлива. И после всеки път се повтаряше същото. Ако не беше така, кой би си хабил времето да отмъщава?

— Ренфри — каза Гералт. — Въпреки мотивите ти, ти няма да си тръгнеш оттук, подсвирквайки си, и няма да се чувстваш толкова хубаво като тогава. Няма да си отидеш весела и щастлива, но все пак ще си отидеш жива. Утре сутринта, както нареди кметът. Вече ти го казах, но пак ще повторя: няма да убиеш Стрегобор в Блавикен.

Очите на Ренфри блестяха, отразявайки свещите, перлата в деколтето й също блестеше, както и медальонът с вълча муцуна, който се клатеше на сребърната верижка.

— Жал ми е за теб — обади се внезапно девойката, без да откъсва поглед от проблясващия сребърен медальон. — Ти твърдиш, че не съществува по-малкото зло. И утре ще останеш на площада, върху обления в кръв паваж, сам-самичък, защото не си направил правилния избор. Ще си направил избор, но не правилния. Никога няма да знаеш дали си постъпил правилно, никога няма да си сигурен. Никога, чуваш ли? А ще ти се отплатят с камъни и лоши думи. Жал ми е за теб.

— А ти? — попита вещерът тихо, почти шепнешком.

— Аз също не умея да правя правилни избори.

— Коя си ти?

— Тази, която съм.

— Къде си?

— Студено ми е…

— Ренфри! — Гералт стисна медальона.

Тя вдигна глава, сякаш събудила се от сън, примигна учудено няколко пъти. За един кратък миг изглеждаше уплашена.

— Ти спечели — каза тя рязко. — Спечели, вещерю. Утре сутринта ще си тръгна от Блавикен и никога няма да се върна в това отвратително градче. Никога. Налей ми, ако е останало нещо.

Обичайната подигравателна, лукава усмивка отново заигра на устните й, когато остави чашата.

— Гералт?

— Да?

— Този проклет покрив е твърде стръмен. По-добре да си тръгна оттук на разсъмване. В тъмнината може да падна и да се осакатя. Аз съм княгиня, имам нежно тяло, усещам грахово зърно през сламен дюшек. Е, какво мислиш?

— Ренфри — усмихна се неволно Гералт, — подобава ли на една княгиня да говори такива неща?

— Какво разбираш ти от княгини, проклетнико? Аз бях княгиня и знам, че красотата на живота е в това да правиш това, което ти се прави. Трябва ли да ти кажа какво ми се прави, или ще се досетиш сам?

Гералт не отговори, продължаваше да се усмихва.

— Дори не смея да помисля, че не ти харесвам — намръщи се девойката. — Нека по-добре да смятаме, че просто се страхуваш да не те сподели съдбата на кмета ерген. Ех, белокоси, нямам нищо остро в мен. Всъщност провери сам.

Тя положи краката си на коленете му.

— Свали ми ботушите. Те са най-подходящото място за криене на кинжал.

Вече боса, тя се изправи и откопча катарамата на колана си.

— Тук не крия нищо. И тук също, както виждаш. Но духни най-накрая проклетата свещ!

Навън в тъмнината мяучеше котка.

— Ренфри!

— Какво?

— Това батиста ли е?

— Разбира се, да я вземат дяволите. Аз княгиня ли съм, или какво?

V

— Тате — провлачи монотонно Марилка, — кога ще отидем на панаира? На панаира, тате?

— Тихо, Марилка — промърмори Цалдемейн, обирайки със залък хляб остатъците храна от дъното на чинията си. — Та какво казваше, Гералт? Те си отиват от града?

— Да.

— Не мислех, че всичко ще мине толкова гладко. С този неин пергамент и с печата на Аудоен ме беше притиснала до стената. Правех се на много страшен, но, честно казано, нищо не можех да им направя.

— Дори ако бяха нарушили закона открито? Ако бяха организирали безредици, битка?

— Дори тогава. Аудоен е страшно раздразнителен крал, изпраща на ешафода за всякакви дреболии. Имам жена, дъщеря, харесвам длъжността си. Не ми се налага да мисля откъде да търся утре нещо за ядене. С други думи, добре е, че си тръгват. А как всъщност стана така?

— Тате, искам на панаира!

— Либуша, вземи Марилка! Да, Гералт, не очаквах. Разпитах Стотника, кръчмаря от „Златния двор“, за новиградската компания. Това се казва шайка. Разпознали са някои от тях.

— Така ли?

— Този, с белега на лицето, Нохорн, е бивш приближен на Абергард от така наречените ангренски наемници. Чувал ли си за тях? Ясно, кой не е чувал. Този, когото наричат Петнайсетака, също е бил там. А дори и да не е бил, прякорът му не идва от петнайсет добри дела. Мургавият полуелф, Циврил, е разбойник и професионален убиец. Май е свързан по някакъв начин с клането в Тридам.

— Къде?

— В Тридам. Не си ли чул за него? Много шум се вдигна навремето. Преди три… Да, преди три години, защото тогава Марилка беше на две. Баронът на Тридам държал в яма някакви разбойници. Техните приятелчета, и между тях май е бил и полуелфът Циврил, пленили на реката сал, пълен с поклонници — това било по време на Празника на Нис. Пратили на барона искане да освободи всички. Баронът, разбира се, отказал, и тогава те започнали да убиват поклонниците, един след друг. Докато баронът не смекчил позицията си и не пуснал цялата дружина от ямата, те изпратили по течението повече от десет трупа. Заради това баронът го заплашвало изгнание, а даже и обезглавяване — едни го упреквали, че отстъпил едва след като убили толкова хора, други вдигнали шум, че е създал пре… прецедент, или както там се нарича, трябвало е да застрелят всички с арбалети, заедно със заложниците, или да превземат сала с щурм, без да отстъпват нито педя. Баронът казал в съда, че е избрал по-малкото зло, защото на сала е имало повече от двайсет и пет души, сред тях — жени и деца…

— Тридамският ултиматум — прошепна вещерът. — Ренфри…

— Какво?

— Цалдемейн, панаирът.

— Е, и какво?

— Не разбираш ли? Тя ме е излъгала. Никъде няма да ходят. Ще принудят Стрегобор да излезе от кулата, както са принудили барона от Тридам. Или ще принудят мен… Не разбираш ли? Ще започнат да избиват хора на панаира. Вашият пазар между тези стени е истински капан!

— О, богове, Гералт! Сядай! Накъде си тръгнал?

Марилка, изплашена от виковете, клекна в ъгъла на кухнята и се разрева.

— Казвах ти! — извика Либуша, като сочеше Гералт. — Казвах ти! Само беди ще донесе той!

— Млъквай, жено! Гералт! Седни!

— Трябва да ги спра! Незабавно, докато хората на пазара не са се събрали. Извикай стражата! Когато излязат от странноприемницата, за вратовете — и в ямата!

— Гералт, бъди разумен. Не може така, не можем да ги пипнем с пръст, докато не са направили нещо. Ще се съпротивляват, ще се пролее кръв. Те са професионалисти, ще убият много хора. Ако слухът стигне до Аудоен, ще си изгубя главата. Добре, ще събера стражите, ще отида на пазара, ще ги наблюдаваме…

— Това с нищо няма да помогне, Цалдемейн. Когато тълпата изпълни площада, вече няма да можеш да успокоиш народа, няма да можеш да спреш паниката и клането. Трябва да бъдат обезвредени сега, докато пазарът е безлюден.

— Това ще е беззаконие. Не мога да го допусна. А това за полуелфа и Тридам може да е слух. Ако бъркаш, Аудоен ще ми съдере кожата.

— Трябва да изберем по-малкото зло!

— Гералт! Забранявам ти! Като кмет, забранявам! Остави меча! Стой!

Марилка пищеше, закрила лицето си с ръце.

VI

Циврил, сложил длан над очите си, гледаше слънцето, подаващо се иззад дърветата. На пазара започваше оживление, трополяха колички и каруци, първите прекупвачи вече пълнеха сергиите си със стока. Чуваше се удрянето на чукче, кукуригаше петел, чайките надаваха крясъци.

— Очертава се чудесен ден — мърмореше Петнайсетака замислено. Циврил го погледна накриво, но не каза нищо.

— Как са конете, Тавик? — попита Нохорн, слагайки си ръкавиците.

— Готови са, оседлани. Циврил, все още има малко хора на пазара.

— Ще дойдат повече.

— Трябваше да хапнем нещо.

— После.

— Да бе. Откъде време после? А и желание.

— Гледайте — обади се неочаквано Петнайсетака.

Откъм главната улица идваше вещерът. Зави между щандовете и тръгна право към тях.

— Аха — каза Циврил. — Ренфри беше права. Подай ми арбалета, Нохорн.

Циврил се наведе, опъна тетивата, помагайки си с крак, и грижливо сложи стрелата в жлеба. Вещерът продължаваше да върви. Циврил вдигна арбалета.

— Нито крачка повече, вещерю!

Гералт спря. От групата го деляха около четирийсет крачки.

— Къде е Ренфри? — попита вещерът.

Полуелфът изкриви красивото си лице в гримаса.

— При кулата. Прави на магьосника едно предложение. Знаеше, че ще дойдеш. Нареди да ти предадем две неща.

— Говори.

— Първото е послание, което звучи така: „Аз съм това, което съм. Или аз, или другото, по-малкото.“ Предполагам, че знаеш какво означава.

Вещерът кимна, после вдигна ръка и хвана ръкохватката на меча, стърчаща над дясното му рамо. Острието блесна, описа кръг над главата му и той тръгна бавно към групата.

Циврил се разсмя неприятно, зловещо.

— Точно така. Тя предвиди и това. А сега ще получиш второто, което нареди да ти предадем: Право между очите.

Вещерът вървеше. Полуелфът вдигна арбалета пред лицето си. Стана много тихо.

Тетивата иззвъня. Вещерът замахна с меча си и се чу протяжен звън от удара на метал в метал. Стрелата излетя нагоре, удари се приглушено в покрива на близката къща, отскочи и издрънча във водосточната тръба. Вещерът продължаваше да върви.

— Отби я… — ахна Петнайсетака. — Отби я в полет…

— Съберете се — изкомандва Циврил.

Мечовете изсъскаха, докато излизаха от ножниците. Хората на Ренфри застанаха рамо до рамо и насочиха остриетата напред.

Тавик не издържа и се понесе към вещера. Близнаците го последваха.

— Не се разделяйте! — изкрещя Циврил, завъртя глава и изгуби Гералт от поглед. Изруга и отскочи встрани, видя, че групата му се разпада и кръжи между сергиите в налудничав хоровод.

Тавик беше първи. Само преди миг още летеше към вещера, но изведнъж го видя да се мярка от лявата му страна, носещ се в противоположна посока. Заситни крачка, за да се спре, но преди да е успял да вдигне меча си, вещерът вече прелиташе край него. Тавик усети силен удар с меча над едното си бедро. Отскочи и се понесе към земята. Едва когато вече беше на колене, погледна бедрото си и запищя.

Близнаците атакуваха едновременно носещата се между тях размита черна фигура и налетяха един на друг, удряйки раменете си и за момент губейки ритъм. Това се оказа достатъчно. Вир, когото вещерът съсече по цялата ширина на гърдите, се преви на две, направи още няколко крачки и рухна върху една сергия с плодове. Нимир получи удар в слепоочието, завъртя се на място и се строполи безчувствен в близката канавка.

На пазара се завъртя вихър от бягащи прекупвачи, затрещяха преобръщащи се сергии, вдигна се прах и се разнесоха викове. Тавик още веднъж се опита да се вдигне на треперещите си крака и падна.

— Петнайсетак, отляво! — изрева Нохорн, носейки се в полукръг, за да заобиколи вещера откъм гърба.

Петнайсетака се обърна бързо. Но не достатъчно бързо. Получи удар в корема, задържа се на крака, но следващият удар беше по врата му, точно под ухото. Направи няколко крачки и се строполи върху пълна с риба количка, която се преобърна, и Петнайсетака се плъзна по паважа, покрит с люспи.

Циврил и Нохорн нанесоха удари едновременно от двете страни, елфът със замах отгоре, а Нохорн — с клякане, нисък и плосък замах. Вещерът отби и двата удара, двата металически звука се сляха в един. Циврил отскочи и се спъна, но се задържа на крака, като се подпря на дървените стълбове на една от сергиите. Нохорн се хвърли и го прикри, вдигайки меч над главата си. Ударът беше толкова силен, че го отхвърли назад и краката му се подкосиха. Той скочи и вдигна ръка да се предпази. Но късно. Получи удар в лицето, симетричен на стария белег.

Циврил, отблъсквайки се с гръб от сергията, прескочи падащия Нохорн, атакува полуобърнат, нанесе удар с две ръце, не уцели и моментално отскочи. Не усети застигналия го удар. Краката му се подкосиха, когато, защитавайки се, се опита да премине с финт към поредното нападение. Мечът падна от ръката му, разсечена от вътрешната страна, над лакътя. Той падна на колене, тръсна глава, опита се да стане, но не успя. Отпусна глава на коленете си и застина така, сред червената локва и разпилените зелки, гевреци и риби.

На пазара се беше появила Ренфри.

Тя вървеше с мека, котешка стъпка между сергиите. Тълпата, която бучеше като рояк стършели в близките улички и покрай стените на къщите, притихна. Гералт стоеше неподвижно, отпуснал ръката, която стискаше меча. Девойката спря на десет крачки от него. Видя се, че под кафтанчето си има ризница — къса, едва прикриваща бедрата й.

— Ти избра — каза тя. — Сигурен ли си, че това е правилният избор?

— Тук няма да има втори Тридам — изрече Гералт с усилие.

— Не би и могло. Стрегобор ми се изсмя. Каза, че ако ще да избия целия Блавикен и дори най-близките села, той няма да излезе от кулата. Защо ме гледаш така? Да, излъгах те. Цял живот съм лъгала, когато е било необходимо, защо да правя изключение за теб?

— Върви си, Ренфри.

— Не, Гералт — разсмя се тя и бързо измъкна меча си.

— Ренфри.

— Не, Гералт. Ти направи своя избор, сега е мой ред.

С едно движение тя скъса полата си, размаха я във въздуха и я нави около лявата си ръка. Гералт отстъпи, вдигна ръка и направи някакъв знак с пръсти. Ренфри отново се засмя — късо, хрипливо.

— Напразно, белокоси. Това не ме лови. Само меч.

— Ренфри — повтори той, — върви си. Ако мечовете ни се срещнат, аз… вече няма… да мога…

— Знам — каза тя. — Но и аз… не мога иначе. Просто не мога. Ние сме това, което сме. Аз и ти.

Тя тръгна към него с лека, разкрачена походка. В дясната й ръка, изпъната встрани, проблясваше мечът, а с лявата влачеше полата по земята. Гералт отстъпи две крачки назад.

Ренфри скочи, замахна с лявата ръка, полата излетя във въздуха и мечът проблесна, прикрит зад нея. Къс удар. Гералт отскочи, платът дори не го докосна, а мечът на Ренфри се плъзна по неговото оръжие. Той машинално се защити със средата на острието и бързо завъртя нейния меч, опитвайки се да го избие. Това беше грешка. Тя отби острието му и веднага, с полусвити, разкрачени крака го атакува, целейки се в лицето. Гералт едва успя да парира удара и отскочи от падащия върху него плат. Завъртя се, избягвайки проблясващия в мълниеносни удари меч, и отново отскочи. Ренфри налетя към него, хвърли полата в очите му и го атакува отблизо, полуобърната. Той избягна удара и се озова съвсем до нея. Тези прийоми й бяха познати. Обърна се едновременно с него, почти докосвайки го. Той усети дъха й и острието й премина по гърдите му. Болката го сряза, но не наруши ритъма му. Обърна се още веднъж, в противоположната посока, отби меча й, летящ към слепоочието му, направи бърз финт и атакува. Ренфри отскочи и се наведе за удар надолу. Гералт, приклекнал при нападението си, мълниеносно я наръга отдолу, със самия връх на меча, в незащитените от ризницата бедро и слабини.

Тя не извика. Падна на колене и настрани, пусна меча и стисна с две ръце съсеченото си бедро. Кръвта зашуртя на тласъци между пръстите й и потече на ручей по украсения й колан, ботушите от лисича кожа и мръсния паваж. Тълпата, изпокрила се по ъглите, се раздвижи и нададе вой.

Гералт прибра меча си.

— Не си отивай — простена тя, свивайки се на кълбо.

Той не отговори.

— Студено ми е…

Той не отговори. Ренфри отново застена. Струйките кръв запълваха дупките между камъните на паважа.

— Гералт… прегърни ме…

Той не отговори.

Тя падна настрани и застина, притиснала буза към паважа. Острият кинжал, който досега прикриваше с тялото си, се изплъзна от вдървените й пръсти.

Измина минута, която се стори на вещера цяла вечност. Той вдигна глава при звука на почукващия по паважа жезъл на Стрегобор. Магьосникът се приближаваше бързо, заобикаляйки труповете.

— Ама че битка! — изрече той задъхано. — Видях, Гералт, видях всичко в кристала…

Приближи се и се наведе. В дългата си до земята черна дреха, опрян на жезъла си, той изглеждаше стар, ужасно стар.

— Изумително — поклати глава Стрегобор. — Свраката е мъртва.

Гералт не отговори.

— Е, Гералт — изправи се магьосникът, — отиди за каруца. Ще я откараме в кулата. Трябва да й направя аутопсия.

Погледна към вещера и без да дочака отговор, се наведе над тялото.

Вещерът усети, че някой вътре в него самия, някой, когото не познаваше, стисна ръкохватката на меча и бързо го извади от ножницата.

— Само я докосни, магьоснико — каза онзи, когото вещерът не познаваше, — само я докосни, и главата ти ще отлети на паважа.

— Какво, Гералт, полудя ли? Ранен си, в шок си! Аутопсията е единственият начин да узная…

— Не я докосвай!

При вида на вдигнатия над него меч, Стрегобор отскочи и размаха жезъла си.

— Добре! — извика той. — Както искаш! Но ти така и няма да узнаеш! Никога няма да бъдеш сигурен! Чуваш ли, вещерю? Никога!

— Махай се оттук!

— Както искаш. — Магьосникът се обърна и удари с жезъла по паважа. — Връщам се в Ковиж, нито ден няма да остана в тази дупка. Ела с мен. Не оставай тук. Тези хора нищо не знаят, не разбират, видели са само как убиваш. А ти убиваш грозно, Гералт. Е, идваш ли?

Гералт не отговори, дори не го погледна. Прибра меча си. Стрегобор сви рамене и бързо се отдалечи, почуквайки ритмично с жезъла си.

От тълпата полетя камък и се удари в паважа. Последва го втори и изсвистя до самото рамо на Гералт. Вещерът се изправи, вдигна двете си ръце и направи няколко бързи движения с тях. Тълпата зашумя, посипаха се камъни, но Знакът ги отблъскваше и те преминаваха покрай целта, предпазвана от невидима сферична броня.

— Достатъчно!!! — изрева Цалдемейн. — Стига толкова, мамицата ви!

Тълпата зашумя като вълните на прибой, но камъните престанаха да летят. Вещерът стоеше неподвижно.

Кметът се приближи към него.

— Това ли е всичко? — попита той, като сочеше проснатите по площада неподвижни тела. — Така ли изглежда по-малкото зло, което избра? Направи ли вече всичко, което смяташ за нужно?

— Да — отговори Гералт с усилие.

— Сериозна ли е раната ти?

— Не.

— В такъв случай се махай оттук.

— Да — отговори вещерът. Постоя още минута, отбягвайки погледа на кмета. После бавно, много бавно се обърна.

— Гералт.

Вещерът го погледна.

— Не се връщай никога — каза Цалдемейн. — Никога.

Гласът на здравия разум IV

— Нека да поговорим, Йола.

Имам нужда от този разговор. Казват, че мълчанието е злато. Възможно е, не знам. Във всеки случай, то си има своя цена. Която трябва да се плати.

На теб ти е по-лесно, да, не отричам. Ти си избрала доброволно мълчанието, ти си направила от него жертва за своята богиня. Аз не вярвам в Мелителе, не вярвам и в съществуването на други богове, но ценя твоя избор, твоята жертва, ценя и уважавам това, което вършиш. Защото твоята вяра и посвещение, цената за мълчанието, която ти плащаш, ще те направят по-добра, по-достойна. Поне могат да те направят. А моята невяра не може нищо. Тя е безсилна.

Питаш: в какво вярвам аз в такъв случай?

Вярвам в меча.

Както виждаш, имам два от тях. Всеки вещер има по два меча. Недоброжелателите казват, че сребърният е за чудовища, а стоманеният — за хора. Разбира се, това не е вярно. Има чудовища, които могат да се убият само със сребърния меч, но се срещат и такива, за които желязото е смъртоносно. Не, Йола, не всяко желязо, а само онова, което се съдържа в метеоритите. Питаш: какво е това метеорит? Това са падащите звезди. Виждала си неведнъж падащи звезди — къси, светещи чертички на нощното небе. Когато си ги виждала, сигурно си си пожелавала нещо, може би за теб това е бил поредният повод да повярваш в боговете. За мен метеоритът е само парче метал, което пада и се забива в земята. Метал, от който може да се изкове меч.

Можеш, разбира се, че можеш да вземеш меча ми. Виждаш ли колко е лек? Дори ти го вдигаш без усилие. Не! Не докосвай острието, ще се нараниш. То е по-остро от бръснач. Такова трябва да бъде.

О, да, често тренирам. Всяка свободна минута. Не бива да губя навиците си. И тук, в най-уединеното кътче на храмовия парк, дойдох също да се разкърша, да изхвърля от мускулите си противното, вредно вцепеняване, което ме обзема, течащата по жилите ми студенина. А ти ме намери. Забавно, от толкова дни се опитвам да те открия. Исках…

Нуждая се от този разговор, Йола. Да поседнем, да поговорим малко.

Казвам се Гералт. Гералт от… Не. Просто Гералт. Гералт от никъде. Аз съм вещер.

Домът ми е Каер Морхен. Средището на вещерите. Оттам съм. Има… Имаше такава крепост. Малко е останало от нея.

Каер Морхен… Там създаваха такива като мен. Сега вече не правят това, а в Каер Морхен не живее никой. Никой, освен Весемир. Питаш кой е Весемир? Моят баща. Защо се учудваш? Какво странно има в това? Всеки има някакъв баща. Моят е Весемир. Какво от това, че не е истинският? Истинския не го познавам, майка си — също. Дори не знам дали са още живи. И, общо взето, ми е безразлично.

Да, Каер Морхен… Преминах там през обикновена мутация. Първо изпитанието с Треви, а после — както обикновено. Хормони, билки, вируси. И отново. И още веднъж. Докато не се появи резултат. Казаха, че съм понесъл Трансформацията удивително добре, боледувах много кратко. И решиха, че съм достатъчно имунизиран и ме взеха за следващите си… експерименти. Те бяха по-тежки. Значително по-тежки. Но, както виждаш, оцелях. Единственият от всички, които избраха за експериментите. Оттогава имам бели коси. Пълно отсъствие на пигментация. Както се казва — страничен ефект. Дребна работа. Почти не пречи.

После ме обучаваха на всичко. Доста дълго. И най-накрая дойде денят, в който напуснах Каер Морхен и излязох по пътищата. Вече си имах медальон. Ето този. Със знака на Школата на Вълка. Дадоха ми и два меча — сребърен и стоманен. Освен мечовете носех със себе си убеждения, ентусиазъм, мотивация и… вяра. Вяра в това, че съм нужен и полезен. Защото, Йола, светът, изглежда, беше пълен с чудовища и зверове, а моята задача беше да защитавам онези, които са заплашени от тях. Когато потеглях от Каер Морхен, си мечтаех да се срещна с първото си чудовище, нямах търпение да дойде моментът, в който ще се изправя лице в лице с него. И дочаках този момент.

Първото ми чудовище, Йола, беше плешиво и имаше отвратителни зъби. Срещнах го по пътя, където заедно с колегите си чудовища, мародери от някаква армия, бяха спрели каруцата на някакви селяни и той беше измъкнал навън едно момиче, вероятно на тринайсет, а може би и по-малко. Приятелчетата му държаха бащата на момичето, а плешивият разкъсваше роклята й и крещеше, че й е време да научи какво е истински мъж. Това ми се стори ужасно смешно. Плешивият пусна момичето и се хвърли към мен с брадвата си. Беше страшно бавен, но силен. Падна чак на втория удар. Ударите не бяха много точни, но, бих казал, много ефективни — такива, че приятелчетата на плешивия избягаха, щом видяха какво може да направи с човек вещерски меч…

Не ти ли е скучно, Йола?

Нуждая се от този разговор. Много се нуждая.

Докъде бях стигнал? Аха, до първото си благородно дело. Разбираш ли, Йола, в Каер Морхен ми бяха набили в главата, че не бива да се забърквам в такива истории, трябва да ги отбягвам, да не се правя на странстващ рицар и да не върша работата на органите на реда. Излязох по пътищата не за да се правя на герой, а за да върша поръчаната ми работа срещу заплащане. А аз се намесих като първия глупак, когато не бях изминал и петдесет мили от подножието на планините. Знаеш ли защо направих това? Исках обляното в сълзи момиче да целуне ръката ми, на мен, нейния спасител, а баща й да падне на колене и да ми благодари. Вместо това бащата на момичето избяга заедно с мародерите, а момичето, върху което се беше изляла доста кръв от плешивия, зарева и изпадна в истерия, а когато се приближих, загуби съзнание от уплаха. Оттогава почти никога не съм се забърквал в такива истории.

Вършех си работата. Бързо трупах опит. Приближавах се до селските огради, спирах се при градинките в селищата и градчетата. И чаках. Когато хората ме плюеха, ругаеха и замеряха с камъни, си отивах. Ако някой излезеше и ми дадеше задача, я изпълнявах.

Посещавах градове и крепости, търсех обяви, окачени по стълбовете на кръстопътищата. Гледах за съобщения от рода на: „Спешно търся вещер. Заплащане — по споразумение.“ А после следваше оброчище, подземие, некропол или руини, горско дере или пещера в планините, отрупана с кости или воняща на мърша. И нещо, чиято единствена цел е да убива. От глад, за удоволствие, изпълнявайки нечие болно желание или по други причини, но да убива. Мантикор, виверн, мъглак, жагница, жиритва, ужасник, горски дух, гул, гравейр, върколак, гигаскорпион, кикимора, випер или някой от различните видове вампири. И имаше танц в тъмнината и размахване на меча. Имаше и страх и ужас в очите на онзи, който после ми връчваше наградата.

Грешки? Че как. Имаше.

Но винаги се придържах към принципите си. Не, не към кодекса. Понякога просто се прикривах зад кодекса. Хората харесват това. Онези, които имат кодекси и се ръководят от тях, ги почитат и уважават.

Не съществуват никакви кодекси, Йола. Още не е написан нито един кодекс за вещери. Аз си измислих свой кодекс. Просто го измислих. И съм се придържал към него. Винаги…

Всъщност не винаги.

Защото се е случвало уж всичко да ми е ясно, да нямам никакви съмнения. Просто е трябвало да си кажа: „А какво ми влиза в работата? Не е ли все едно, аз съм вещер.“ И да се вслушам в гласа на здравия разум. Да послушам интуицията си, ако не опита. Че дори и най-обикновения страх.

Трябвало е да послушам гласа на здравия разум…

Но не го слушах.

Мислех си, че избирам по-малкото зло. И избирах по-малкото зло. По-малкото зло! Аз, Гералт от Ривия. Когото наричат още Касапина от Блавикен.

Не, Йола. Не докосвай ръката ми. Контактът може да освободи в теб… Може да видиш…

А аз не искам да виждаш това. Не искам да го знаеш. Знам какво е моето предопределение, което върти меча като вихър. Моето предопределение? То върви след мен, но аз никога не поглеждам назад.

Примка? Да. Ненеке, изглежда, чувства това. Какво ме подлъга така тогава, в Цинтра? Нима трябваше да рискувам така глупаво?

Не, не и още веднъж не. Никога не поглеждам назад. И няма да се върна в Цинтра, ще я заобикалям като развъдник на чума. Никога няма да се върна там.

Да, ако пресмятанията ми са верни, детето трябва да се роди през май, около празника на Белетейн. Ако съм прав, това би било интересно стечение на обстоятелствата. Защото Йенефер също се е родила по време на Белетейн…

Да вървим, Йола, стъмва се.

Благодаря ти, че се съгласи да поговориш с мен.

Благодаря ти, Йола.

Не, не, нищо ми няма. Добре съм.

Съвсем добре.

Въпрос на цена

I

До гърлото на вещера беше опрян нож.

Вещерът лежеше, потопен в сапунена вода и отметнал глава назад върху хлъзгавия ръб на кръглото дървено корито. Усещаше в устата си вкус на сапун. Ножът с абсолютно тъпо острие го скубеше болезнено около адамовата ябълка и се премести с хрущене към брадичката.

С гримасата на художник, осъзнаващ раждането на шедьовър, бръснарят го остърга маниерно още веднъж, после изтри лицето му с парче ленен плат, намокрено с нещо, което можеше да мине за настойка от пищялка.

Гералт се изправи, позволи на прислужника да го полее с ведро вода, изтръска се и излезе от коритото, оставяйки мокри следи по тухления под.

— Кърпата, господине. — Прислужникът гледаше с интерес медальона му.

— Благодаря.

— Дрехите ви — каза Хаксо. — Риза, панталони, бельо, жилетка. А ето и ботушите.

— За всичко сте помислили, кастелане. А с моите ботуши не може ли?

— Не може. Бира?

— С удоволствие.

Обличаше се бавно. Допирът на чуждата, бодлива, неприятна дреха до сгорещеното му тяло разваляше доброто настроение, което му бе създала водата.

— Кастелане?

— Слушам ви, господин Гералт.

— Знаете ли за какво е всичко това? За какво съм необходим тук?

— Не е моя работа — каза Хаксо, гледайки накриво прислужниците. — Работата ми е да ви облека…

— Искате да кажете — да ме преоблечете.

— … Да ви облека и да ви отведа на пиршеството, при кралицата. Облечете жилетката, господин Гералт. И скрийте под нея вещерския медальон.

— Тук беше кинжалът ми.

— Вече го няма. Той е на сигурно място, както и двата меча и останалите ви вещи. Там, където отивате, не се носи оръжие.

Вещерът сви рамене и облече възтясната лилава жилетка.

— А това какво е? — попита той, сочейки бродерията отпред на дрехата.

— А, да — отвърна Хаксо, — за малко да забравя. По време на пиршеството ще ви наричат благородния Равикс от Четириъгъл. Като почетен гост, ще седите отдясно на кралицата, както тя пожела. А това на жилетката е гербът ви. Черна мечка крачи по златисто поле, на което стои госпожица с груби дрехи, разпуснати коси и вдигнати ръце. Трябва да запомните това, някой от гостите може да е маниак на тема хералдика, често се случва.

— Ясно. Ще го запомня — каза Гералт сериозно. — А къде се намира Четириъгъл?

— Достатъчно далеч. Готов ли сте? Можем ли да тръгваме?

— Можем. Кажете ми още нещо, господин Хаксо — по какъв случай е пиршеството?

— Принцеса Павета навършва петнайсет години и според обичая се стекоха претендентите за ръката й. Кралица Каланте иска да я даде на някой от Скелига. Нуждаем се от съюз с островитяните.

— Защо точно с тях?

— Защото нападат по-рядко онези, с които са в съюз.

— Добър довод.

— Но не единственият. В Цинтра, господин Гералт, традицията не позволява да управлява жена. Кралят ни, Рьогнер, почина наскоро от чума, а кралицата не иска да се омъжва отново. Господарката ни Каланте е мъдра и справедлива, но кралят си е крал. Този, който се ожени за принцесата, ще заеме трона. Добре ще е, ако е свестен. А такива трябва да се търсят на островите. Там хората са корави. Да вървим.

По средата на галерията, обграждаща малко празно дворче, Гералт се спря и се огледа.

— Кастелане — рече той шепнешком, — сега сме сами. Кажете, за какво й е вещер на кралицата? Сигурно знаете. Кой, ако не вие?

— За същото, за което и на всички останали — промърмори Хаксо. — Цинтра не се отличава по нищо от другите кралства. Имаме и върколаци, и василиски, и мантикор ще се намери, ако добре се разтърси човек. Така че и вещер може да потрябва.

— Не извъртайте, кастелане. Питам защо на кралицата й е изтрябвал вещер на пиршеството, при това издокаран като синкав мечок с разпуснати коси?

Хаксо също се огледа и дори се наведе през парапета на галерията.

— Става нещо нередно, господин Гералт — промълви той. — Тоест в замъка. Нещо плаши всички.

— Какво?

— А какво може да е? Страшилище. Казват, че е дребно, навсякъде с бодли, като таралеж. Броди нощем из замъка, дрънчи с веригите си. Стене и охка в покоите.

— Вие самият видяхте ли го?

— Не. — Хаксо се изплю. — Не искам и да го виждам.

— Извъртате, кастелане — намръщи се вещерът. — Нещата не се връзват. Отиваме на пир по случай годеж. И какво трябва да правя аз там? Да гледам да не изскочи изпод масата някой гърбушко и да започне да стене? Без оръжие? Въоръжен като шут? Еее, господин Хаксо.

— Мислете каквото искате — наду се кастеланът. — Наредиха ми да не ви казвам нищо. Помолихте ме — и аз ви казах. А вие веднага — извъртам. Много сте любезен.

— Извинявайте, не исках да ви обидя, кастелане. Просто се учудих…

— Престанете да се учудвате. — Хаксо, все още обиден, извърна глава. — Не сте тук, за да се учудвате. И ви съветвам, господин вещер: ако кралицата ви заповяда да се съблечете гол, да се боядисате в синьо и да застанете до стената надолу с главата като полилей, направете го без учудване и съмнения. Иначе могат да ви очакват големи неприятности. Разбрахте ли ме?

— Да. Да вървим, господин Хаксо. Както и да е, огладнях след къпането.

II

Освен нищо незначещия официален поздрав, когато го приветства като „господаря на Четириъгъл“, кралица Каланте не размени с вещера нито дума. Пиршеството още не беше започнало, гостите, обявявани гръмко от глашатая, продължаваха да пристигат.

На огромната правоъгълна маса можеха да се поберат повече от четирийсет души. Каланте седна на централното място, на трон с висока облегалка. Вдясно от нея на късата страна на масата седна Гералт, а вляво — Дрогодар, белокос бард с лютня. Двете най-крайни кресла отляво на кралицата останаха празни. Вдясно от Гералт, на дългата страна на масата, седнаха кастеланът Хаксо и воевода с трудно за произнасяне име. По-нататък седяха гостите от княжество Атра — навъсеният и мълчалив рицар Раинфарн и намиращият се под негова опека пълничък дванайсетгодишен княз Виндхалм, един от претендентите за ръката на принцесата. След тях — шарени и разноцветни рицари от Цинтра и васали от околността.

— Барон Ейленберт от Тиг! — обяви глашатаят.

— Кудкудяк! — прошепна Каланте, побутвайки с лакът Дрогодар. — Ще стане весело.

Слабият, мустакат, разкошно облечен рицар се поклони ниско, но живите му весели очи и блуждаещата на устата му усмивка не говореха за раболепие.

— Приветствам ви, господин Кудкудяк — изрече церемониално кралицата. Явно баронът беше по-известен с прякора си, отколкото с родовото си име. — Радвам се, че дойдохте.

— И аз се радвам, че ме поканихте — обяви Кудкудяк и въздъхна. — Е, ще хвърля един поглед на принцесата, ако позволиш, господарке. Трудно е да се живее в самота.

— Хайде, хайде, господин Кудкудяк. — Каланте леко се усмихна, навивайки една къдрица на пръста си. — Прекрасно знаем, че си женен.

— Еее — махна с ръка баронът. — Сама знаеш колко слаба и нежна е жена ми, господарке, а сега по нашите краища върлува едра шарка. Залагам колана и меча си срещу чифт стари обувки, че след година дори траурът ще е свършил.

— Горкият Кудкудяк, но и щастливец същевременно — усмихна се още по-мило Каланте. — Жена ти наистина е слабичка. Чух, че когато на миналогодишната жътва те е заварила с една девойка в купа сено, ви е гонила с вила почти верста, но така и не ви е догонила. Трябва да я храниш по-добре и да се грижиш нощем да не й измръзва гърбът. И ще видиш, че след година ще се оправи.

Кудкудяк се посмути, но не прекалено много.

— Разбрах намека. А мога ли да остана на пиршеството?

— Ще се радвам, бароне.

— Пратениците от Скелига! — съобщи глашатаят, вече доста хрипливо.

Островитяните влязоха с енергични, кънтящи стъпки. Бяха четирима, с блестящи подшити кожуси и препасани с карирани вълнени пояси. Пръв вървеше жилест воин, мургав, с гърбав нос, до него — широкоплещест юноша с червеникава буйна коса. И четиримата се поклониха на кралицата.

— За мен е чест — каза Каланте, леко изчервена — да посрещна отново в замъка си знатния рицар Ейст Туирсеах от Скелига. Ако не беше добре известен факт, че презираш семейните връзки, с радост бих приела вестта, че може би си дошъл да искаш ръката на моята Павета. Нима самотата е започнала да ти омръзва?

— Неведнъж съм усещал, че е така, прекрасна Каланте — отговори мургавият островитянин, вдигайки към кралицата искрящите си очи. — Но аз водя прекалено опасен живот, за да мисля за постоянна връзка. Ако не беше така… Павета е още младо, неразцъфнало цвете, но…

— Но какво, рицарю?

— Крушата не пада далеч от дървото — усмихна се Ейст Туирсеах и показа белите си зъби. — Достатъчно е да погледна теб, кралице, за да видя каква красавица ще стане принцесата, когато достигне възрастта, в която жената може да ощастливи воина. Сега трябва юношите да се борят за ръката й. Такива като племенника на нашия крал Бран, Крах ан Крайт, дошъл при теб именно с тази цел.

Крах наведе червенокосата си глава и коленичи пред кралицата.

— А кого още си довел, Ейст?

Един набит мъж с брада като метла и дангалак с гайда на гърба пристъпиха напред и коленичиха до Крах ан Крайт.

— Това е доблестният друид Мишовур, който, подобно на мен, е приятел и съветник на крал Бран. А това е Драйг Бон Дху, нашият знаменит бард. Още трийсет моряци от Скелига чакат в двореца, надявайки се, че прекрасната Каланте от Цинтра ще им се покаже поне през прозореца.

— Настанявайте се, благородни гости. А ти, господин Туирсеах, тук.

Ейст зае едно от свободните места на тясната страна на масата, отделен от кралицата само с един празен стол и стола, на който седеше Дрогодар. Останалите островитяни седнаха вляво, между управителя на кралския двор Висегерд и тримата синове на господаря на Стрепт, които се наричаха Помрув, Кос и Държивръх.

— Е, горе-долу всички се събраха — наведе се кралицата към управителя. — Да започваме, Висегерд.

Управителят плесна с ръце. Слуги, понесли блюда и кани, тръгнаха в дълга редица към масата, където бяха посрещнати с радостна глъчка.

Каланте не яде почти нищо, само равнодушно ровеше в чинията си със сребърната вилица. Дрогодар, след като хапна набързо, засвири на лютнята. Затова пък останалите гости енергично опустошаваха блюдата с печени прасенца, птици, риби и миди, като най-активен от всички беше червенокосият Крах ан Крайт. Раинфарн от Атра надзираваше строго младия княз Виндхалм, веднъж дори го плесна през пръстите при опита му да придърпа кана с ябълков ликьор. Кудкудяк оставяше за момент кокала, който огризваше, и разсмиваше съседите си, като имитираше звуците, издавани от блатните костенурки. Ставаше все по-весело. Тостовете зачестиха.

Каланте намести тънкия златен обръч върху попелявосивите си накъдрени коси и се обърна леко към Гералт, който се опитваше да разкъса голям червен омар.

— Е, вещерю — каза тя, — на масата вече е достатъчно шумно и можем да разменим няколко думи. Да започнем с любезностите. Радвам се да се запознаем.

— Аз също, кралице.

— А сега по същество. Имам работа за теб.

— Досетих се. Рядко ме канят на пирове само от симпатия.

— Като че ли не си много интересен събеседник на маса. За нещо друго досещаш ли се?

— Да.

— За какво?

— Ще кажа, когато узная каква работа имаш за мен, кралице.

— Гералт — каза Каланте, докосвайки с пръсти изумрудената си огърлица, най-малкият камък на която беше с размерите на майски бръмбар, — как мислиш, каква задача може да се даде на вещер? А? Да изкопае кладенец? Да оправи дупка на покрива? Да избродира гоблен, изобразяващ всички пози, които са опитали крал Вриданк и прекрасната Керо по време на първата си брачна нощ? Мисля, че ти самият прекрасно знаеш каква е професията ти.

— Да, знам. И сега мога да кажа за какво се досещам.

— Интересно.

— Досещам се, че и ти като мнозина бъркаш професията ми с една друга, съвсем различна от нея.

— О! — Каланте, леко навела се към дрънкащия на лютнята Дрогодар, рече замислено: — И какви са те, Гералт, мнозината, които са ми равни по невежество? И с каква професия тези глупаци бъркат твоята?

— Кралице — каза спокойно Гералт, — по пътя към Цинтра срещнах селяни, търговци, джуджета амбулантни търговци, котлари и дървари. Те говореха за човекоядка, която има бърлога по тези места, къща на кокоши крак. Споменаха за ужасница, свила гнездо в тукашните планини. За жагници и сколопендоморфаги. Май има и мантикор, ако човек се поразтърси добре. Така че има предостатъчно работа за вещери, при това без да има нужда от обличане на чужди дрехи и слагане на чужди гербове.

— Не отговори на въпроса ми.

— Кралице, не се съмнявам, че съюзът със Скелига, сключен чрез омъжването на дъщеря ти, е необходим за Цинтра. Вероятно интригантите, които искат да попречат на това, трябва да бъдат проучени, но така, че владетелят да не бъде замесен. Разбира се, най-добре би било това да се направи от никому неизвестен господин от Четириъгъл, който веднага след това ще изчезне от сцената. А сега ще отговоря на въпроса ти. Ти бъркаш професията ми с тази на наемните убийци. А мнозината други са онези, в чиито ръце е властта. Не за първи път ме викат в дворец, в който проблемите на господаря изискват бързи удари с меч. Но аз никога не съм убивал хора за пари, независимо дали за добро, или за лошо. И никога не бих го направил.

Оживлението на масата ставаше все по-голямо с увеличаването на количеството изпита бира. Червенокосият Крах ан Крайт си намери слушатели и заразказва за битката при Твит. След като начерта на масата карта с помощта на потопени в соса кокали, той започна да обяснява тактическата ситуация на висок глас. Кудкудяк, доказвайки основателността на прякора си, неочаквано закудкудяка като истинска квачка, предизвиквайки всеобщо веселие сред гостите и объркване сред слугите, убедени, че въпреки бдителността им, в двореца е проникнала кокошка.

— Ето че съдбата ме наказа с прекалено досетлив вещер — усмихна се Каланте, но очите й бяха присвити и зли. — Вещер, който без никакво уважение или поне най-елементарна учтивост разобличава моите интриги и гнусни престъпни планове. Да не би случайно възхищението от моята красота и обаятелност да ти е размътило разсъдъка? Никога повече не прави така, Гералт. Не говори така с онези, в чиито ръце е властта. Немалко от тях няма да забравят тези твои думи, а ти познаваш кралете и знаеш, че имат най-различни средства. Кинжал. Отрова. Подземие. Нагорещени клещи. Има стотици, хиляди способи, към които се обръщат кралете, свикнали да отмъщават за наранената си гордост. Няма да повярваш, Гералт, колко лесно е да се засегне гордостта на някои владетели. Рядко някой от тях изслушва спокойно думи като „не“, „няма“, „никога“. Нещо повече — достатъчно е да ги прекъснеш или да вметнеш неподходяща дума — и край, набиването на кол ти е осигурено.

Каланте направи ефектна пауза, докосвайки устни с белите си тънки длани. Гералт не я прекъсваше и не вмяташе неподходящи думи.

— Кралете — продължи Каланте — разделят хората на две групи. Заповядват на едните и купуват другите. Защото кралете се придържат към старата и банална истина: всеки може да се купи. Всеки. Въпросът е само на каква цена. Съгласен ли си с това? Ах, напразно те питам. Ти си вещер, вършиш си работата и си взимаш парите. По отношение на теб думата „купуване“ губи презрителното си звучене. И въпросът за цената в твоя случай е очевидна работа, свързана със степента на сложност на задачата, качеството на изпълнение, майсторството. И с твоята слава, Гералт. Просяците на панаирите пеят за делата на белокосия вещер от Ривия. Ако поне половината от това, което пеят, е истина, мога да се обзаложа, че цената на услугите ти не е малка. Да те наемам за такива обикновени и банални неща като дворцови преврати или убийства би било разточителство. Това може да го свърши и друга, по-евтина работна ръка.

— БРАААК! Гхра-брааак! — заизвива Кудкудяк, предизвиквайки силни аплодисменти за поредната имитация. Гералт не знаеше кое животно точно имитира, но не искаше да срещне нещо подобно. Забеляза спокойния отровнозелен поглед на кралицата и се извърна. Дрогодар, навел глава и скрил лице под прошарените си коси, които се спускаха чак до ръцете му, тихо подрънкваше на лютнята.

— Ах, Гералт — каза кралицата, забранявайки с жест на прислужника да допълни чашата й. — Аз само говоря, а ти все мълчиш. Ние сме на пир, на всички ни се иска добре да се развличаме. Развличай ме. Започват да ми липсват твоите бегли забележки и проницателни коментари.

— Наистина, кралице — каза вещерът, — несъмнено не съм особено интересен събеседник на маса. Не можех и да се надявам, че именно мен ще удостоиш с честта да заема това място. Можеше да сложиш някой по-подходящ. Когото пожелаеш. Достатъчно щеше да е да заповядаш на някого или да купиш някого. Това е само въпрос на цена.

— Говори, говори. — Каланте отметна глава, притваряйки очи и придавайки на устните си формата на мила усмивка.

— Ето защо за мен е чест и гордост, че именно аз седя до кралица Каланте от Цинтра, чиято красота се надминава само от нейната мъдрост. Не по-малка чест за мен е и да чуя, че кралицата е слушала за мен и че на основание чутото не иска да ме използва за банални дела. Миналата година княз Хробарик, който не беше толкова милостив, се опита да ме наеме да намеря една красавица, която, като й омръзнали грубите му ухажвания, избягала от бала, губейки пантофа си. Трудно ми беше да го убедя, че за целта е нужен умел следотърсач, а не вещер.

Кралицата слушаше със загадъчна усмивка.

— Също така други владетели, отстъпващи ти по мъдрост, господарке Каланте, не се посвеняваха да ми предложат банални задачи. Интересуваше ги главно баналното отнемане на живота на доведени деца, пастроци, мащехи, чичовци, лели — трудно ми е да изброя всички. Те смятаха, че това е само въпрос на цена.

Усмивката на кралицата можеше да означава какво ли не.

— Затова повтарям — Гералт леко наведе глава, — че не съм на себе си от гордост, че имам възможността да седя до теб, господарке. Гордостта означава много за нас, вещерите. Няма да повярваш колко много, господарке. Някакъв владетел веднъж уязвил гордостта на един вещер, предлагайки му работа, влизаща в разрез с честта и кодекса на вещерите. Нещо повече — той не обърнал внимание на учтивия отказ и се опитал да попречи на вещера да напусне замъка му. Всички, коментирайки по-късно този случай, бяха съгласни, че това не е била най-умната постъпка на този владетел.

— Гералт — каза Каланте след кратка пауза, — когато преди малко каза, че не си интересен събеседник за маса, грешеше. Ти си много интересен събеседник.

Кудкудяк, изтръсквайки мустаците и кафтана си от бирената пяна, вирна глава и заизвива пронизително, доста удачно имитирайки вой на разгонена вълчица. Скоро започнаха да го подкрепят кучетата в двора и в цялата околност.

Един от братята от Стрепт, като че ли Държивръх, натопи пръст в бирата, прекара го около воинските подразделения, нарисувани от Крах ан Крайт, и възкликна:

— Погрешно и бездарно! Не е трябвало да се действа така! Трябвало е да се насочи конницата към това крило и да се атакува по фланга!

— Ха! — изрева Крах ан Крайт и грабна един кокал от масата, в резултат на което лицата и дрехите на съседите му се покриха с капки сос. — И да се отслаби центърът? Ключовата позиция? Нелепо!

— Само слепец или побъркан не маневрира в такава ситуация!

— Точно така! Правилно! — извика Виндхалм от Атра.

— А теб кой те пита, сополанко?

— Ти си сополанко!

— Затваряй си плювалника да не ти загрея врата!

— Сядай си на задника и мирувай, Крах! — извика Ейст Туирсеах, прекъсвайки разговора си с Висегерд. — Стига с тия караници! Хей, господин Дрогодар! Така си пилеете таланта! За да се чуе прекрасното ви, но много тихо пеене, е необходима сериозност и съсредоточеност. Драйг Бон Дху, престани да се тъпчеш и да пиеш! На тази маса няма да смаеш никого нито с едното, нито с другото. Надуй гайдата си и порадвай ушите ни с прилична бойна музика. С твое разрешение, благородна Каланте!

— О, майко моя! — прошепна кралица Каланте и вдигна с отчаяние очи към тавана, но кимна, усмихвайки се естествено и доброжелателно.

— Драйг Бон Дху — обади се пак Ейст, — изсвири ни песента за битката при Хочебуж. Тя няма да подрони доверието ни в тактическите действия на пълководците! И отново ще ни напомни кой се е прославил навеки в тази битка! За здравето на героинята Каланте от Цинтра!

— Здраве! Слава! — викаха гостите и пълнеха чашите си и глинените халби.

Гайдата на Драйг Бон Дху издаде зловещ вой и после заизвива в ужасяващ, провлечен, вибриращ стон. Пируващите запяха, отмервайки такта, тоест барабанейки по масата с каквото им падне. Кудкудяк се втренчи алчно в меха от козя кожа, несъмнено очарован от възможността да включи изтръгващите се от него звуци в репертоара си.

— Хочебуж — каза Каланте на Гералт, — е първата ми битка. Макар и да се опасявам, че ще предизвикам възмущението и презрението на гордия вещер, признавам, че тогава се бихме за пари. Врагът опожаряваше села, които ни плащаха данъци, а ние, ненаситни и алчни, вместо да допуснем това, влязохме в сражение. Банален повод, банална битка, банални три хиляди трупа, изкълвани от враните. И забележи, вместо да се засрамя от това, аз седя тук, горда, че за мен се съчиняват песни. Дори и те да са съпроводени от такава кошмарна, варварска музика.

Кралицата отново изобрази пародия на щастлива и доброжелателна усмивка и вдигна празната си чаша в отговор на тостовете, валящи от всички страни. Гералт мълчеше.

— Да продължим. — Каланте пое подадената й от Дрогодар кълка от фазан и я заглозга изящно. — И така, ти възбуди интереса ми. Разказвали са ми, че вие, вещерите, сте интересна каста, но не вярвах особено много. Сега вярвам. Ако ви ударят, издавате звук, сякаш сте от стомана, а не от кокоши тор. Но това ни най-малко не променя факта, че си тук, за да изпълниш задача. И ще я изпълниш, без да се правиш на прекалено умен.

Гералт не се усмихна презрително и зловещо, въпреки че много искаше да го направи.

— Мислех си — обади се пак кралицата, на вид съсредоточила цялото си внимание върху кълката, — че ще кажеш нещо. Или ще се усмихнеш. Не? Още по-добре. Можем ли да смятаме, че сме сключили сделка?

— Задачите с неясни правила — подхвърли сухо вещерът — не могат да се изпълняват точно, кралице.

— А какво неясно има тук? Ти веднага се досети за всичко. Наистина, аз планирам съюз със Скелига чрез брака на дъщеря ми Павета. Не сгреши, предполагайки, че плановете ми са застрашени от някого, също така и че си ми нужен, за да ликвидираш тази заплаха. Но с това досетливостта ти се изчерпва. Предположението ти, че бъркам професията ти с тази на наемните убийци, много ме засегна. Приеми за сведение, Гералт, че аз съм от малкото владетели, които знаят точно с какво се занимават вещерите и за какви дела трябва да се наемат. От друга страна, ако някой убива хора толкова умело като теб, дори и да не е срещу заплащане, той не би трябвало да се учудва, че толкова много хора му приписват професионализъм в тези дела. Славата ти те изпреварва. И тя е по-гръмка от проклетата гайда на Драйг Бон Дху. И приятните звуци в нея са също толкова малко.

Гайдарят, въпреки че не бе чул думите на кралицата, завърши изпълнението си. Гостите го възнаградиха с хаотични, шумни аплодисменти и се хвърлиха с нови сили върху храната и напитките, отдавайки се на спомени за хода на различни битки и на непристойни шеги за жените. Кудкудяк постоянно издаваше гръмки звуци, но не можеше да се определи еднозначно дали са имитация на поредното животно, или опити да облекчи препълнения си корем.

Ейст Туирсеах се наведе през масата.

— Кралице, вероятно сериозни проблеми те карат да посвещаваш цялото си внимание на владетеля на Четириъгъл, но ми се струва, че вече е време да видим принцесата. Какво чакаме? Сигурно не Крах ан Крайт да се напие. Защото това ще стане скоро.

— Както винаги си прав, Ейст — усмихна се топло Каланте. Гералт не преставаше да се учудва на богатия й арсенал от усмивки. — Наистина ние с благородния Равикс обсъждахме извънредно важни дела. Но не се вълнувай, ще посветя време и на теб. Обаче нали знаеш принципа ми: първо работата, после удоволствието. Господин Хаксо! — извика тя на кастелана и вдигна ръка.

Хаксо стана безмълвно, поклони се и тръгна бързо към едно стълбище, което водеше към тъмна галерия. Кралицата отново се обърна към вещера.

— Чу ли? Оказва се, че прекалено сме се увлекли в разговора си. Ако Павета вече е престанала да се върти пред огледалото, след малко ще дойде. Затова слушай внимателно, няма да повтарям. Искам да постигна това, което съм замислила и което ти отгатна доста точно. Не може да има никакви други решения. Що се отнася до теб, то ти имаш избор. Мога да ти наредя да изпълниш заповедта ми… няма да се спирам върху последствията от евентуалното неподчинение. Подчинението, разбира се, ще бъде щедро възнаградено. Или можеш да ми направиш услуга срещу заплащане. Забележи, не казах „мога да те купя“, защото реших да не уязвявам вещерското ти самолюбие. Съгласен ли си, че разликата е огромна?

— Размерите на тази разлика нещо се изплъзнаха от вниманието ми.

— Тогава се постарай да бъдеш по-внимателен, когато говоря с теб. Разликата, драги мой, е, че купувачът плаща на купения по своя преценка, а правещият услуга определя цената сам. Ясно ли е?

— Горе-долу. Да допуснем, че избера формата „услуга срещу заплащане“. Но не ти ли се струва, че трябва да знам каква е тази услуга?

— Не. Ако беше заповед, тя, естествено, щеше да е конкретна и еднозначна. Съвсем друго е, когато става въпрос за услуга срещу заплащане. Интересува ме само резултатът. Нищо повече. С какви средства ще го постигнеш, си е твоя работа.

Гералт вдигна глава и видя, че Мишовур го гледа пронизващо с черните си очи. Без да отделя поглед от Гералт, друидът от Скелига ронеше замислено парче хляб. Вещерът погледна масата пред него. На дъбовия плот трохите от хляба, зърната от кашата и червените останки от омара се движеха бързо, сякаш бягаха като мравки. И се подреждаха в руни. За миг руните се съединиха в дума. Във въпрос.

Мишовур чакаше, без да изпуска Гералт от поглед. Вещерът кимна едва забележимо. Друидът спусна клепачи и с каменно лице омете трохите от масата.

— Благородни господа! — възкликна глашатаят. — Павета от Цинтра!

Гостите утихнаха и обърнаха глави към стълбата.

Водена от кастелана и светлокос паж с лилава дреха, принцесата слизаше бавно, навела глава. Косите й бяха със същия цвят като тези на майка й — пепелявосиви, но нейните бяха сплетени на две големи плитки, стигащи почти до кръста й. Павета не носеше никакви украшения освен диадема с изкусно шлифована камея и пояс от дребни метални брънки, обхващащ около бедрата дългата й сребристосиня рокля.

Съпровождана от пажа, глашатая, кастелана и Висегерд, принцесата се приближи до масата и зае свободния стол между Дрогодар и Ейст Туирсеах. Островитянинът побърза да й налее питие и да започне разговор. На Гералт му направи впечатление, че тя отговаряше с не повече от една дума. Очите й постоянно бяха полузатворени и прикрити от дългите мигли, дори по време на гръмогласните тостове, долитащи от всички страни на масата. Красотата й несъмнено правеше впечатление на пируващите. Крах ан Крайт престана да вика и мълчаливо гледаше принцесата, забравил дори за халбата с бира. Виндхалм от Атра също беше вперил поглед в нея, а лицето му смени всички оттенъци на червеното, сякаш само няколко песъчинки от часовника го деляха от брачната нощ. Кудкудяк и братята от Стрепт разглеждаха малкото личице на девойката някак подозрително съсредоточени.

— Аха — каза тихо Каланте, явно доволна от ефекта. — Какво ще кажеш, Гералт? Без да съм излишно скромна — одрала ми е кожата. Дори малко ми е жал да я давам в ръцете на червенокосия дръвник Крах. Цялата ми надежда е в това, че от този сополанко ще израсне мъж от класата на Ейст Туирсеах. Кръвта вода не става. Слушаш ли ме, Гералт? Цинтра трябва да сключи съюз със Скелига, защото държавните интереси са такива. Моята дъщеря трябва да се омъжи за необходимия човек, защото е моя дъщеря. Именно този резултат си длъжен да ми осигуриш.

— Аз? Нима не е достатъчна волята ти, кралице?

— Събитията може да се развият така, че да се окаже недостатъчна.

— Какво може да бъде по-силно от волята ти?

— Предопределението.

— Аха. И аз, незначителният вещер, трябва да се боря с предопределението, което е по-силно от кралската воля. Вещер, борещ се с предопределението! Каква ирония.

— Къде виждаш иронията?

— Не е чак от такова значение. Кралице, изглежда, услугата, която искаш, граничи с невъзможното.

— Ако граничеше с възможното — процеди през извитите си в усмивка устни Каланте, — щях да се справя сама, нямаше да ми е необходим знаменитият Гералт от Ривия. Престани да умуваш. Може да се направи всичко, въпрос е само на цена. По дяволите, във вещерския ти ценоразпис трябва да има цена и за онова, което граничи с невъзможното. И сигурно е висока. Осигури ми нужния резултат и ще получиш всичко, каквото пожелаеш.

— Как го каза, кралице?

— Да, каквото пожелаеш. Не обичам да повтарям. Интересно ми е да узная дали при всяка работа, с която се заемаш, се опитваш да пресечеш ентусиазма на работодателя си толкова усилено? Няма време, Гералт. Отговаряй — да или не?

— Да.

— Добре. Добре, Гералт. Отговорите ти вече са значително по-близо до идеала, все повече заприличват на онези, които очаквам. А сега незабележимо протегни лявата си ръка и опипай гърба на моя трон.

Гералт пъхна ръка под синьо-жълтата драперия. Почти веднага напипа меч, прикрепен плътно към обвитата с козя кожа задна част на трона. Добре познат меч.

— Кралице — подхвърли той тихо, — като оставим настрана онова, което казах по-рано за убиването на хора, нали разбираш, че мечът не е достатъчен против предопределението?

— Разбирам — наведе глава Каланте. — Необходим е и вещер, който да държи този меч. Както виждаш, погрижила съм се за това.

— Кралице…

— Нито дума повече, Гералт. Вече прекалено дълго си шушукаме. Гледат ни, а Ейст започва да нервничи. Поговори малко с кастелана. Хапни нещо, пийни. Но не прекалявай. Искам ръката ти да бъде твърда.

Той я послуша. Кралицата се включи в разговора, който водеха Ейст, Висегерд и Мишовур при мълчаливото и сънливо участие на Павета. Дрогодар остави лютнята и си навакса пропуснатото в яденето. Хаксо не беше особено разговорлив. Воеводата с труднопроизносимото име, който се заслуша в разговора за делата и проблемите на Четириъгъл, попита от благоприличие добре ли се ожребват кобилите. Гералт отговори, че се ожребват по-добре от жребците. Не беше сигурен дали шегата му се прие добре. Воеводата не зададе повече въпроси.

Мишовур през цялото време се опитваше да срещне погледа на вещера, но трохите върху масата не се размърдаха повече.

Крах ан Крайт все повече се сближаваше с двама от братята от Стрепт. Третият, най-младият, съвсем се замая, опитвайки се да поддържа темпото, наложено от Драйг Бон Дху. Изглежда, бардът излезе от това състезание абсолютно трезвен.

Събралите се в края на масата по-млади и не толкова важни владетели от околността бяха подпийнали и подзеха фалшиво известната песен за рогатото козленце и отмъстителната, лишена от чувство за хумор бабичка.

Къдрав слуга и капитан от стражата с униформа в синьо-жълтите цветове на Цинтра дотичаха при Висегерд. Управителят изслуша намръщено рапорта им, отиде до трона, наведе се и прошепна нещо на кралицата. Каланте погледна бързо Гералт и отговори кратко, едносрично. Висегерд се наведе още по-ниско и зашепна, кралицата го изгледа рязко и тупна с длан по страничната облегалка на трона. Управителят се поклони и даде някаква заповед на капитана от стражата. Гералт не чу какво му казва, но видя, че Мишовур се размърда неспокойно и погледна Павета — принцесата седеше неподвижно, навела глава.

Сред шума от глъчката в залата се чуха тежки, отекващи метални стъпки. Пируващите вдигнаха глави и се обърнаха.

Приближаващата фигура беше с броня, направена от комбинация между метални пластинки и обработена с восък кожа. Изпъкналият ъглест черно-син нагръдник беше свързан със сегментарна поличка и къси защитни пластини на бедрата. Металните нараменници бяха увенчани с остри шипове, шипове имаше и по забралото с гъста мрежа, наподобяващо кучешки намордник.

Гостът се приближи с проскърцване до масата и застана срещу трона.

— Благородна кралице, благородни господа — рече непознатият през забралото, след като се поклони церемониално, — моля да ме извините, че ви прекъсвам пиршеството. Аз съм Таралежа от Ерленвалд.

— Приветствам те, Таралежо от Ерленвалд — изрече бавно Каланте. — Седни на масата. Ние, в Цинтра, се радваме на всеки гост.

— Благодаря, кралице. — Таралежа от Ерленвалд се поклони още веднъж и докосна гърдите си с облечена в метална ръкавица ръка. — Но дойдох в Цинтра не като гост, а по работа — много важна, нетърпяща отлагане. Ако кралица Каланте разреши, ще изложа същността й незабавно, без да ви отнемам излишно време.

— Таралежо от Ерленвалд — каза кралицата рязко, — похвалната грижа за нашето време не оправдава липсата на уважение. А именно за такова смятам факта, че се обръщаш към мен през желязната мрежа. Затова свали шлема. Ще преживеем по някакъв начин загубата на времето, което ще ти отнеме това действие.

— Лицето ми, кралице, засега трябва да остане скрито. С твое позволение.

Сред присъстващите премина гневен ропот, на места придружен от приглушени ругатни. Мишовур, навел глава, произнесе нещо беззвучно. Вещерът усети как заклинанието за миг наелектризира въздуха и медальонът му помръдва. Каланте гледаше Таралежа, присвила очи и барабанейки с пръсти по страничната облегалка на трона.

— Разрешавам — каза тя най-накрая. — Иска ми се да вярвам, че имаш достатъчно сериозна причина за това. И така, кажи какво те доведе тук, Таралежо без лице.

— Благодаря за разрешението — отвърна гостът. — Но в отговор на упрека в липса на уважение ще поясня, че става въпрос за рицарски обет. Не мога да покажа лицето си, докато не удари полунощ.

Кралицата показа с небрежен жест, че приема обяснението. Таралежа пристъпи напред, скърцайки с бронята.

— Преди петнайсет години — започна той на висок глас — твоят съпруг, госпожо Каланте, крал Рьогнер, се заблудил по време на лов в Ерленвалд. Бродейки с коня си, той паднал на дъното на трап и си навехнал крака. Лежал в трапа и викал за помощ, но му отговаряли само съскането на змиите и воят на приближаващите се върколаци. Несъмнено е щял да загине, ако не пристигне помощ.

— Знам. Така беше — потвърди кралицата. — Щом и ти знаеш това, мога да се досетя, че ти си бил онзи, който му е оказал помощ.

— Да. Само благодарение на мен той се върна в замъка цял и невредим. При теб, господарке.

— Значи ти дължа благодарност, Таралежо от Ерленвалд. Благодарността не е по-малка заради факта, че Рьогнер, господарят на моето сърце и легло, вече напусна този свят. С радост бих попитала по какъв начин мога да изразя благодарността си, но се боя, че благородният рицар, даващ обети и ръководещ се във всичките си постъпки от рицарския кодекс, може да се засегне от такъв въпрос. Защото това би предполагало, че помощта, която е оказал на краля, не е била безкористна.

— Ти прекрасно знаеш, кралице, че наистина не беше такава. Знаеш също, че точно сега идвам за наградата, обещана ми от краля срещу спасяването на живота му.

— Така ли? — усмихна се кралицата, но в очите й проблеснаха зелени искри. — Виж ти, намерил си краля на дъното на трап, беззащитен, ранен, на път да стане плячка на змии и чудовища, и едва след като той ти е обещал награда, си решил да му помогнеш? А ако не е искал и не е можел да обещае награда, щеше да го оставиш там, а аз още нямаше да знам къде се белеят костите му? Ах, колко благородно! Със сигурност си се ръководел от някакъв особен рицарски обет.

Глъчката сред гостите се усилваше.

— И днес дойде за наградата си, Таралежо? — продължи кралицата, усмихвайки се все по-зловещо. — След петнайсет години? Вероятно разчиташ на лихвата, която се е натрупала за това време? Тук не е банка на джуджетата, Таралежо. Казваш, че Рьогнер ти е обещал награда? Трудно ще бъде да го призовем тук, за да се разплати с теб. Може би ще е по-лесно да те пратя при него, на оня свят? Там ще се разберете кой на кого дължи нещо. Аз прекалено много обичах съпруга си, Таралежо, за да престана да мисля за това, че съм можела да го изгубя още тогава, преди петнайсет години, ако беше отказал да търгува с теб. Тази мисъл предизвиква в мен не особено приятни чувства към твоята особа. Знаеш ли, маскирани пришълецо, че сега тук, в Цинтра, в моя замък и в моите ръце, ти си също толкова безпомощен и близко до смъртта, колкото е бил и Рьогнер тогава, на дъното на трапа? Така че какво можеш да ми предложиш ти, каква цена, каква награда, за да си тръгнеш жив оттук?

Медальонът на шията на Гералт помръдна, завибрира. Вещерът бързо обърна глава към Мишовур и срещна пронизващия му, явно тревожен поглед. Поклати леко глава и вдигна въпросително вежди. Друидът също направи движение в знак на отрицание и кимна едва забележимо към Таралежа. Гералт не беше много сигурен.

— Казваш това, защото разчиташ, че ще се уплаша — възкликна Таралежа. — Разчиташ, че ще предизвикаш гнева на събралите се тук благородни господа и презрението към мен от страна на красивата ти дъщеря Павета. Но най-важното е, че думите ти са лъжливи и ти много добре знаеш това!

— Иначе казано, лъжа най-безсрамно. — На устните на Каланте се появи много неприятна усмивка.

— Ти много добре знаеш, кралице — продължи спокойно пришълецът, — какво се случи тогава в Ерленвалд. Знаеш, че спасеният от мен Рьогнер сам, по своя воля, се закле да ми даде всичко, каквото пожелая. Призовавам всички за свидетели на това, което ще кажа сега! Когато кралят, когото спасих и отведох в лагера си, попита отново какво искам, аз отговорих. Помолих го да ми обещае, че ще ми даде това, което е оставил в къщи, но за което не знае и което не очаква. И кралят се закле, че ще ми го даде. А когато се върна в замъка, завари теб, Каланте, да раждаш. Да, кралице, аз чаках петнайсет години, а през това време лихвите по наградата ми растяха. Сега, като гледам прекрасната Павета, виждам, че е имало за какво да чакам! Господа и рицари! Част от вас са дошли в Цинтра, за да искат ръката на принцесата. Уверявам ви, че сте дошли напразно. От деня на раждането си, по силата на кралската клетва, прекрасната Павета принадлежи на мен!

Сред пируващите се разрази буря. Някой викаше, друг ругаеше, трети удряше с юмрук по масата и преобръщаше съдовете. Държивръх от Стрепт взе забития в овнешкото печено нож и го заразмахва. Крах ан Крайт се наведе, явно опитвайки се да откърти напречната греда между краката на масата.

— Това е нечувано! — развика се Висегерд. — С какво ще го докажеш? Къде са ти доказателствата?

— Лицето на кралицата — Таралежа протегна ръката си с желязната ръкавица — е най-доброто доказателство за това.

Павета седеше неподвижно, без да вдига глава. Във въздуха се сгъстяваше нещо много странно. Медальонът на вещера трепереше на верижката под жилетката. Гералт видя как кралицата повика с жест застаналия наблизо паж и шепнешком му заповяда нещо. Вещерът не можа да чуе какво, но смайването, появило се на лицето на момчето, и това, че се наложи кралицата да повтори заповедта, го накараха да се замисли. Пажът побягна към изхода.

Глъчката на масата продължаваше. Ейст Туирсеах се обърна към кралицата и попита спокойно:

— Каланте, истината ли казва той?

— Дори и да е така — процеди кралицата, хапейки устни и мачкайки зеления си шал в ръце, — какво от това?

— Ако казва истината — намръщи се Ейст, — обещанието трябва да се изпълни.

— Нима?

— Означава ли това — попита навъсено островитянинът, — че се отнасяш толкова нехайно и към другите си обещания? Включително и онези, които толкова добре си спомням?

Гералт, който най-малко очакваше да види върху лицето на Каланте изчервяване, влага в очите и треперещи устни, остана изумен.

— Ейст — прошепна кралицата, — онова е съвсем друго…

— Нима?

— Ах ти, кучи сине! — изрева неочаквано Крах ан Крайт и скочи от мястото си. — Последният глупак, който се осмели да каже, че съм направил нещо напразно, беше оглозган от морските раци на дъното на залива Аленкер! Не съм дошъл тук чак от Скелига, за да се връщам с празни ръце! Конкурент се намери, мамицата ти! Я някой да ми донесе меч, дайте един и на този глупак! Сега ще видим кой…

— Няма ли да млъкнеш, Крах? — извика ядосано Ейст, подпирайки се с двата си юмрука на масата. — Драйг Бон Дху! Ще те държа отговорен за по-нататъшното поведение на кралския племенник!

— И мен ли ще укротиш, Туирсеах? — извика Раинфарн от Атра и се изправи. — Кой ще се осмели да ме спре да измия с кръв обидата, нанесена тук на моя княз? И на неговия син Виндхалм, единствения достоен за ръката и леглото на Павета! Донесете мечове! Сега, още тук, ще покажа на този Таралеж, или както там се казва, как ние в Атра отмъщаваме за подобни обиди. Интересно дали ще се намери някой или нещо, способно да ме спре?

— Да. Благоприличието — каза спокойно Ейст Туирсеах. — Не е хубаво да се започва бой или да се предизвиква някой, без да се получи съгласието на господарката на този дворец. Може би мислите, че тронната зала на Цинтра е кръчма, където можете да се налагате по мутрите и да се ръгате с ножове, когато си поискате?

Гостите отново започнаха да викат един през друг. Шумът престана като пресечен с магия, когато в залата неочаквано се разнесе кратък бесен рев на разярен зубър.

— Да — каза Кудкудяк, изкашля се и стана от стола си. — Ейст греши. Това дори не е кръчма. Това е нещо като зверилник, затова и зубърът си беше на място. Благородна Каланте, позволи ми да кажа мнението си за възникналите проблеми.

— Както виждам — рече бавно Каланте, — мнозина си имат свое собствено мнение за тях и го изказват дори без моето разрешение. Странно защо никой не се интересува от моето собствено мнение? А то е такова: по-скоро проклетият замък ще се срине над главата ми, отколкото да дам Павета на този чудак. Нямам ни най-малко намерение…

— Клетвата на Рьогнер… — започна Таралежът, но кралицата веднага го прекъсна, удряйки по масата със златната си чаша за вино.

— Клетвата на Рьогнер не ме интересува повече от миналогодишния сняг! А що се отнася до теб, Таралежо, още не съм решила дали да позволя на Крах или на Раинфарн да се дуелират с теб, или просто да наредя да те обесят. Ако ме прекъсваш, докато говоря, ще повлияеш сериозно на решението ми!

Гералт, все още обезпокоен от потрепването на медальона, огледа залата и неочаквано срещна очите на Павета, изумруденозелени, като очите на майка й. Принцесата вече не ги криеше под дългите си мигли — местеше поглед от Мишовур към вещера, без да обръща внимание на останалите.

Кудкудяк, все още изправен, се изкашля многозначително.

— Говори — каза кралицата. — Но по същество и не се увличай.

— Както заповядаш, кралице. Благородна Каланте и вие, рицари! Таралежа от Ерленвалд е поставил наистина удивително условие на крал Рьогнер, поискал е странна награда, когато кралят се заклел да изпълни всяко негово желание. Но не бива да се правим, че никога не сме чували за подобни желания, за старото като света Право на изненадата. За цената, която може да поиска човек, спасил нечий живот в безнадеждна ситуация, изказвайки невъзможно желание. „Дай ми това, което първо ще излезе да те посрещне“. Ще кажете: това може да е кучето, войникът с алебарда, застанал на пост до вратата, дори тъщата, с нетърпение очакваща момента, в който ще може да наругае връщащия се вкъщи зет. Или: „Дай ми това, което ще завариш вкъщи, но не си очаквал“. След дълго пътешествие, уважаеми гости, и неочаквано завръщане, това може да е любовник в леглото на съпругата. Но напълно възможно е да бъде и дете. Дете, посочено от предопределението.

— По-бързо, Кудкудяк — смръщи вежди Каланте.

— Както заповядаш. Господа! Нима не сте чували за децата, посочени от предопределението? Нима легендарният герой Затрет Ворута не е бил даден като дете на джуджета, защото е бил първият, когото баща му срещнал, като се върнал в крепостта? А Лудия Дей, който поискал от пътешественика да му даде онова, което е оставил вкъщи, но за което не знае? Това неочаквано нещо се оказало знаменитият Супри, който по-късно освободил Лудия Дей от направената му магия. Спомнете си също за Зивелена, която се възкачила на трона на Метина с помощта на джуджето Румпълстелт срещу обещание да му даде първородния си син. Зивелена не изпълнила обещанието си, а когато Румпълстелт отишъл за наградата, го принудила да избяга с помощта на магия. Скоро и тя, и детето й умрели от някаква болест. Игричките с предопределението не остават безнаказани!

— Не ме плаши, Кудкудяк — намръщи се Каланте. — Наближава полунощ, времето на привиденията. Помниш ли още някои легенди от времената на твоето несъмнено много трудно детство? Ако не, то сядай.

— Моля за разрешение — каза баронът, подръпвайки дългите си мустаци — да постоя прав още малко. Искам да припомня на присъстващите още една легенда. Това е стара, позабравена легенда, вероятно всички сме я слушали в нашето несъмнено трудно детство. В тази легенда кралете винаги изпълняват дадените от тях обещания. А ние, бедните васали, сме свързани с кралете само чрез кралската им дума, на нея се крепят договорите, съюзите, нашите привилегии и нашите владения. И какво? Ще трябва да поставим под съмнение всичко това? Да се усъмним в ненарушимостта на дадената кралска дума? Да дочакаме тя да струва не повече от миналогодишния сняг? Наистина, ако стане така, то след трудното детство ни чака не по-малко трудна старост.

— Ти на чия страна си, Кудкудяк? — извика Раинфарн от Атра.

— Тихо! Нека да говори!

— Този надут петел оскърбява монарха!

— Баронът от Тиг е прав!

— Тишина! — обади се неочаквано Каланте и се изправи. — Оставете го да довърши.

— Благодаря много — поклони се Кудкудяк. — Но аз тъкмо свърших.

Настана тишина, странна след шума, който току-що бяха предизвикали думите на барона. Каланте продължаваше да стои права. Едва ли някой друг освен Гералт забеляза как трепери ръката й, когато тя докосна челото си.

— Господа — каза кралицата най-накрая, — дължа ви обяснение. Да, този… Таралежа… казва истината. Рьогнер наистина се е заклел да му даде онова, което не е очаквал. Изглежда, нашият любим крал е бил невеж в женските дела и не е можел да брои до девет. А с мен сподели истината чак на смъртния си одър. Защото знаеше какво щях да направя с него, ако си бе признал за клетвата по-рано. Знаеше на какво е способна една майка, с чието дете се разпореждат така лекомислено.

Рицарите и велможите мълчаха, Таралежа стоеше неподвижно като обсипана с шипове желязна статуя.

— А, Кудкудяк — продължи кралицата — ми напомни, че не съм майка, а кралица. Добре. Като кралица утре ще събера Съвета. В Цинтра няма тирания. Съветът ще реши дали клетвата на покойния крал трябва да повлияе на съдбата на наследницата на трона. Ще реши дали трябва тя и тронът на Цинтра да се дадат на скитник без потекло, или да се постъпи според интересите на държавата.

Каланте помълча малко, поглеждайки накриво Гералт.

— А що се отнася до благородните рицари, пристигнали в Цинтра с надеждата да получат ръката на принцесата… остава ми само да изразя съболезнованията си за жестоката обида, обезчестяването и подигравката, на които са подложени тук. Вината за това не е моя.

Сред глъчката от гласове, която се разнесе из залата, вещерът улови шепота на Ейст Туирсеах.

— О, богове на морето — изрече задъхано островитянинът. — Не бива така. Ти явно ги провокираш към кръвопролитие. Каланте, ти просто ги насъскваш…

— Замълчи, Ейст — прошепна яростно кралицата. — Защото ще се разгневя.

Черните очи на Мишовур проблеснаха, когато друидът посочи с поглед Раинфарн от Атра, който се изправяше с навъсено, изкривено лице. Гералт реагира незабавно и го изпревари, стана пръв и отмести шумно стола си.

— Възможно е да не се наложи Съветът да се намесва — каза той на висок глас.

Всички млъкнаха, гледаха го смаяно. Вещерът усещаше изумения поглед на Павета, погледа на Таралежа през металната решетка, усещаше надигащата се като вълна от наводнение Сила, сгъстяваща се във въздуха. Виждаше как под влиянието на тази Сила димът от факлите започва да приема фантастични форми. Знаеше, че Мишовур също вижда това. Но знаеше също, че никой друг не го забелязва.

— Казах — повтори той, — че е възможно да не се наложи Съветът да се събира. Разбираш ли какво имам предвид, Таралежо от Ерленвалд?

Покритият с шипове рицар направи две скърцащи крачки напред.

— Разбирам — изрече той приглушено иззад забралото. — Само глупак не би разбрал. Чух какво каза преди минута милостивата и благородна господарка Каланте. Тя намери прекрасен начин да се отърве от мен. Приемам предизвикателството ти, непознати рицарю.

— Не помня да съм те предизвиквал — каза Гералт. — Нямам намерение да се бия с теб, Таралежо от Ерленвалд.

— Гералт! — извика Каланте, изкривила устни и забравила, че трябва да нарича вещера „благородния Равикс“. — Не дърпай лъва за опашката! Не изпитвай търпението ми!

— И моето! — добави зловещо Раинфарн.

А Крах ан Крайт само заръмжа. Ейст Туирсеах му показа многозначително юмрука си. Крах заръмжа още по-силно.

— Всички чухте — продължи Гералт — как баронът от Тиг разказа за славните герои, отнети в детството си от родителите по силата на същите клетвени обещания като това, което Таралежа е принудил крал Рьогнер да даде. Но защо са необходими такива клетви? Ти знаеш отговора, Таралежо от Ерленвалд. Такава клетва е способна да създаде могъщи, неразрушими връзки на предопределението между искащия клетвата и нейния обект, тоест Детето на изненадата. На такова дете, избрано от сляпата съдба, може да са предначертани необикновени деяния. То може да е способно да изиграе невероятно важна роля в живота на онзи, с когото го е свързала съдбата. Именно затова, Таралежо, ти си поискал от Рьогнер цената, която чакаш сега да ти се плати. Ти не се нуждаеш от трона на Цинтра. Ти искаш принцесата.

— Всичко е точно така, както го казваш, непознати рицарю — разсмя се Таралежа на висок глас. — Именно към това се стремя. Дайте ми тази, която ще стане мое предопределение.

— Това — каза Гералт — трябва да бъде доказано.

— Осмеляваш се да се съмняваш? След като кралицата потвърди истинността на думите ми? След това, което току-що сам каза?

— Да. Защото ти не ни каза всичко. Рьогнер е знаел силата на Правото на изненадата и тежестта на клетвата, която ти е дал. А ти я е дал, съзнавайки, че законът и обичаят притежават сила, защитаваща такива клетви. И следят те да се изпълняват само в случай, че силата на предопределението ги потвърди. Твърдя, че още нямаш никакви права над принцесата, Таралежо. Ще ги получиш едва след като…

— След какво?

— След като принцесата се съгласи да тръгне с теб. Така гласи Правото на изненадата. Само съгласието на детето, а не на родителите потвърждава клетвата, доказва, че детето наистина се е родило под знака на предопределението. Точно затова ти си се върнал чак след като са изминали петнайсет години, Таралежо. Защото именно такова условие е включил в клетвата си крал Рьогнер.

— Кой си ти?

— Гералт от Ривия.

— Какъв си ти, Гералт от Ривия, че се правиш на оракул по въпросите на обичаите и законите?

— Той познава закона по-добре от когото и да било — рече хрипливо Мишовур, — защото именно този закон е бил приложен някога към него. Някога него са го взели от дома на родителите му, защото е бил онзи, когото баща му изобщо не е очаквал да завари, когато се върне. Той е бил предопределен за нещо различно. И по силата на предопределението е станал този, който е сега.

— И какъв е той?

— Вещер.

В настъпилата тишина удари камбаната в караулното помещение, известявайки със зловещия си звън настъпването на полунощ. Всички потрепнаха и вдигнаха глави. Върху лицето на втренчения в Гералт Мишовур се появи странно изражение. Но най-забележимо от всички трепна и се раздвижи неспокойно Таралежа. Ръцете му в железни ръкавици увиснаха безсилно покрай тялото му, покритият с шипове шлем неуверено се разклати.

Странната, непозната Сила, изпълнила стаята със сива мъгла, изведнъж се сгъсти.

— Това е вярно — каза Каланте. — Гералт от Ривия е вещер. Неговата професия е достойна за почит и уважение. Той се е посветил на това да ни пази от ужасите и кошмарите, които ражда нощта и които са надарени със зловещи сили. Той убива всички страшилища и чудовища, които ни дебнат в горите и долините. А също и онези, които имат наглостта да се появяват в домовете ни.

Таралежът мълчеше.

— Затова нека се изпълни законът — вдигна кралицата ръката си, окичена с пръстени, — нека се изпълни клетвата, до чието изпълнение се домогваш, Таралежо от Ерленвалд. Полунощ удари. Обетът ти вече не е в сила. Вдигни забралото. Преди дъщеря ми да заяви своята воля, преди да реши съдбата ти, нека види лицето ти. Всички ние искаме да видим лицето ти.

Таралежа от Ерленвалд бавно вдигна ръка в желязна ръкавица, развърза връзките на шлема, хвана го за железния рог, свали го и с трясък го хвърли на пода. Някой извика, друг изруга, трети си пое хрипливо дъх. Върху лицето на кралицата се появи зловеща, много зловеща усмивка. Усмивка на жесток триумф.

Над широкия полукръгъл метален нагръдник гледаха две изпъкнали черни очички, разположени от двете страни на покрита с червеникава четина, издължена, тъпа зурла, украсена с треперещи мустачки и с уста, пълна с остри бели зъби. Главата и шията на застаналото насред залата същество бяха покрити с къси, сиви, помръдващи игли.

— Така изглеждам — изрече съществото, — което ти прекрасно знаеше, Каланте. Когато Рьогнер ти е разказвал за случилото се с него в Ерленвалд, не може да е премълчал каква е външността на спасителя му. Спасителя, на когото, въпреки външния му вид, даде такова обещание. Ти си се подготвила прекрасно за посещението ми, кралице. Надменният ти и презрителен отказ да изпълниш дадената дума не бе одобрен дори от собствените ти васали. Когато се провали опитът ти да насъскаш срещу мен останалите, жадуващи да получат ръката на Павета, се оказа че имаш под ръка и вещер-убиец, седнал от дясната ти страна, а най-накрая си послужи и с дребна, долна измама. Искаше да унижиш мен, а унижи себе си.

— Достатъчно. — Каланте се изправи и сложи ръце на кръста си. — Да приключваме с това. Павета! Ти виждаш кой, по-точно — какво стои пред теб. Според Правото на изненадата и древния обичай решението е в твои ръце. Отговори. Достатъчна е една твоя дума. Ако кажеш „да“, ще станеш собственост, плячка на това чудовище. Ако кажеш „не“ — повече никога няма да го видиш.

Пулсиращата в залата Сила стисна слепоочията на Гералт в железен обръч, забуча в ушите му, изправи косите на врата му. Вещерът гледаше бледите фаланги на пръстите на Мишовур, стиснали ръба на масата. Гледаше тънката струя пот, спускаща се по бузата на кралицата. Гледаше трохите хляб върху масата, които се движеха като буболечки, образуваха руни, разбягваха се и отново се събираха, образувайки ясен надпис: „ВНИМАВАЙ!“

— Павета! — повтори Каланте. — Отговори! Искаш ли да отидеш с това създание?

Павета вдигна глава.

— Да.

Силата, изпълнила залата, й заприглася, тътнейки приглушено под сводовете. Никой, абсолютно никой не издаде ни най-малък звук.

Каланте бавно, много бавно седна на трона. Лицето й беше абсолютно безизразно.

— Всички чухте — разнесе се в тишината спокойният глас на Таралежа. — Ти също, Каланте. И ти, вещерю, хитри наемни убиецо. Правата ми са потвърдени. Истината и предопределението възтържествуваха над лъжата и измамата. Какво ви остава, благородна кралице и преоблечени вещерю? Студената стомана?

Никой не отговори.

— С най-голяма охота — продължи Таралежа, помръдвайки с мустачките си — бих напуснал незабавно това място, заедно с Павета. Но няма да се лиша от някои удоволствия. Именно ти, Каланте, ще доведеш дъщеря си тук, където стоя, и ще сложиш бялата й длан в моята длан.

Каланте се обърна бавно към вещера. В очите й имаше заповед. Гералт не помръдна, усещайки и виждайки как кондензиращата се във въздуха сила се насочва към него. Само към него. Той вече знаеше. Очите на кралицата се превърнаха в тънки процепи, устните й потрепериха…

— Какво? Какво означава това? — изрева изведнъж Крах ан Крайт, скачайки от мястото си. — Бялата й длан в неговата? Принцесата и този четинест изрод? Тази свинска зурла?

— А аз се готвех да се бия с него като с рицар! — заприглася му Раинфарн. — С това плашило, с това животно? Да го хвърлим на кучетата! На кучетата!

— Стража! — извика Каланте.

После всичко стана бързо. Крах ан Крайт хвана един нож от масата и с трясък повали стола си. Подчинявайки се на заповедта на Ейст, Драйг Бон Дху го удари с всичка сила по тила с гайдата си. Крах падна на масата между есетрата със сос и извитите ребра на печения глиган.

Раинфарн подскочи към Таралежа и измъкнатият от ръкава му кинжал проблесна. Кудкудяк ритна стола си точно в краката му. Раинфарн ловко избегна препятствието, но секундата забавяне беше достатъчна — Таралежа го заблуди с бърз финт и веднага го събори на колене с мощен удар на обкования си в желязо юмрук. Кудкудяк се хвърли към Раинфарн, за да му вземе кинжала, но беше спрян от княз Виндхалм, който се вкопчи в бедрото му като кръвожадно куче.

Откъм вратата тичаха стражи, въоръжени с гизарми и глеви. Каланте, изправена и страховита, им посочи Таралежа с властен, рязък жест. Павета започна да пищи, а Ейст Туирсеах — да ругае. Всички подскачаха на местата си, без да са много наясно какво да правят.

— Убийте го! — извика кралицата.

Таралежа, озъбен, фучейки зловещо, се обърна към нападащите го стражи. Беше невъоръжен, но защитен от покритата с шипове стомана, от която остриетата на глевите отскачаха със звънтене. Ала един удар го отхвърли назад, право към надигащия се от пода Раинфарн, който го спря, хващайки го за краката. Таралежа закрещя, отбивайки ударите с железните си налакътници. Раинфарн се опита да го намушка с кинжала си, но острието се плъзна по плочите на нагръдника. Стражите, прекръстили дръжките на глевите, изтласкаха Таралежа към камината. Увисналият на кръста му Раинфарн намери процеп в бронята и заби ножа си в него. Таралежа се преви.

— Дуниии!!! — изписка тънко Павета, подскачайки върху стола си.

Вещерът с меч в ръка скочи върху масата и се затича към биещите се, разблъсквайки блюдата, чиниите и чашите. Знаеше, че няма много време. Писъкът на Павета ставаше все по-неестествен. Раинфарн отново вдигаше кинжала, за да нанесе удар.

Гералт скочи от масата, приземи се приклекнал, и в същия миг нанесе удар. Раинфарн изпищя и залитна към стената. Вещерът се завъртя и удари със средата на острието си стража, опитващ се да забие глевата си между полата и нагръдника на ризницата на Таралежа. Стражът рухна на пода, а плоският му шлем се търкулна встрани. Откъм входа прииждаха нови стражи.

— Така няма да стане! — закрещя Ейст Туирсеах, вдигайки един стол. Строши го със замах от пода и се втурна към стражите с онова, което бе останало в ръцете му.

Таралежа, ударен едновременно от двама стражи с гизарми, падна с грохот на пода, закрещя и застена. Притича трети страж и вдигна глевата си, за да нанесе удар. Гералт го намушка с меча си в слепоочието. Заобиколилите Таралежа стражи отскочиха и хвърлиха глевите си. Тичащите откъм изхода се поколебаха при вида на останките от тежкия стол, свистящи в ръцете на Ейст като вълшебния меч на Балмур в ръцете на легендарния Затрет Ворута.

Писъкът на Павета достигна най-високия си тон и неочаквано заглъхна. Гералт, отгатвайки какво ги чака, се хвърли по корем на пода. Зърна зеленикаво избухване и веднага усети остра болка в ушите. Чу чудовищен тътен и див вик, изтръгващ се от многобройните гърла. А после — равномерният, монотонен, вибриращ вой на принцесата.

Масата се издигаше нагоре, въртеше се и разхвърляше наоколо блюдата. Тежките столове летяха из залата и се разбиваха в стените, носеха се облаци прах, летяха гоблени и килими. От входа долетя хрущене, вих и сухият трясък на чупещи се като клонки гизарми.

Тронът, заедно със седналата на него Каланте, подскочи, понесе се като стрела през залата, удари се с грохот в стената и се разпадна. Каланте се стовари на пода, безпомощна като парцалена кукла. Ейст Туирсеах, едва удържайки се на крака, скочи към нея, прегърна я и я предпази с тялото си от летящите към стените и пода отломки.

Гералт, стиснал в юмрук медальона си, запълзя колкото се може по-бързо към Мишовур, който незнайно как се бе задържал на колене. Сега друидът вдигаше къса пръчка от глог, на чийто връх имаше череп на плъх. На стената зад гърба на друида със съвсем истински огън пламтеше гобленът, някога изобразявал обсадата и пожара в крепостта Ортагор.

Павета виеше. Въртеше се на място и с вика си удряше всичко и всички като с бич. Онези, които се опитваха да станат от пода, веднага падаха и започваха да се гърчат или се прилепваха към стената. Пред очите на Гералт огромен сребърен съд за сос с формата на лодка с много гребла и извит нос, изсвистя във въздуха и събори на пода опиталия се да се надигне воевода с труднопроизносимото име. От гредореда на тавана се сипеше мазилка. Под тавана кръжеше масата, а вкопченият в нея Крах ан Крайт сипеше чудовищни проклятия.

Гералт допълзя до Мишовур и двамата приседнаха до купчината, образувана от Кос от Стрепт, бъчвичка с бира, Дрогодар и столът и лютнята му.

— Най-чиста, изначална Сила! — изкрещя друидът, надвиквайки тътена и грохота. — Тя не може да я овладее.

— Знам! — извика Гералт. В гърба го удари долетял кой знае откъде печен фазан с все още стърчащи няколко пера.

— Трябва да я спрем. Стените започват да се напукват.

— Виждам!

— Готов ли си?

— Да.

— Раз! Два! Сега!

Двамата удариха едновременно, Гералт — със Знака на Аард, Мишовур — със страховито триетапно заклинание, от което изглеждаше, че подът ще започне да се разтопява. Креслото, на което седеше принцесата, се разлетя на парчета. Павета сякаш не забеляза това — продължаваше да си виси във въздуха, във вътрешността на прозрачна зеленикава сфера. Без да престава да пищи, тя се обърна към тях и личицето й изведнъж се изкриви в зловеща гримаса.

— Проклятие! — закрещя Мишовур.

— Внимавай! — извика вещерът и наведе глава. — Блокирай я, Мишовур, защото иначе край с нас!

Масата се строполи тежко на пода, като строши подпорите си и всичко, което се оказа отдолу. Лежащият върху нея Крах ан Крайт излетя на три лакти нагоре. Наоколо валеше градушка от блюда и остатъци от храна, кристални кани се удряха в паркета. Събореният от стената корниз нададе тътен, наподобяващ гръм, разтрисайки основите на замъка.

— Тя освобождава всичко! — извика Мишовур, целейки се с пръчката към принцесата. — Освобождава всичко! Сега цялата Сила ще се нахвърли върху нас!

Гералт отби с удар на меча си летящата към друида голяма двузъба вилица.

— Блокирай я, Мишовур!

Изумрудените очи метнаха към тях две зелени мълнии. Мълниите се превърнаха в ослепителни, въртящи се вихри, от чиито вътрешности към тях се устреми Сила, която ги удари като таран по черепите, заслепи ги, спря дъха им. Едновременно със Силата се посипаха стъкло, парчета от глинени съдове, блюда, свещници, кости, нахапани парчета хляб, дъски и тлеещи въглени от камината. Крещейки диво, като огромен глухар, над главите им прелетя кастеланът Хаксо. Огромната глава на варен шаран удари Гералт в гърдите, точно върху златистото поле, мечката и девойката от Четириъгъл.

През разтърсващите стените заклинания на Мишовур, през виковете и воя на ранените, през писъците на Павета вещерът неочаквано чу най-страшния звук в живота си.

Кудкудяк, застанал на колене, стискаше с ръце и с колене гайдата на Драйг Бон Дху. А самият той, отметнал глава назад, надвиквайки ужасните звуци, издавани от инструмента, виеше и ревеше, крещеше и врещеше, блееше и пищеше, смесвайки гласовете на всички известни и неизвестни домашни, диви и митични животни.

Павета млъкна, ужасена, гледайки барона с широко отворена уста. Силата отслабна рязко.

— Хайде! — изрева Мишовур, размахвайки пръчката. — Хайде, вещерю.

И те удариха. Зеленикавата сфера, обграждаща принцесата, се пръсна от удара като сапунен мехур, пустотата незабавно изсмука вилнеещата в залата Сила. Павета падна тежко на пода и се разплака.

Сред тишината, настъпила след грохота, сред погрома и опустошението, натрошените мебели и полумъртвите тела, започнаха да се чуват гласове.

— Цуах оп арсе, дхоул и бадрайгх, мал ан цуах — повтаряше Крах ан Крайт на езика на островитяните, бършейки кръвта, стичаща се от прехапаните му устни.

— Вземи се в ръце, Крах — изговори с усилие Мишовур, изтупвайки дрехата си от кашата от елда. — Тук има дами.

— Каланте! Любима моя! Каланте! — повтаряше Ейст Туирсеах в паузите между целувките. Кралицата отвори очи, но не се опита да се освободи от прегръдките му. Само каза:

— Ейст! Хората гледат.

— Нека гледат.

— Няма ли някой да ми обясни какво беше това? — попита управителят Висегерд, докато изпълзяваше изпод един скъсан гоблен.

— Не — отвърна вещерът.

— Доведете лекар! — извика с тънък глас Виндхалм от Атра, наведен над Раинфарн.

— Дайте вода тук! — викаше един от братята от Стрепт, Държивръх, опитвайки се да загаси със собствения си кафтан един горящ гоблен. — Вода, по-бързо!

— И бира! — изхриптя Кудкудяк.

Няколко рицари, все още в състояние да стоят на краката си, се опитваха да вдигнат Павета, но тя ги отблъсна, стана и тръгна с несигурни крачки към камината, до която, облегнат на стената, седеше Таралежа и несръчно се опитваше да свали омазаните с кръв пластини на ризницата си.

— Каква е днешната младеж! — изсумтя Мишовур. — Рано започват! Само едно им е в главите.

— А какво по-точно?

— Нима не знаеш, вещерю, че невинна девица не може да използва Силата?

— Да я вземат дяволите нейната невинност — промърмори Гералт. — И изобщо, откъде има такива способности? Доколкото ми е известно, нито Каланте, нито Рьогнер…

— Наследила го е през поколение, това е сигурно — отговори друидът. — Баба й Адалия вдигаше подвижен мост с движение на веждата си. Хей, Гералт, погледни! Тя изобщо няма да се успокои!

Каланте, увиснала на рамото на Ейст Туирсеах, посочваше ранения Таралеж на стражите. Гералт и Мишовур побързаха да се приближат, но както се оказа — напразно. Стражите отскочиха от полулегналото тяло и отстъпиха назад, шепнейки нещо неразбираемо.

Чудовищната зурла на Таралежа се разпадаше, размиваше се, губеше очертания. Иглите и четината се превърнаха в черни, блестящи, къдрави коси и брада, обрамчващи бледо, ъгловато мъжко лице, украсено с голям нос.

— Какво… — заекна Ейст Туирсеах. — Кой е това? Таралежа?

— Дуни — изрече нежно Павета.

Каланте се извърна, стиснала зъби.

— Омагьосан? — избоботи Ейст. — Но как…

— Удари полунощ — каза вещерът. — Точно сега. Звънът, който чухме по-рано, беше недоразумение и грешка. На звънаря. Нали така, Каланте?

— Точно така — простена мъжът на име Дуни, отговаряйки вместо кралицата, която, впрочем, нямаше никакво намерение да отговаря. — Но може би някой, вместо да бърбори, ще ми помогне да сваля ризницата и ще повика лекар? Откаченият Раинфарн ме наръга под ребрата.

— За какво ни е лекар? — попита Мишовур и вдигна пръчката си.

— Достатъчно. — Каланте се изправи, вирнала гордо глава. — Стига толкова. Когато всичко свърши, искам да ви видя в покоите ми. Всички. Ейст, Павета, Мишовур, Гералт и ти… Дуни. Мишовур?

— Да, кралице?

— Тази твоя пръчка… Ударих се по гърба. И в близост до него.

— На вашите услуги, кралице.

III

— … Проклятие — продължаваше Дуни, потривайки слепоочията си. — От рождение. Така и не научих каква е причината и кой го е направил. От полунощ до съмване — нормален човек, от съмване… сами видяхте какво. Акерспарк, баща ми, искаше да скрие това. Хората в Мехт са суеверни, слуховете за магии и проклятия в кралското семейство можеха да повлияят съдбовно на династията. Един от рицарите на баща ми ме взе от двореца и ме възпита, бродихме заедно по света — странстващ рицар и оръженосец. А после, когато той загина, продължих да бродя сам. Вече не помня кой ми каза, че от проклятието може да ме спаси само Дете на изненадата. Скоро след това срещнах Рьогнер. Останалото го знаете.

— Или го знаем, или се досещаме — кимна Каланте. — Особено за това, че си завъртял главата на дъщеря ми. Павета! Откога?

Принцесата наведе глава и вдигна един пръст.

— Но моля ви се! Ах ти, малка магьоснице! Под носа ми! Имай късмет да разбера, че си го пускала нощем в замъка! Само да ми падне онази придворна, с която ходеше да береш иглики! Иглики, по дяволите! И какво да правя с вас сега?

— Каланте… — започна Ейст.

— Не бързай, Туирсеах. Още не съм свършила. Дуни, нещата много се усложниха. Ти си с Павета почти от година, и какво? Нищо. Това означава, че не си изтъргувал клетвата от правилния баща. Предопределението се е подиграло с теб. Каква ирония, както обича да казва присъстващият тук Гералт от Ривия.

— По дяволите предопределението, клетвите и иронията — намръщи се Дуни. — Аз обичам Павета и тя ме обича, само това има значение. Не можеш да застанеш на пътя на нашето щастие, кралице.

— Мога, Дуни, и още как — усмихна се кралицата с една от своите обезкуражаващи усмивки. — Но, за твое щастие, не искам. Имам малък дълг пред теб, Дуни. Знаеш за какво. Твърдо бях решила… Би трябвало да те помоля за прошка, но никак не обичам да правя това. Накратко казано — давам ти Павета и сме квит. Павета? Нали не си размислила?

Принцесата енергично заклати глава в знак на отрицание.

— Благодаря, господарке. Благодаря — усмихна се Дуни. — Ти си мъдра и великодушна кралица.

— И още как. И прелестна.

— И прелестна.

— Двамата можете да останете в Цинтра, ако искате. Тукашните хора не са толкова суеверни като жителите на Мехт и бързо ще свикнат. Впрочем дори в облика на Таралежа ти си доста симпатичен. Само че засега не можеш да разчиташ на трона. Възнамерявам да поуправлявам още малко с новия крал на Цинтра. Благородният Ейст Туирсеах от Скелига ми направи предложение.

— Каланте…

— Да, Ейст, съгласна съм. Не бях чувала любовно признание, докато съм просната на пода, сред отломките на собствения си трон, но… Какво би казал в такъв случай, Дуни? Само това има значение и не съветвам никого да застава на пътя на моето щастие. Какво сте ме зяпнали? Не съм толкова стара, колкото може да се предположи, ако се съди по почти омъжената ми дъщеря.

— Днешната младеж — промърмори Мишовур. — Крушата не пада…

— Какво си мънкаш под носа, магьоснико?

— Нищо, господарке.

— Това е добре. Между другото, Мишовур, имам предложение за теб. Павета ще се нуждае от учител. Тя трябва да се научи как да борави с особения си дар. Обичам този замък и искам да си остане цял. При следващия пристъп на истерия на моята надарена дъщеря може и нищо да не остане от него. Какъв е отговорът ти, друиде?

— За мен ще бъде чест.

— И още как. — Кралицата се обърна към прозореца. — Вече се съмва. Време е…

Тя рязко се обърна към Павета и Дуни, които си шепнеха нещо, хванати за ръце и почти докоснали чела.

— Дуни!

— Да, кралице?

— Не чуваш ли? Съмва се! Вече е светло! А ти…

Гералт погледна към Мишовур, Мишовур — към Гералт и двамата се разсмяха.

— Какво ви развесели толкова, магьосници? Не виждате ли…

— Виждаме, виждаме… — увери я Гералт.

— Чакахме кога ще видиш и ти — подхвърли Мишовур. — Интересуваше ме кога ще съобразиш.

— Ти свали магията. Лично — каза Гералт. — В момента, в който му каза: „Давам ти Павета“, предопределението се изпълни.

— Точно така — потвърди друидът.

— О, богове — изрече бавно Дуни. — Най-накрая. По дяволите, мислех, че ще се радвам повече, че ще свирят бойни тръби или нещо подобно… Навик… Кралице, благодаря ти! Павета, чу ли?

— Ъхъ — каза принцесата, без да вдига поглед.

— Е — въздъхна Каланте, гледайки уморено Гералт, — значи всичко свършва добре. Нали, вещерю? Проклятието е премахнато, задават се две сватби, ремонтът на тронната зала ще отнеме около месец, четирима убити, огромен брой ранени, Раинфарн от Атра едва диша. Радвай се! Знаеш ли, вещерю, имаше момент, в който възнамерявах да ти заповядам…

— Знам.

— Но сега трябва да ти отдам дължимото. Аз исках резултат — и той е налице. Цинтра сключва съюз със Скелига. Дъщеря ми си намери приличен съпруг. Само дето ми се струваше, че всичко и без това би завършило благополучно в съответствие с предопределението, дори и да не те бях поканила на пиршеството и да не те бях сложила да седиш до мен. Но съм грешила. Предопределението не можеше да спре кинжала на Раинфарн. Раинфарн беше спрян от вещер с меч в ръката. Ти заработи честно своето. Остава само въпросът за цената. Кажи, какво желаеш?

— Само минутка — каза Дуни, опипвайки бинтования си хълбок. — Въпросът за цената, казваш? Длъжникът съм аз и аз трябва…

— Не ме прекъсвай, зетко — присви очи Каланте. — Твоята тъща не обича да бъде прекъсвана. Запомни го! И знай, че не си никакъв длъжник. Получи се така, че ти беше нещо като предмет на сделката, която сключихме с Гералт от Ривия. Казах, че сме квит, и не виждам смисъл постоянно да ти искам прошка. Но нашият договор си остава в сила. Е, Гералт, каква е цената ти?

— Добре — каза вещерът. — Моля те да ми дадеш зеления си шал, Каланте. Нека той винаги да ми напомня за цвета на очите на най-прелестната кралица, която познавам.

Каланте се засмя и свали от врата си изумрудената огърлица.

— Тази дрънкулка — каза тя — е направена от камъни със същия оттенък. Запази я заедно с приятните спомени.

— Може ли и аз да кажа нещо? — попита скромно Дуни.

— Разбира се, зетко, моля.

— Продължавам да твърдя, че аз съм твой длъжник, вещерю. Животът ми беше заплашен от кинжала на Раинфарн. Ако не беше ти, стражите щяха да ме убият. И щом става въпрос за цена, аз трябва да я платя. Уверявам те, че мога да си го позволя. Какво искаш, Гералт?

— Дуни — започна бавно Гералт, — вещерът, на когото задават такъв въпрос, е длъжен да помоли да го повторят.

— Повтарям го. Защото, разбираш ли — аз съм твой длъжник и по друга причина. Когато там, в залата, разбрах кой си, те намразих и си помислих отвратителни неща за теб. Смятах, че си сляпо, кръвожадно оръжие, някой, който убива безпощадно, без да се замисли, изтрива кръвта от острието си и брои парите. Но се убедих, че професията на вещера наистина е достойна за уважение. Ти ни защитаваш не само от Злото, стаено в тъмнината, но и от онова, което е вътре в нас. Жалко, че сте толкова малко.

Каланте се усмихна. За пръв път тази нощ Гералт беше сигурен, че усмивката й е искрена.

— Добре го каза, зетко. Към това трябва да добавя две думи. Само две. Извинявай, Гералт.

— А аз — каза сериозно Дуни — повтарям: какво искаш?

— Дуни — каза Гералт също толкова сериозно, — Каланте, Павета и ти, благородни рицарю Туирсеах, бъдещи кралю на Цинтра. За да стане човек вещер, трябва да се роди под знака на предопределението, а онези, които се раждат така, са малцина. Остаряваме, умираме и не можем да предадем на никого знанията и способностите си. Имаме недостиг на наследници. А светът е пълен със Зло, което само чака момента, в който ще изчезнем.

— Гералт — прошепна кралицата.

— Да, кралице, не грешиш. Дуни, ще ми дадеш онова, което вече имаш, но за което не знаеш. Ще се върна в Цинтра след шест години, за да видя дали предопределението е било благосклонно към мен.

— Павета — ококори се Дуни. — Нима ти…

— Павета — възкликна Каланте. — Ти… Ти да не си…

Принцесата сведе поглед и се изчерви. А после отговори.

Гласът на здравия разум V

— Гералт! Хей! Тук ли си?

Гералт откъсна поглед от пожълтелите грапави страници на „Историята на света“, произведение на Родерик дьо Новембре — интересна, макар и донякъде спорна творба, на изучаването на която се бе отдал предния ден.

— Тук съм. Какво има, Ненеке. Трябвам ли ти?

— Имаш гостенин.

— Пак ли? Кой е този път? Лично княз Херевард?

— Не. Този път е твоят приятел, Лютичето. Нехранимайкото, търтеят и безделникът, звездата на баладите и любовните стихове. Както винаги в блясъка на славата, надут и вонящ на бира. Искаш ли да се видиш с него?

— Разбира се. Та той е мой приятел.

Ненеке въздъхна и сви рамене.

— Не го разбирам това ваше приятелство. Двамата сте пълни противоположности.

— А те се привличат.

— Явно. Ето го, пристига — посочи тя с кимване. — Твоят знаменит поет.

— Наистина е знаменит, Ненеке. Няма да отречеш, че и ти си слушала баладите му, нали?

— Слушала съм ги, и още как — каза жрицата и смръщи вежди. — Какво пък, не съм много веща в тия работи, така че може точно умението му да преминава с лекота от затрогваща лирика към каруцарски език да се нарича талант. Както и да е. Извини ме, но аз няма да остана. Днес не съм в настроение нито за поезията му, нито за вулгарните му шеги.

От коридора долетя добродушен смях и дрънчене на лютня и на прага на библиотеката застана Лютичето, облечен с лилава салтамарка от дебело сукно с дантелени маншети и с килната шапка на главата. Когато зърна Ненеке, трубадурът стори пресилено учтив поклон, замитайки пода с перото от чапла, забодено на шапката му.

— Приемете най-дълбоките ми почитания, уважаема майко — с писклив глас занарежда той. — Слава на великата Мелителе и на нейните жрици, изпълнени с мъдрост и добродетели…

— Стига превземки, Лютиче — изсумтя Ненеке. — И не ме наричай майка. Само при мисълта, че би могъл да си мой син, се ужасявам.

Тя се извърна и излезе, шумолейки с дългата си дреха. Лютичето направи няколко маймунски гримаси и нов престорен поклон.

— Все същата си е — каза той добродушно. — Все така не разбира от шеги. Бясна ми е, понеже малко си побъбрихме със сладката блондинка на портата, с онова чудно създание с дълги мигли и руса плитка чак до стегнатото задниче, което е грехота да не щипнеш. И аз го щипнах, а Ненеке се появи точно тогава и… Ама какво съм тръгнал да ти обяснявам. Здрасти, Гералт.

— Здрасти, Лютиче. Как разбра, че съм тук?

Поетът се изправи и придърпа нагоре панталона си.

— Бях във Визим. Чух за вампирката, разбрах, че си бил ранен. Досетих се къде би могъл да отидеш да се лекуваш. Виждам, че вече си здрав?

— Правилно виждаш. Ама я се опитай да обясниш това на Ненеке. Сядай да си побъбрим.

Лютичето седна, надникна в книгата, разтворена на масата, и се усмихна.

— История? Родерик дьо Новембре? Чел съм я, чел съм я. Когато следвах в академията в Оксенфурц, историята беше на второ място сред любимите ми предмети.

— А на първо?

— Географията — отвърна със сериозен тон поетът. — Атласът на света беше толкова голям, че зад него беше най-лесно да се скрие манерката с водка.

Гералт се засмя сухо, стана, свали от една полица „Тайните на магията и алхимията“ на Лунини и Тире и извади изотзад голяма дамаджана, оплетена в клонки от ракита.

— Охо… — настроението на поета очевидно вдигна градуса си. — Мъдростта и вдъхновението все така намират убежище в библиотеките. Ооо! Тази ми е любимата. Сливова, нали? Да, ето това е алхимията, което си е вярно, вярно си е. Ето го философският камък, наистина достоен за изучаване. За твое здраве, братко. Я, колко е силна!

— Какво те води насам? — Гералт взе от поета дамаджаната, надигна я и се закашля при изпъването на бинтованата си шия. — Накъде си се запътил?

— Наникъде. Тоест бих могъл да се запътя в твоята посока. За компания. Дълго ли смяташ да останеш тук?

— Не. Местният дук ми даде да разбера, че не съм желан гостенин в неговите владения.

— Херевард ли? — Лютичето познаваше всички крале, князе, владетели и сеньори от Яруга чак до Драконовите планини. — Хич не му се връзвай. Той няма да дръзне да си развали отношенията с Ненеке и богинята Мелителе.

— Не ща да си създавам излишни ядове. Пък и достатъчно се заседях тук. Ще тръгна на юг, Лютиче. Далеч на юг. Тук няма да си намеря работа. Цивилизация! За какво им е някакъв си вещер? Питам ги не се ли намира работа за мен, а те ме гледат като че ли съм изрод.

— Какви ги говориш? Каква цивилизация? Преди седмица дойдох от отсрещния бряг на река Буина и там се наслушах на какво ли не. Имало водници, виюни, ужасници, летавци и какво ли още не. Работа колкото щеш.

— И аз съм чувал най-различни неща. Половината са или измислени, или преувеличени. Не, Лютиче. Светът се е променил. Нещо приключва.

Поетът гаврътна от голямата дамаджана, присви очи и тежко въздъхна.

— Пак ли ще лееш сълзи за тъжната си вещерска съдба? Че и да философстваш? Откривам пагубните последици на неподходящи четива като това. Защото дори старият пръч Родерик дьо Новембре е стигнал до мисълта, че светът непрекъснато се променя. Изменчивостта на света по принцип е единствената идея в трактата му, с която мога да се съглася без никакви уговорки. Обаче тя не е чак толкова нова, че да ми я пробутва и да се прави на велик мислител, което е съвсем неуместно.

Вместо отговор Гералт също отпи от дамаджаната.

— Да — отново въздъхна Лютичето. — Светът се променя, слънцето залязва, а водката свършва. Според теб кое друго свършва? Спомена нещо за приключване, философе.

— Ето ти няколко примера — рече Гералт след кратко мълчание. — От последните два месеца, прекарани на този бряг на Буина. Веднъж отивам на реката и гледам — мост. Под моста седи трол и иска такса от всеки минувач и ездач. Който не се бръкне, плаща със счупен крак, ако не и два. Отивам при кмета и го питам колко ще ми плати за трола. На кмета му увисна ченето от смайване. Как така, пита ме той, че кой ще оправя моста, ако си нямаме трол? Тролът се грижи за моста, редовно го поправя, бъхти се с пот на челото, за да си свърши съвестно работата, та да е здрав мостът. Хубаво. Продължих по пътя си, гледам — видлогон. Дребен такъв, само пет аршина от носа до опашката. Лети, сграбчил овца в ноктите си. Веднага отидох в селото и ги питам: колко ще платите за гадината? Селяните наскачаха и се развикаха: не, недей, че това е любимият дракон на най-малката дъщеря на нашия барон, ако само люспичка падне от него, баронът ще запали селото, а нас живи ще одере. Продължавам пътя си и усещам, че все повече огладнявам. Питам за работа, намира се, обаче каква? На този да хвана русалка, на онзи — нимфа, на трети — самодива… Съвсем са се побъркали, по селата е пълно с хубави девойки, ама не, дай им такава, дето не е човек. Друг ме помоли да убия войсилк и да им занеса кост от дланта му, понеже като се смелела и се добавела в чорбата, подсилвала потентността.

— Точно това са врели-некипели — вметна Лютичето. — Пробвал съм. Нищо не усилва, а чорбата става като отвара от партенки. Но щом хората вярват и са готови да плащат…

— Няма да убивам войсилки. Нито пък други безобидни същества.

— Значи ще си ходиш с празен стомах. Освен ако не си смениш работата.

— С каква?

— Не е ли все едно? Стани свещеник. С твоите принципи, морал, познаване на човешката природа и изобщо на всичко съществуващо ще се справяш добре. Това, че не вярваш в никакви богове, не е проблем. Малцина от свещениците, които познавам, са вярващи. Стани свещеник и престани да се самосъжаляваш.

— Не се самосъжалявам. Отбелязвам фактите.

Лютичето кръстоса крака и с интерес се загледа в изтърканата си подметка.

— Ти, Гералт, ми приличаш на стар рибар, който в края на живота си открива, че рибата вони, а водата е студена и от нея те въртят ставите. Бъди последователен. От приказки и оплаквания полза няма. Ако аз видя, че потребността от поезия се изчерпва, ще закача лютнята на пирон и ще стана градинар. Ще отглеждам рози.

— Глупости. Ти не си способен на подобна саможертва.

— Какво пък — съгласи се поетът, като продължи проучването на подметката си. — Може и да си прав. Обаче занаятите ни са малко различни. Търсенето на поезия и на мелодиите на лютнята никога няма да секне. При теб нещата са по-зле. Вие, вещерите, сами се лишавате от работа. Бавно, но сигурно. Колкото по-добре и по-съвестно работите, толкова по-малко работа ви остава. Та нали целта, смисълът на вашето съществуване е свят без чудовища, спокоен и безопасен. Тоест свят, в който вещерите не са потребни. Парадокс, нали?

— Така е.

— Много отдавна, когато още имало еднорози, имало и голяма група от девойки, които пазели девствеността си, за да могат да ходят на лов за еднорози. Спомняш ли си тази легенда? А ловците на плъхове с техните свирни? Хората направо са се биели, за да ползват услугите им. А плъховете били избити от алхимиците, които измислили силни отрови, но помогнали и домашните котки, поровете и невестулките. Зверчетата се оказали по-евтини, по-приятни и не пиели толкова бира. Долавяш ли аналогията?

— Долавям я.

— Тогава се възползвай от чуждия опит. Девствениците, занимаващи се с лов на еднорози, веднага престанали да бъдат девственици, когато останали без работа. Някои, в стремежа си да наваксат годините въздържание, с времето станали много известни благодарение на своята обиграност и плам. Ловците на плъхове… На тия по-добре не им подражавай, всички до един се пропили и се преселили при прадедите си. Май сега е дошъл редът и на вещерите. Четеш Родерик дьо Новембре, нали? Ако не ме лъже паметта, той споменава вещерите, първите, които започнали да обикалят страната преди триста години, когато жътварите излизали на нивата въоръжени и заедно с цяла тълпа съселяни, когато селата били завардени от три реда огради с остри колци, керваните на търговците приличали на отряди от наемници, а по защитните валове на малобройните селища ден и нощ стояли готови за стрелба катапулти. Защото ние, хората, сме били неканени гости тук. Тукашните земи били във владение на драконите, мантикорите, грифоните и амфисбените, вампирите и върколаците, кикиморите, химерите и летавците. И се е налагало земята да се отвоюва от тях парче по парче, всяка долина и седловина, всяка горичка и полянка. Нещо, постигнато не без неоценимата помощ на вещерите. Ала тези времена са безвъзвратно отминали, Гералт. Баронът не дава да бъде убит този видлогон, защото със сигурност това е последното драконоподобно в радиус от хиляди мили и защото вече буди не страх, а съчувствие и носталгия по миналото. Тролът под моста си живее като свой с хората, понеже вече не е чудовище, с което плашат децата, а местна забележителност, че и полезна при това. А ужасниците, мантикорите, амфисбените? Седят си в непроходимите гори и в непристъпните планини…

— Значи съм бил прав. Нещо приключва. Независимо дали ни харесва. Нещо е към своя край.

— Не ми харесва, че говориш изтъркани истини. Нито физиономията, с която ги изричаш. Какво ти става? Не мога да те позная, Гералт. Да тръгваме по-скоро на юг, към дивите земи. Като видиш сметката на едно-две чудовища, ще ти мине мрачното настроение. Там като че ли има доста чудовища. Разправят, че когато на някоя старица й омръзнел животът, тя, милата, хващала гората сам-самичка, уж за дърва, без да вземе остена със себе си. Резултатът бил гарантиран. Трябва да се заселиш там завинаги.

— Може да ида там. Но без да се заселвам.

— Защо? Там един вещер ще припечелва по-лесно.

— Припечелването ще е по-лесно — Гералт отпи глътка от дамаджаната, — но харченето на печалбата ще е по-трудно. Освен това там ядат ечемична и просена каша, бирата има някакъв особен вкус и комарите хапят лошо.

Лютичето се разсмя с пълно гърло, подпрял глава на подвързаните в кожа книги по полицата.

— Просо и комари! Това ме подсеща за нашия пръв поход до края на света. Помниш ли? Запознахме се на пиршеството в Гулет и ти ме придума…

— Не аз, а ти ме придума. Ти си този, който беше принуден да бяга от Гулет, понеже се оказа, че девойката, която оправи под сцената за музикантите, има четирима яки братя. Търсеха те из целия град, заплашваха да те овъргалят в смола и стърготини. Затова се лепна за мен тогава.

— А ти не беше на себе си от радост, че си намерил спътник. Защото преди това по време на път си бъбрил само с кобилата си. Но нека да е както казваш. Наистина трябваше да се покрия за известно време и Долината на цветята ми се стори най-подходяща за целта. Защото се смяташе, че това е краят на населения свят, последният пост на цивилизацията, на границата между два свята… Помниш ли?

— Помня, Лютиче, как да не помня.

Краят на света

I

Лютичето слизаше внимателно по стълбите на кръчмата, понесъл две халби с преливаща пяна. Като ругаеше тихо, той се провря сред тайфа любопитни деца и прекоси двора, заобикаляйки купчинките кравешка тор.

Около изнесената на мегдана маса, на която вещерът разговаряше със старейшината, вече се бяха събрали петнайсетина селяни. Поетът остави халбите на масата, седна и веднага разбра, че за времето на краткото му отсъствие разговорът изобщо не е напреднал.

— Аз съм вещер, господин старейшина — повтори за кой ли път Гералт и изтри пяната от устата си. — С нищо не търгувам. Не вербувам хора за войската и не мога да лекувам шап. Аз съм вещер.

— Това е професия — поясни за кой ли път Лютичето. — Вещер, разбирате ли? Убива вампири и всякакви други гадости. Разбирате ли, старейшино?

— Аха! — Прорязаното от дълбоки бръчки чело на старейшината се поизглади. — Вещер! Трябваше веднага тъй да кажете!

— Точно така — потвърди Гералт. — И веднага питам: има ли някаква работа за мен в околността?

— Ааа… — Старейшината отново се замисли, очевидно много усилено. — Работа? Май онези… Не… Живолапци? Питате има ли тук живолапци?

Вещерът се усмихна и кимна, почесвайки се по слепоочието.

— Има — заключи старейшината след дълъг размисъл. — Виждате ли планините там? Там живеят елфите, това е тяхното царство. Дворците им, казвам ви, са от чисто злато. Охо, господа! Елфи, казвам ви. Ужас. Който отиде там, не се връща.

— Така си и знаех — изрече Гералт студено. — Ето защо нямам намерение да ходя там.

Лютичето неволно се изкикоти. Както и очакваше Гералт, старейшината се замисли продължително.

— Аха — каза накрая. — Тъй, тъй. Но тук има и други живолапци… Идват към нас, струва ми се, от страната на елфите. Да, господа, има ги, има. Не могат да се преброят. А най-лоша от всички е Мора, нали, хорица?

„Хорицата“ се оживиха, наобиколиха масата от всички страни.

— Мора! — каза един. — Да, право дума старейшината. Бледа мома обикаля къщите на разсъмване и децата умират от това!

— И таласъми! — добави един войник от местната стража. — Заплитат гривите на конете в конюшните!

— И прилепи-вампири! Има и прилепи-вампири!

— И вили! Човек се покрива с пъпки от тях!

Следващите няколко минути преминаха в интензивно изброяване на чудовища, досаждащи на местните с отвратителните си постъпки или със самото си съществуване. Гералт и Лютичето научиха за скитачите и мамунците, заради които порядъчните хора не могат да се доберат до дома си в пияно състояние, за летавицата, която лети наоколо и пие млякото на кравите, за бягащата из гората глава на паякови крака, за хоболдите, носещи червени шапчици, и за страховитата щука, която изтръгва бельото от перящите в реката жени, а скоро ще се заеме и със самите жени. Не мина и без оплаквания като това, че старицата Нарадкова нощем лети, яхнала ръжен, а през деня краде плодове, че мелничарят слага маков прах в житото, а някой си Дуда постоянно нарича кралете разбойници и крадци.

Гералт изслуша всичко спокойно, като кимаше и се правеше, че му е интересно. Зададе няколко въпроса, главно относно пътищата и топографията на района, после се изправи и кимна на Лютичето.

— Е, всичко хубаво, добри хора — каза той. — Ще се върна скоро и тогава ще видим какво мога да направя за вас.

Тръгнаха мълчаливо покрай къщите и оградите, съпроводени от лаенето на кучетата и виковете на децата.

— Гералт — обади се Лютичето, докато се качваше на седлото и откъсваше една малка ябълка от подало се над оградата клонче, — постоянно се оплакваш, че ти е все по-трудно да си намериш работа. А от това, което ни казаха, следва, че тук ще има работа за теб до зимата, при това без да си отдъхнеш. Щеше да заработиш малко парички, аз щях да събера чудни теми за баладите си. Обясни ми, защо тогава продължаваме нататък?

— Нямаше да спечеля и шелонг, Лютиче.

— Защо?

— Защото в приказките им нямаше и капка истина.

— Как така?

— Няма такива същества като тези, за които говореха.

— Сигурно се шегуваш! — Лютичето изплю една семка и замери с огризката едно куче, което особено яростно налиташе към краката на конете. — Не, не е възможно. Наблюдавах внимателно тези хора, а аз познавам хората. Те не лъжеха.

— Така е — съгласи се вещерът. — Не лъжеха. Те вярваха дълбоко в това, което казваха. Което не променя фактите.

Поетът мълча известно време.

— Нито едно от тези чудовища… Нито едно? Не може да бъде. Някое от тях трябва да съществува. Поне едно. Признай.

— Признавам. Едно от тях съществува.

— Ха! Кое?

— Прилепът-вампир.

Минаха покрай последните огради и излязоха на път между нивите, жълти от рапицата и вълнуващия се от вятъра овес. Насреща им се движеха натоварени каруци. Бардът прехвърли крак през дъгата на седлото, сложи лютнята на коленете си и започна да подрънква тъжни мелодии, като от време на време махаше на кикотещите се девойки с подгънати поли, които вървяха по пътя, нарамили гребла на здравите си рамене.

— Гералт — каза той изведнъж, — но нали чудовищата съществуват. Може да не са толкова много като едно време, може да няма по едно зад всяко дърво в гората, но ги има. Съществуват. Тогава защо хората да измислят и такива, които ги няма? И не само това, но и да вярват в измислиците си? А, Гералт от Ривия, славни вещерю? Не се ли замисли над причината?

— Замислих се, славни поете. И знам каква е тя.

— Интересно.

— Хората — Гералт обърна глава — обичат да измислят чудовища и страшни истории. Тогава започва да им се струва, че самите те не са толкова чудовищни. Докато се напиват до смърт, лъжат, крадат, спят с жените на старейшините си, уморяват от глад стариците, утрепват с брадви хванатите в курника лисици или засипват със стрели последния останал на света еднорог, те обичат да мислят, че Мора, която ходи сутрин по домовете, е по-чудовищна от тях. Тогава им олеква на сърцето. И им е по-лесно да живеят.

— Запомних го — каза Лютичето след минута мълчание. — Ще го направя в рими и ще съчиня балада.

— Съчинявай. Но не очаквай бурни аплодисменти.

— Ха! — Лютичето спря коня и се огледа. — Виж, Гералт. Не е ли красиво? Идилия, дявол да го вземе! Радост за окото!

След хълмовете местността преминаваше към равни полета, украсени от мозайката на разнообразни посеви. По средата, кръгли и разположени като листата на детелина, блестяха като огледала три езера, заобиколени от черни ивици елхови дървета. На хоризонта се виждаха потъналите в мъгла сини планини, издигащи се над черната ивица на боровите гори.

— Да вървим, Лютиче.

Пътят водеше право към езерата, покрай бентове и скрити в елховата гора малки вирчета, пълни с патици, чапли и гмурци. Богатството от пернати смайваше, като се имаше предвид, че навсякъде личаха следи от човешка дейност — бентовете бяха добре поддържани, заздравени със снопове пръчки, отворите за водата бяха укрепени с камъни и греди, които не бяха изгнили, водата течеше тихо и спокойно. В тръстиките край езерата се виждаха лодки и кейове, а по-навътре във водата стърчаха колове с рибарски мрежи и кошове.

Лютичето изведнъж се обърна.

— Зад нас идва някой — извика той развълнувано. — С каруца!

— Не може да бъде! — ухили се вещерът, без да се обръща. — С каруца? А аз мислех, че местните се возят само на прилепи-вампири.

— Знаеш ли какво ще ти кажа? — изръмжа трубадурът. — Колкото повече наближаваме края на света, толкова по-добри стават шегите ти. Страх ме е да си помисля докъде можеш да стигнеш.

Яздеха бавно и тъй като теглената от два коня каруца не беше натоварена, ги настигна бързо.

— Тррр! — Коларят спря конете точно до тях. Беше облякъл кожуха си на голо, а косите му стигаха чак до веждите. — Слава на боговете, милостиви господа!

— И ние ги славим — отвърна Лютичето, който беше запознат с местните обичаи.

— Ако поискаме — промърмори вещерът.

— Казвам се Копривка — съобщи каруцарят. — Чух ви да разговаряхте със старейшината от Горен Посад. Знам, че сте вещер.

Гералт отпусна юздите и остави коня да попасе копривата край пътя.

— Чух — продължи мъжът с кожуха — как старейшината ви разправяше врели-некипели. Слушах и не можех да повярвам. Отдавна не бях чувал такива измишльотини.

Лютичето се разсмя. Гералт мълчеше, гледаше внимателно селянина. Копривка се изкашля.

— А бихте ли се хванали за истинска, прилична работа, господин вещер? — попита той. — Имам нещо за вас.

— И какво точно?

Копривка не отмести поглед.

— По пътищата не се говори по работа. Да отидем вкъщи, в Долни Посад. Там ще поговорим. И без това сте тръгнали нататък.

— Откъде си толкова сигурен?

— Защото тук няма друг път и главите на вашите коне са обърнати в тази посока, а не опашките им.

Лютичето се засмя отново.

— Какво ще кажеш, Гералт?

— Нищо — отвърна вещерът. — По пътищата не се говори по работа. Да вървим, уважаеми Копривка.

— Вържете конете за каруцата и се преместете при мен — предложи селянинът. — Ще ви бъде по-удобно. Защо да правите мазоли върху седлата?

— Самата истина.

Прехвърлиха се в каруцата. Вещерът с удоволствие се изтегна върху сеното. Лютичето, вероятно от страх да не изцапа модерния си зелен кафтан, седна на дъската. Копривка подкара конете и каруцата затупурка край укрепените с греди диги.

Преминаха по мост над обрасъл с водни лилии канал и навлязоха сред окосени ливади. По-нататък, докъдето им стигаше погледът, имаше само обработваема земя.

— Просто не мога да повярвам, че това е краят на света, краят на цивилизацията — каза Лютичето. — Погледни само, Гералт. Житото е като злато, а сред тези царевици може да се скрие човек на кон. Или тази ряпа — виж колко е голяма.

— Откъде знаеш толкова много за земеделието?

— Поетите трябва да знаят всичко — рече надуто Лютичето. — В противен случай щяхме да се компрометираме. Човек трябва да се учи, драги мой, да се учи. От селата зависи съдбата на света, така че човек трябва да е наясно със селските дела. Селото ни храни, облича ни, обува ни, предпазва ни от студа, развлича ни и поддържа изкуството.

— Е, с развлеченията и изкуството малко се изхвърли.

— А къде се вари ракията?

— Разбирам.

— Не разбираш достатъчно. Учи се. Виждаш ли виолетовите цветя? Това е лупина.

— Всъщност това е уров — поправи го Копривка. — Вие какво, не сте ли виждали лупина? Но в едно сте прав, господине. Тук се ражда и расте всичко. Затова и наричат местността Долината на цветята. Ето защо нашите прадеди са се заселили тук и са прогонили елфите.

— Долината на цветята или Долът на Блатхан. — Лютичето побутна с лакът излегналия се върху сеното вещер. — Чуваш ли? Прогонили са елфите, но са оставили старото елфическо име, само са си го превели. Недостиг на въображение. И как съжителствате с елфите? Нали са в планините отвъд междата?

— Не си пречим. Те си вършат своите работи, а ние — нашите.

— Най-добрият подход — каза поетът. — Нали, Гералт?

Вещерът не отговори.

II

— Благодарим за гощавката. — Гералт облиза кокалената лъжица и я сложи в празната чиния. — Благодарим стократно, господине. А сега да преминем към работата.

— Бива — съгласи се Копривка. — Е, Дхун?

Дхун, старейшината на Долни Посад, набит мъж с мрачен поглед, кимна на момичетата. Те събраха бързо съдовете от масата и напуснаха стаята за голямо съжаление на Лютичето, който от самото начало им се любуваше и предизвикваше усмивките им със своите не съвсем пристойни шеги.

— И така, слушам — изрече Гералт, гледайки през прозореца, откъдето се чуваха удари на брадва и стържене на трион. На двора се вършеше някаква работа, острият мирис на смола проникваше в къщата. — Кажете с какво мога да бъда полезен.

Копривка погледна Дхун. Старейшината кимна, изкашля се и поде:

— Значи така. Имаме тук едно поле…

Гералт ритна под масата Лютичето, който се канеше да подхвърли нещо ехидно.

— Поле — продължи Дхун. — Правилно ли го казах, Копривка? Това поле дълго време пустееше, но го разорахме и сега садим на него коноп, хмел, лен. Огромно поле, казвам ви. Чак до боровете стига…

— И какво? — не издържа поетът. — Какво става на това поле?

— Значи… — Дхун вдигна глава и се почеса зад ухото. — Значи, там върлува дявол.

— Какво? — изсумтя Лютичето. — Какво е това?

— Нали казах. Дявол.

— Какъв дявол?

— Как какъв? Дявол — и туйто.

— Няма дяволи!

— Не се меси, Лютиче — каза спокойно Гералт. — А вие продължавайте, уважаеми Дхун.

— Нали казах — дявол.

— Това вече го чух. — Когато поискаше, Гералт можеше да бъде страшно търпелив. — Кажете как изглежда, откъде се е взел, с какво ви пречи. Поред, ако може.

— Става. — Дхун вдигна ръка и започна да изброява на пръсти с голямо усилие. — Поред, добре, вие сте мъдър човек. Значи… Изглежда като дявол, господине, ни повече, ни по-малко. Откъде се е взел? Отникъде. Бум-тряс и гледаме — дявол! А да пречи — честно казано, не пречи. Даже понякога помага.

— Помага? — попита Лютичето, докато се опитваше да извади една муха от бирата си. — Дяволът?

— Не се меси, Лютиче. Продължавайте, господин Дхун. И как ви помага този, как го наричахте…

— Дявол — повтори кметът. — Значи, помага така: наторява почвата, прекопава земята, трепе къртиците, плаши птиците, чисти репеите и бурените. А, и яде гъсениците, дето се въдят в зелето. Обаче заедно с тях яде и зелето. Ей така, като на шега. Като дявол.

Лютичето отново се разкикоти, щракна с пръсти и изстреля извадената от бирата муха към изтегнатия до камината котарак, който го изгледа с упрек.

— Въпреки това — каза спокойно вещерът, — вие сте готови да ми платите, за да се отървете от този дявол? С други думи — не го искате по вашите места?

— А кой би искал дявол на нивата си? — изгледа го мрачно Дхун. — Това е наша земя от времето на дядовците и прадядовците ни, имаме си кралска грамота за нея и дяволът няма работа там. Плюем ние на неговата помощ, какво, да не би да нямаме ръце? Това, господин вещер, не е дявол, а злобно добиче, и все такива гадости му хрумват, че не се издържа. Сутрин не знаеш какво ще му щукне до вечерта. Мърси кладенеца, гони момичетата, плаши ги, заканва им се, пляска ги по задниците. Краде добитък и провизии, господине. Руши и унищожава, досажда на всички, рие ями при дигите като някакъв плъх или бобър, водата от едното вирче вече изтече и шараните измряха. Веднъж пуши лула в сеното, кучият син, и го подпали…

— Разбирам — прекъсна го Гералт. — Значи все пак пречи…

— Не — поклати глава Дхун. — Не пречи. Само върши пакости.

Лютичето се извърна към прозореца, едвам сдържаше смеха си. Вещерът мълчеше.

— Какво има да говорим? — обади се мълчалият до момента Копривка. — Вие вещер ли сте, или не? Тогава се оправете с тоя дявол. Търсехте работа в Горни Посад, чух ви. Ето ви работа. Ще платим колкото трябва. Но имайте предвид, че не искаме да убивате дявола. В никакъв случай.

Вещерът вдигна глава и се усмихна неприятно.

— Интересно. Бих казал — необичайно.

— Какво? — смръщи чело Дхун.

— Необичайно условие. Откъде такова милосърдие?

— Не може да се убива — намръщи се още повече Дхун. — Защото в тази долина…

— Не може — и толкоз — прекъсна го Копривка. — Хванете го или го прогонете вдън гора. Ще платим щедро.

Вещерът мълчеше, все още усмихнат.

— Договорихме ли се? — попита кметът.

— Първо искам да го видя, този ваш дявол.

Селяните се спогледаха.

— Ваше право е — каза Копривка и стана. — И ваша воля. Нощем дяволът се скита из цялата околност, но денем се крие някъде в конопа. Или край старите върби при блатото. Там можете да го видите. Няма да ви пришпорваме. Ако искате да си починете — почивайте колкото си искате. Няма да пожалим нито храна, нито удобства за вас, защото такива са законите на гостоприемството. Е, всичко добро.

— Гералт. — Лютичето скочи от стола и погледна в двора, към отдалечаващите се селяни. — Вече нищо не разбирам. Не мина и ден, откакто разговаряхме за измислените чудовища, а ти изведнъж се заемаш да ловиш дявол. А това, че точно дяволът е измислица, напълно митично същество, го знае всеки, явно с изключение на простите селяни. Какво означава неочакваният ти интерес? Тъй като те поопознах малко, съм готов да се обзаложа, че не си паднал дотам да използваш случая, за да получиш подслон, храна и прани дрехи?

— Наистина — намръщи се Гералт. — Изглежда, наистина си ме поопознал, певецо.

— В такъв случай — не разбирам.

— Какво има тук за разбиране?

— Дяволи няма! — извика поетът, вече ядосан. — Няма! Не съществуват, да ги вземат дяволите!

— Вярно е — усмихна се Гералт. — Но аз, Лютиче, не мога да устоя на изкушението да видя това, което не съществува.

III

— Едно е ясно — промърмори вещерът, оглеждайки ширналата се пред него конопена джунгла. — Този дявол не е глупак.

— Откъде следва този извод? — поинтересува се Лютичето. — От това, че се крие в непроходим гъсталак? Всеки заек има достатъчно ум да се сети същото.

— Работата е в особените свойства на конопа. Такова голямо поле излъчва мощна антимагическа аура. Повечето заклинания са безсилни тук. А виждаш ли колчетата там? Това е хмел. Течностите в шишарките на хмела действат по същия начин. Обзалагам се, че това не е случайно. Негодникът може да усеща аурата и знае, че тук е в безопасност.

Лютичето се изкашля и вдигна вежди.

— Интересно — каза, почесвайки се по челото под шапката, — как ще пристъпиш към работа, Гералт. Никога не съм те виждал в действие. Предполагам, че знаеш нещичко за лова на дяволи? Аз ще се опитам да си припомня древните балади. Имаше една за дявола и жената — непристойна, но забавна. Разбираш ли, жената…

— Задръж я за себе си, Лютиче.

— Както желаеш. Исках само да ти помогна, нищо повече. А към старите приказки трябва да се отнасяме с уважение, в тях се крие мъдростта на цели поколения. Например, има една балада за момче на име Йолоп, който…

— Престани. Време е да се хващам за работа. Да заработя храната и подслона.

— Какво смяташ да предприемеш?

— Да се помотая малко из конопа.

— Оригинално — изсумтя трубадурът. — Макар и не чак толкова.

— А ти как би започнал?

— Интелигентно — изпъчи се Лютичето. — Ловко. С хайка например. Бих прогонил негодника от гъсталака, а на откритото ще го настигна с коня и ще го пленя с ласо. Какво ще кажеш?

— Много оригинална идея. Кой знае, сигурно би се осъществила, ако пожелаеш да вземеш участие, защото за такава операция са необходими поне двама души. Но засега ще се въздържим. Като начало искам да разбера какво представлява този дявол. Значи трябва да се помотая из конопа.

— Хей! — едва сега се усети бардът. — А къде ти е мечът?

— А за какво ми е? Аз също знам балади за дяволите. Нито жената, нито момчето на име Йолоп са използвали мечове.

— Хм… — Лютичето се огледа. — Какво, значи тръгваме направо през конопа?

— Не е задължително да идваш и ти. Ако искаш се върни в селото и ме чакай там.

— А, не — възрази поетът. — Да пропусна такава възможност? Аз също искам да видя дявола, да се уверя наистина ли е толкова страшен, колкото го описват. Попитах, защото исках да знам непременно ли трябва да минаваме през конопа, ако има пътечка.

— Вярно. — Гералт вдигна длан над очите си. — Има. Ще се възползваме.

— А ако това е пътечката на дявола?

— Още по-добре. Няма да ни се наложи да го търсим дълго.

— Знаеш ли, Гералт — бърбореше бардът, следвайки вещера по тънката, виеща се сред конопа пътечка, — винаги съм мислел, че „дявол“ е просто една метафора, измислена, за да има с какво да се ругаем. „Да го вземат дяволите“, „по дяволите“, „дявол знае какво“ и така нататък. Полуръстовете, когато видят приближаващи гости, казват: „Дяволите отново доведоха някого.“ Джуджетата казват: „Дувел хоаел“, когато нещо не им се получава както трябва, а дефектната стока наричат „Дувелсхейс“. А в Старата реч има такава поговорка: „А д’йеабал аеп арсе“, което означава…

— Знам какво означава. Престани да бърбориш.

Лютичето млъкна, свали шапката си, украсена с перо от чапла, размаха я и изтри изпотеното си чело. Сред конопа се усещаше тежка, задушна горещина, която още повече усилваше аромата на треви и плевели. Пътечката сви леко и веднага след завоя свърши на малка отъпкана поляна.

— Виж, Лютиче.

В самия център на поляната имаше голям плосък камък, а на него — няколко глинени паници. Между тях стърчеше почти стопена лоена свещ. Гералт видя потънали в мазнина зърна от царевица и боб, както и други, неразпознаваеми костилки и семена.

— Така и предполагах — изрече той. — Принасят му жертви…

— Точно така — каза поетът, сочейки свещта. — И палят свещ на дявола. Но, както се вижда, го хранят само с трохи, като щиглец. О, по дяволите! Тук всичко лепне от мед и катран. Какво…

По-нататъшните му думи бяха заглушени от високо блеене. В конопа нещо затропа и заподскача, а после пред тях се появи най-изумителното същество, което Гералт беше виждал.

Беше малко по-високо от сажен и имаше изпъкнали очи, кози рога и брада. Устните му — подвижни, цепнати и меки, — също навеждаха на мисълта за преживяща коза. Долната част на тялото му беше покрита с дълга, тъмночервена козина, стигаща до самите му копита. Освен това имаше дълга, увенчана с пискюл опашка, която размахваше енергично.

— Ух! Ух! — излая чудовището, пристъпяйки от копито на копито. — Какво правите тук? Къш, къш, да не ви набода с рогата, ух, ух!

— Да са те сритвали някога по задника, козльо? — не издържа Лютичето.

— Ух! Ух! Беее! — заблея рогатият. Трудно беше да се определи какво е това — потвърждение, отрицание или блеене заради самото изкуство.

— Млъкни, Лютиче — промърмори вещерът. — Нито дума повече.

— Блеблеблеблебеее! — загъргори яростно съществото, при което горната му устна се вдигна високо и разкри жълти конски зъби. — Ух! Ух! Ух! Блеубеееублеууубеее!

— Ясно — кимна Лютичето. — Латерната и звънчето са твои. Когато се прибереш вкъщи, можеш да ги вземеш.

— Престани, по дяволите! — прошепна Гералт. — Разваляш всичко! Запази за себе си глупавите си шеги…

— Шеги! — изрева рогатият и подскочи. — Шеги, беее, беее! Нови шегаджии са се появили, а? Железни топчета донесохте, а? Сега ще ви дам аз едни железни топчета, мерзавци, ух, ух, ух! Да се шегувате ви се приискало, беее? На ви шегичка. На ви железните топчета! Ето!

Съществото подскочи и замахна рязко с ръка. Лютичето изрева и се озова седнал на пътечката, хванал челото си. Съществото заблея и замахна отново. Нещо изсвистя покрай Гералт.

— Вземете си топчетата! Беее!

Метално топче с диаметър един дюйм[9] удари вещера по рамото, друго уцели Лютичето по окото. Поетът изруга цветисто и хукна да бяга. Гералт не чака повече и се втурна подире му, а железните топчета продължаваха да свистят над главите им.

— Ух! Ух! Беее! — викаше рогатият, подскачайки. — Ще ви дам аз на вас едни топчета! Шегаджии смотани!

Във въздуха изсвистя поредното топче. Лютичето изруга още по-мръсно и се хвана за задника. Гералт скочи настрани, към конопа, но не можа да се изплъзне от снаряда, който го удари в плешката. Трябваше да се признае, че дяволът имаше доста точен мерник и, изглежда, разполагаше с неизчерпаем запас от топчета. Вещерът, обикалящ между растенията, чу отново триумфалното блеене и в следващия миг — ново изсвистяване, ругатня и тропота на бягащия поет.

А после настана тишина.

IV

— Знаеш ли, Гералт — Лютичето сложи на челото си охладена във ведро с вода подкова, — не очаквах такова нещо. Някакво рогато плашило с козя брада, един космат козел да те погне, сякаш си някакъв сополанко. Ама здравата ме нацели по челото. Виж каква цицина!

— За шести път ми я показваш. От това не става по-малка.

— Благодаря за съчувствието. А аз си мислех, че с теб ще съм в безопасност!

— Не съм те молил да идваш с мен в конопа. Виж, да си държиш мръсния език зад зъбите, те помолих. Не ме послуша — сега ще търпиш. И замълчи, ако можеш, защото те идват.

В стаята влязоха Копривка и едрият Дхун. Зад тях ситнеше белокоса сбръчкана старица, придружена от светлокоса и изумително слаба девойка.

— Уважаеми Дхун и уважаеми Копривка — започна вещерът без встъпления, — преди да тръгнем, ви попитах дали сте предприемали нещо по отношение на този ваш дявол. Вие казахте, че не сте. Имам основания да смятам, че не е било точно така. Чакам обяснение.

Селяните си размениха няколко думи, после Дхун се изкашля в юмрука си и пристъпи напред.

— Прав сте, господине. Молим за прошка. Излъгахме, защото ни беше срам. Искахме сами да надхитрим дявола, да го прогоним надалеч…

— По какъв начин?

— Тук, в Долината — изрече бавно Дхун — и по-рано са се появявали страшила. Летящи дракони, земни виюни, бурдалаци, вампири, огромни паяци и разни змии. И винаги сме търсели съвети срещу тези гадини в нашата книга.

— Каква е тази книга?

— Покажи книгата, бабо. Книгата, казвам! Книгата! Ох, ще ме подлуди! Глуха е като пън! Лил, кажи на бабата да покаже книгата.

Светлокосото момиче измъкна книгата от сбръчканите пръсти на бабата и я подаде на вещера.

— В тази книга — продължи Дхун, — която се съхранява в нашия род от незапомнени времена, са описани начините на съпротива срещу всякакви чудовища, магии и чудесии, които е имало, има и ще има на света.

Гералт взе в ръка дебелото томче, по което се бе образувал мазен слой. Девойката продължаваше да стои пред него, като не спираше да приглажда престилката си. Беше по-голяма, отколкото му се бе сторила отначало — заблуди се от нежното телосложение, толкова различно от едрите тела на другите селски девойки на нейната възраст.

Той сложи книгата на масата и обърна тежката дървена корица.

— Погледни тук, Лютиче.

— Първите Руни — заключи бардът, като надничаше иззад рамото му и все още притискаше подковата към челото си. — Най-древната писменост, която се е използвала преди въвеждането на съвременната азбука. Произхожда от руните на елфите и от йероглифите на джуджетата. Синтаксисът е забавен, но така са говорили някога. Интересни гравюри и цветове. Такова нещо не се среща често, Гералт, а дори и да се среща, е в библиотеките на храмовете, а не в селата на края на света. Откъде имате това, уважаеми господа? Да не искате да кажете, че умеете да четете? Бабо, ти умееш ли да четеш Първите Руни? Изобщо можеш ли да четеш каквито и да е руни?

— Каквооо?

Светлокосата девойка се наведе към бабата и й прошепна нещо на ухото.

— Да чета? — Старицата се усмихна и оголи беззъбите си венци. — Не, златнички мои, не са ме учили на това.

— Обяснете ми — изрече Гералт студено, обръщайки се към Дхун и Копривка, — как ползвате книгата, като не умеете да четете руните?

— Най-старата баба в селото винаги знае какво има в книгата — каза навъсено Дхун. — А когато й дойде времето да си ходи, предава това, което знае, на някоя по-млада. Сами виждате, че на нашата баба вече й е време. Затова започна да учи Лил. Но засега още бабата знае по-добре какво има в книгата.

— Стара вещица и млада вещица — промърмори Лютичето.

— Ако съм разбрал правилно — каза Гералт недоверчиво, — бабата знае цялата книга наизуст. Така ли е? Бабо?

— Не цялата, къде ти — отговори старицата, отново с помощта на Лил — Само това, което е около картинките.

— Аха. — Гералт отвори наслуки. Върху овехтялата хартия бе изобразена петниста свиня с рога във формата на лира. — Я ни кажи, бабо, какво пише тук?

Бабата замляска, гледайки гравюрата, затвори очи и изстреля:

— Рогат тур или таурус — изстреля тя. — Погрешно зюбра от невежите наричан. Рога има и с тях боде…

— Достатъчно. Много добре… — Вещерът обърна няколко слепени страници. — А тук?

— Похмурници и планетници разни. Или дъжд изливат, или вятър веят, или мълнии мятат. Ако пожелаеш реколтата от тях да съхраниш, железен нож вземи и да е нов, три лота[10] миши изпражнения, мас от сива чапла…

— Добре, браво. Хм… А тук? Какво е това?

Гравюрата изобразяваше разчорлено страшилище на кон с огромни очи и още по-големи зъби. В дясната си ръка държеше меч със солидни размери, а в лявата — кесия с пари.

— Ведмак[11] — каза бабата. — Някои вещер го наричат. Да се вика е опасно. Само като е необходимо, когато нищо вече не може да се стори против чудовища и твари разни, ведмак тогава само ще се справи. Да се следи обаче трябва…

— Достатъчно — прекъсна я Гералт. — Добре, бабо. Благодаря.

— Не, не — запротестира Лютичето с ехидна усмивка. — А по-нататък какво е? Много интересна книжка! Продължавай, бабо, продължавай!

— Еее… Да се следи обаче трябва, ведмак да не докоснеш, за да не хванеш краста. От него и девойките да криеш, защото ги желае прекалено…

— А, точно попадение — засмя се поетът, а Лил, както се стори на Гералт, съвсем леко се усмихна.

— … Той също е за злато алчен — продължаваше да говори бабката, присвила очи. — За випер повече от грош сребро не давай, най-много грош и половина. За котолак му дай два гроша, а за вампир — тогава може четири…

— Имало е и такива времена — промърмори вещерът. — Благодаря ти, бабо. А сега ни покажи къде пише за дявола и изобщо пише ли нещо за дяволи в тази книга. Интересно ми е да науча повече, да узная какъв метод сте използвали против това страшило.

— Внимавай, Гералт — засмя се Лютичето. — Започваш да използваш думи от техния диалект. Заразно е.

Бабата, сдържайки с усилие треперенето на ръката си, обърна няколко страници. Вещерът и поетът се наведоха над масата. Наистина, на гравюрата беше вече познатият им хвърляч на топчета, опашат и зловещо ухилен.

— Дявол — изрецитира бабата. — Силван или рокита също е наричан. Животни и домашни птици краде умело, пакостлив е. Да го прогониш от полето ако искаш…

— Е? — подкани я Лютичето.

— … Вземи в едната шепа горски орех и топчета железни в другата. Две делви — едната с мед, а другата — с катран. Калъп сапун, парче извара. И нощем отиди, където дяволът седи, и да ядеш от орехите започни. Когато дойде орехи да ти поиска, железни топчета му дай…

— Чумата да ви тръшне! — възкликна Лютичето. — Да ви вземат дяволите!

— Тихо — каза Гералт. — Бабо, продължавай.

— … Когато зъбите си изпочупи, ще дойде дяволът, ще те завари да ядеш меда. Катран му дай и почвай да ядеш извара. Ще чуеш скоро как отвътре дяволът бълбука, но се прави, че нищичко не чуваш. След малко ще поиска дяволът извара, а ти му дай сапуна. И няма след сапуна дяволът да издържи…

— Стигнахте ли до сапуна? — попита Лютичето, обръщайки се към Дхун и Копривка.

— Къде ти — отвърна Копривка. — Само до топчетата. Така ни погна, след като ги опита…

— А кой ви е казал да му давате толкова много топчета? — изкикоти се Лютичето. — В книгата си пише: една шепа. А вие сте му дали цяла торба с топчета. Дали сте му муниции за две години напред на това страшило!

— Внимавай — усмихна се вещерът. — Започваш да използваш думи от техния диалект. Заразно е.

— Благодаря.

Гералт вдигна глава и погледна бързо в очите застаналата до старицата девойка. Лил не извърна поглед. Очите й бяха ясни и много дълбоки.

— Защо принасяте в жертва на дявола зърно? Ясно е, че той е типично тревопасно. Не яде зърно.

Лил не отговори.

— Зададох ти въпрос, момиче. Не се бой, от разговора с мен няма да хванеш краста.

— Не я питайте за нищо, господине — каза Копривка с безпокойство. — Лил… тя е… странна. Няма да ви отговори, не я карайте.

Гералт не откъсваше очи от Лил, а тя продължаваше да го гледа. Вещерът усети, че го побиват тръпки.

— Защо не тръгнахте срещу дявола с колове и вили? — повиши глас той. — Защо не сложихте капани? Стига да бяхте поискали, тоя козел така щеше да си плюе на копитата, че нямаше да може да се спре. Предупредихте ме, че не трябва да го убивам. Защо? Ти им забрани, нали, Лил?

Дхун стана от скамейката. Главата му почти опираше в тавана.

— Хайде, момиче — изръмжа той. — Взимай бабата и си тръгвайте.

— Коя е тя? — попита Гералт, когато вратата се затвори след двете. — Кое е това момиче, Дхун? Защо се ползва с по-голямо уважение сред вас от проклетата книга?

— Не е ваша работа — погледна го Дхун съвсем не с приятелски чувства. — В градовете преследвате умните момичета, изгаряте ги на клади. Ние не правим това и никога няма да го правим.

— Не ме разбрахте — рече студено вещерът.

— Не съм се и опитвал — промърмори Дхун.

— Забелязах — процеди Гералт, също не особено сърдечно. — Но позволете да ви посоча нещо много важно. Нас все още не ни свързва никакъв договор, аз все така не съм ви задължен с нищо. Нямате основание да смятате, че сте купили вещер, който за сребърен грош или за грош и половина ще направи това, което вие не можете да направите. Или не искате. Или не ви е позволено. Та така, уважаеми Дхун, още не сте купили вещер и не мисля, че би ви се удало. При вашето нежелание да се опитате да разберете някои неща.

Дхун мълчеше и го гледаше изпод вежди. Копривка се изкашля, повъртя се на стола си и изведнъж се изправи.

— Господин вещер — обади се той. — Не се сърдете. Ще ви разкажем всичко. Нали, Дхун?

Старейшината кимна в знак на съгласие.

— Когато идвахме насам — започна Копривка, — вие видяхте какви неща растат тук, какви поля имаме. На други места е трудно дори да се мечтае за подобно нещо. Направо си е невъзможно. Но ето на. Тъй като тук земята е толкова плодородна, а и зърното ни е отлично, успяваме и да си плащаме данъците, и да продаваме, и да разменяме…

— Какво общо има това с дявола?

— Има. По-рано дяволът само пакостеше и измисляше разни шеги, но изведнъж започна да краде жито. Тогава започнахме да му оставяме по малко на камъка в конопеното поле, мислехме, че ще се наяде и ще му мине мерака. Но не — продължаваше да краде. А когато започнахме да крием от него запасите си и да заключваме с по три катинара складовете, той направо побесня, крещеше, блееше, викаше „ух, ух“, а като започне да прави така, по-добре човек да си плюе на петите. Заплашваше…

— … че ще ви срита задниците — вметна Лютичето с добродушна усмивка.

— И това също — потвърди Копривка. — Че и по-лошо. Накратко — след като вече не можеше да краде, поиска да му плащаме данък. Нареди ни да му носим зърно и други стоки в чували. Тогава се събрахме всички и си поговорихме и решихме ние да сритаме неговия задник. Обаче…

Копривка се изкашля и наведе глава.

— Няма какво да извърташ — обади се неочаквано Дхун. — Недооценихме господин вещера. Разправяй всичко, както си е, Копривка.

— Бабата ни забрани да бием дявола — продължи бързо Копривка. — Но ние си знаем, че това е Лил, защото бабата… Бабата говори само каквото Лил й каже. А ние… сам видяхте, господин вещер, ние изпълняваме.

— Забелязах — намръщи се Гералт. — Бабата само трепери и рецитира текстове, чието значение не разбира. А към девойката се отнасяте като към някаква богиня, слушате я с отворени уста, не я поглеждате в очите, но се опитвате да отгатнете желанията й. А нейните желания са заповеди за вас. Коя е тя, тази ваша Лил?

— Отгатнахте, господине. Пророчица. Тоест Мъдра. Само не казвайте на никого, молим ви. Защото ако стигне до ушите на княза или, да не дават боговете, до ушите на наместника…

— Не се безпокойте — изрече Гералт сериозно. — Знам за какво става въпрос и няма да ви издам.

Срещащите се в някои села странни жени и девойки, които жителите наричаха пророчици или Мъдри, не се ползваха с особена симпатия сред велможите, събиращи данъци и свалящи кожата от гърба на селяните. Селяните се обръщаха за съвет към пророчиците по всички въпроси. Вярваха им сляпо и безрезервно. Вземаните въз основа на тези съвети решения често противоречаха напълно на политиката на господарите и владетелите. Гералт беше чувал за напълно радикални и непонятни случки — унищожаване на племенните стада, спиране на сеитбата или на беритбата и дори преселване на цели села. Владетелите преследваха „суеверията“ често без изобщо да подбират средствата. Затова селяните бързо се научиха да крият Мъдрите си. Но не престанаха да ги слушат. Защото, както подсказваше опитът, имаше едно нещо, което не подлежеше на съмнение — общо взето Мъдрите винаги излизаха прави.

— Лил не ни позволи да убием дявола — продължаваше Копривка. — Нареди да направим така, както пише в книгата. Както знаете — не се получи. Вече имахме неприятности с тукашния владетел. Когато дадохме по-малко зърно, отколкото трябва, той се разяри, крещя, че ще се разправи с нас. Нищо не му казахме за дявола, защото владетелят е много строг и не разбира от шега. В този момент се появихте вие. Попитахме Лил можем ли да ви… наемем…

— И какво?

— Каза ни чрез бабата, че първо трябва да ви види.

— И ме видя.

— Видя ви. И ви призна, на нас ни е ясно кога Лил признава нещо и кога — не.

— Не изрече нито дума.

— Тя не разменя и думичка с никого, освен с бабата. Но ако не ви беше признала, за нищо на света нямаше да влезе в къщата.

— Хм… — каза Гералт замислено. — Пророчица, която, вместо да пророкува, мълчи. Откъде се взе?

— Не знаем, господин вещер — измънка Дхун. — Но старците разправят, че и с бабата е било същото. Предишната баба също е взела за ученичка мълчаливо момиче, дошло кой знае откъде. И това момиче е сегашната ни баба. Дядо ми казваше, че по такъв начин бабата се преражда. Съвсем както луната на небето се преражда и всеки път става нова. Не се смейте…

— Не се смея — поклати глава Гералт. — Виждал съм достатъчно, за да не са ми смешни такива неща. Освен това нямам намерение да си пъхам носа във вашите дела, уважаеми Дхун. Въпросите ми имат за цел да установят по какъв начин са свързани Лил и дяволът. Вие може би сами сте разбрали, че съществува такава връзка. Затова, ако държите на вашата пророчица, мога да ви дам само един съвет относно дявола: трябва и него да го обикнете.

— Знаете ли — каза Копривка, — работата не е само в дявола. Лил не позволява на никого да прави нищо лошо. На нито едно същество.

— Разбира се — вметна Лютичето, — селските пророчици произлизат от същия корен като друидите. А друидът, и кръвта му да пиеш, само ще ти пожелае добър апетит.

— Точно така — усмихна се леко Копривка. — Право в целта. Същото беше и с дивите свине, които ни бутаха оградите. И какво? Погледнете през прозореца. Оградите си стоят. Намери се начин, дори Лил не знае какъв. На сърцето не му е жал за това, което очите не виждат. Разбирате ли?

— Разбирам — промълви Гералт. — Как да не разбирам. Е, и какво? Лил си е Лил, но вашият дявол е силван. Много рядко същество, но разумно. Не мога да го убия, защото моят кодекс не разрешава това.

— Щом е разумно — каза Дхун, — защо не опитате да го вразумите?

— Правилно — поде Копривка. — Ако е разумен, дяволът си има някаква причина да краде зърното. Така че, господин вещер, защо не разузнаете какво иска? Нали той не яде зърното, или поне не всичкото. Така че за какво му е? Само за да ни напакости ли го прави? Какво иска? Научете и го изгонете от околността по някой вещерски начин. Ще го направите ли?

— Ще се опитам — реши Гералт. — Но…

— Какво?

— Книгата ви, драги мои, е остаряла. Сещате ли се накъде бия?

— Честно казано, не съвсем — промърмори Дхун.

— Ще ви разясня. Уважаеми Дхун, уважаеми Копривка, ако си мислите, че помощта ми ще ви струва сребърен грош или грош и половина, много бъркате.

V

— Ей, ти!

Насред гъсталака се чу шумолене, гневно „ух-ух“ и тихо пращене.

— Ей! — повтори вещерът, като първо предвидливо се потули. — Покажи се, рокита!

— Ти си рокита!

— Какъв си тогава? Дявол?

— Ти си дявол! — Рогатият надникна от конопа и си показа зъбите. — Какво искаш?

— Да си поговорим.

— Майтапиш ли се? Мислиш, че не те знам кой си? Селяците са те наели да ме изгониш, нали?

— Така е — спокойно се съгласи Гералт. — Точно за това исках да си поговорим. Току-виж се споразумеем?

— Това било значи! — изблея дяволът. — Искаш лесно да се отървеш? Без много усилия? Тия номера не ми минават, беее! Животът е надпревара, човече. Печели по-добрият. Искаш ли да ме надвиеш, докажи, че си по-добър. Хайде, стига приказки — да си направим надпревара. Който победи, той диктува условията. Предлагам да се надбягваме до старата върба при дигата.

— Не знам нито къде е дигата, нито къде е старата върба.

— Ако знаеше, нямаше точно това да предложа. Обичам надпреварите, обаче мразя да губя.

— Това го забелязах. Не, няма да играем на гоненица. Горещичко е днес.

— Жалко. Дали да не си премерим другояче силите? — Дяволът се ухили и показа пожълтелите си зъби, после вдигна от земята един голям камък. — Знаеш ли играта „Кой кого ще надвика“? Аз викам пръв. Затвори си очите.

— Имам друго предложение.

— Я да чуем.

— Ти се пръждосваш оттук без надпревари, гоненици и надвиквания. Сам, по своя воля.

— Заври предложението си в „а д’йеабал аеп арсе“, — демонстрира познанията си по Старата реч дяволът. — Няма да се пръждосвам. И тук си ми е добре.

— Обаче си попрекалил с безобразията. Пресолил си шегите.

— Дувелсхейс ти влизат в работата моите шеги. — Оказа се, че събеседникът му поназнайва и езика на джуджетата. — И предложението ти е дувелсхейс. Не мърдам оттук. Виж, ако ме победиш в някоя игра, ще е друго. Да ти дам ли шанс? Да поиграем на гатанки, щом не си падаш по силовите игри. Сега ти казвам една, отгатнеш ли я, си тръгвам оттук. Ако не я отгатнеш — аз оставам, ти се махаш. Напъни си акъла, че гатанката е от мъчните.

Гералт дори не успя да възрази, а дяволът вече блееше, тропаше с копита, замитайки земята с опашка, и декламираше:

Розови листенца, пухкави шушулки.

В земята до потока зрее.

А на дългото стебло — цветче на точки.

Ако не искаш котето ти да умре,

не давай да го лочи със млекце.

— Що е то? Познай.

— Нямам представа — равнодушно си призна вещерът, като дори не се опита да помисли.

— Лошо. Загуби.

— А верният отговор какъв е? Какво има… хм… цветче на точки?

— Зелката.

— Слушай — измърмори Гералт, — шегичките ти започват да ми действат на нервите.

— Предупредих те — изкикоти се дяволът, — че гатанката е мъчна. Спечелих, значи оставам. А ти си тръгваш. Всичко добро, господине.

— Чакай малко. — Вещерът незабележимо пъхна ръка в джоба си. — А моята гатанка? Сигурно имам право на реванш?

— Нямаш — запротестира дяволът. — От какъв зор? Ами ако не отгатна? За глупак ли ме мислиш?

— Не — поклати глава Гералт. — Мисля те за глупав и арогантен пакостник. Сега ще си поиграем на една съвсем нова игра, дето не я знаеш.

— Така ли? Я виж ти! И каква е тая игра?

— Играта се нарича — започна бавно вещерът — „Не прави на другите онова, което не искаш да ти направят на теб“. Може да не затваряш очи.

Гералт се наведе, замахна силно и във въздуха рязко изсвистя мъничко метално топче, което със звън се заби точно между рогата на дявола. Съществото се стовари като подкосено. Гералт скочи с бързината, с която щуката се плъзга между прътите, и сграбчи дявола за косматия крак. Силванът започна да блее и да рита. Вещерът предпази главата си с рамо, но все пак в ушите му отекна болезнен звън, защото въпреки невзрачното си телосложение дяволът хвърляше къчове със силата на разярено муле. Гералт направи опит да го хване за копитата, но безуспешно. Рогатият се беше развилнял, замлати с ръце по земята и го изрита пак, този път в челото. Вещерът изруга — усети как кракът на дявола се изплъзва от пръстите му. Двамата се откопчиха един от друг и се търколиха на различни страни, с трясък изтръгвайки стебла и оплитайки се в стръкове коноп.

Дяволът скочи пръв от земята и с наведени рога връхлетя срещу вещера. Ала Гералт вече бе стъпил здраво на крака и му се изплъзна с лекота. Хвана го за рогата, дръпна силно, тръшна дявола на земята и го притисна с колене. Дяволът заблея и го заплю в очите така, че и някоя камила би му завидяла. Вещерът инстинктивно отстъпи назад, но не пусна рогата. Силванът заклати глава и го изрита едновременно с двете си копита — и, което беше най-чудното, го уцели и с двете. Гералт изруга зверски, но не отпусна желязната си хватка. Вдигна дявола от земята, долепи го до пращящите стебла и с все сила го ритна по косматото коляно, след което се наведе и се изплю право в ухото му. Дяволът нададе вой и затрака с тъпите си зъби.

— Не прави на другите онова… — изрече на един дъх вещерът, — което не искаш да направят на теб! Продължаваме ли играта?

— Беблеблеее! — блееше, виеше и плюеше дяволът, но Гералт го държеше за рогата и притискаше главата му надолу, затова плюнките валяха върху дяволските копита, които вдигаха облаци прахоляк и треволяк.

Следващите минути преминаха в бурно боричкане и размяна на ругатни и ритници. Ако Гералт имаше някакъв повод за радост, това бе, че нямаше публика, защото гледката си беше направо идиотска.

Поредният къч раздели биещите се и те полетяха сред конопа. Дяволът отново изпревари вещера — скочи и хукна да бяга, силно накуцвайки. Гералт, който дишаше тежко, обърса лице и се втурна да го гони. Двамата напуснаха конопеното поле и навлязоха сред хмела. Вещерът чу звънък тропот от копита на галопиращ кон. Звук, който бе очаквал.

— Насам, Лютиче! Тук съм! — изкрещя той. — Сред хмела!

И в същия миг зърна над себе си гърдите на кон, който връхлиташе отгоре му. Вещерът се блъсна в коня като в скала и се стовари на земята. От удара му притъмня пред очите. Въпреки това успя да се търколи встрани, сред стеблата, избягвайки къчовете. Скочи ловко на крака, но тогава върху него връхлетя друг конник и Гералт отново падна. А после изведнъж някой го притисна към земята.

Последва блясък и пронизваща болка в тила.

И мрак.

VI

Устата му беше пълна с пясък. Когато направи опит да го изплюе, разбра, че лежи по очи на земята. Когато понечи да се размърда, разбра, че е вързан. Понадигна глава. Чу нечии гласове.

Лежеше на земята, до дънера на бор. На двайсетина крачки от него имаше няколко разседлани коня. Виждаше ги през перестите папрати, макар и неясно. Един от тях несъмнено бе кафявата кобила на Лютичето.

— Три чувала царевица — чу Гералт. — Добре, Торкве. Много добре. Браво.

— И това не е всичко — каза блеещият глас, който можеше да принадлежи само на силвана. — Виж това, Галар. Уж е боб, ама е съвсем бял. И колко е едър само! А на това му викат рапица. От нея правят олио.

Гералт зажумя с все сила и пак отвори очи. Не, това не беше сън. Дяволът и Галар, който и да беше той, използваха Старата реч на елфите. Обаче думите „царевица“, „боб“ и „рапица“ бяха изречени на обикновен език.

— А това какво е? — попита онзи, когото наричаха Галар.

— Ленено семе. Лен, разбираш ли? Ризите се тъкат от лен. Излиза много по-евтино от коприната и платът от него е по-здрав. Обработването на лена май не е проста работа, но ще разуча как става.

— Само да се прихване този твой лен, да не стане като с ряпата — завайка се Галар на чудноватия език. — Имай грижата да набавиш нов разсад за ряпата, Торкве.

— Лесна работа — изблея дяволът. — Никакви проблеми, тук всичко расте като полудяло. Ще набавя, не бери грижа.

— И още нещо — каза Галар. — Разбери най-после каква е същината на това тяхно триполно земеделие[12].

Вещерът предпазливо надигна глава и се опита да се извърне на една страна.

— Гералт… — дочу той нечий шепот. — Свести ли се?

— Лютиче — отвърна вещерът, също шепнешком. — Къде сме… Какво става с нас…

Вместо отговор Лютичето простена тихо. Гералт не издържа, напъна се и се обърна на хълбок.

Насред поляната стоеше дяволът, чието име вещерът вече бе научил — Торкве. Беше зает да товари чували, кошници и дисаги на гърбовете на конете. Помагаше му висок слаб мъж, който трябваше да е Галар. Същият, като долови шума от движението на вещера, се обърна. Черната му коса забележимо преливаше в тъмносиньо. На ъгловатото му лице пламтяха големи очи. Ушите му бяха заострени в горния край.

Галар беше елф. Елф от планините. Чистокръвен Аен Сейдхе — представител на Стария народ.

Галар не беше единственият елф в полезрението на Гералт. На края на поляната седяха още шестима. Единият беше зает да тършува из дисагите на Лютичето, а другият дрънкаше на лютнята на трубадура. Останалите се бяха скупчили при развързания чувал и нагъваха ряпа и моркови.

— Ванадайн, Торувел — каза Галар и кимна по посока на пленниците. — Вердан! Ен’л!

Торкве подскочи и заблея.

— Не, Галар! Не! Филавандрел забрани! Забрави ли?

— Не, не съм. — Галар преметна два овързани чувала през гърба на коня. — Но трябва да се провери дали не са разхлабени примките.

— Какво искате от нас? — простена Лютичето, когато единият от елфите го притисна с коляно в гърба и започна да проверява дали е завързан достатъчно здраво. — Защо ни вързахте? За какво сме ви? Аз съм Лютичето, пое…

Гералт чу шум от удар и се обърна се, извивайки врат.

Застаналата над Лютичето елфка също беше черноока и с гарвановочерна коса, само че при слепоочията й бяха сплетени две тънки плитки. Носеше къса кожена салтамарка, нахлузена върху пусната свободно риза от зелен сатен и тесен копринен панталон, втъкнат в ботуши за езда. Около бедрата й бе завързана шарена кърпа.

— Кве глосе? — попита тя, гледайки вещера и поклащайки небрежно дръжката на дългата кама, окачена на колана й. — Кве л’ен павен ел’еа?

— Нел’еа — възрази й той. — Т’еен павен, Аен Сейдхе.

— Чу ли това? — извърна се тя към другаря си, високия Сейдхе, който явно нямаше никакво намерение да проверява въжетата на Гералт и с израз на пълно безразличие на издълженото си лице продължаваше да дрънка на лютнята на Лютичето. — Чу ли, Ванадайн? Човекоподобното умее да говори! При това нагло!

Сейдхето сви рамене. Украсяващите салтамарката му пера изшумоляха.

— Още един повод да му запушиш устата, Торувел.

Елфката се наведе над Гералт. Имаше дълги мигли, неестествено бледа кожа и напукани от вятъра устни. Носеше огърлица от обработени парченца златист бронз, нанизани на ремъче, опасващо няколко пъти шията й.

— Я кажи нещо, човекоподобно — изсъска тя. — Да видим на какво е способна твоята свикнала да лае уста.

— Трябва ти повод, така ли? — Вещерът с усилие се обърна по гръб и изплю пясъка. — Да удариш един вързан. Без повод не можеш ли? Видях вече, че това е удоволствие за теб. Хайде, достави си го.

Елфката се изправи.

— С тебе вече си доставих това удоволствие, когато ръцете ти не бяха вързани — каза тя. — Аз съм тази, която те помете с коня и те фрасна по муцуната. Знай, че точно аз ще те довърша, когато му дойде времето.

Той не отговори.

— С най-голяма охота бих те убила, докато те гледам в очите — продължи елфката. — Но страшно вониш, човеко. Ще те довърша с лъка.

— Твоя воля — сви рамене вещерът, доколкото му позволяваха въжетата. — Както искаш, благородна Аен Сейдхе. Ще трябва да улучиш неподвижна, вързана мишена.

Елфката се изправи над него, широко разкрачена, и се наведе. Зъбите й блеснаха.

— Ще улуча — изсъска тя. — И то където си поискам. Но бъди сигурен, че няма да умреш от първата стрела. Нито от втората. Ще се постарая да те подредя така, че да усетиш как умираш.

— Не се доближавай толкова — намръщи се той. — Страшно вониш, Аен Сейдхе.

Елфката отскочи назад, засили се и го изрита в бедрото. Гералт се сви, предвиждайки къде ще попадне следващия ритник. Успя, но получи такъв удар в крака, че зъбите му изтракаха.

Другият елф съпровождаше всеки удар с отсечени акорди на лютнята.

— Остави го, Торувел — заблея дяволът. — Побърка ли се? Галар, кажи й да престане!

— Тхаес! — изкрещя бясно Торувел и ритна още веднъж вещера. Високият Сейдхе дръпна силно струните и едната се скъса с протяжен стон.

— Стига! О, богове, стига вече! — изкрещя Лютичето и се замята, овързан с въжетата. — Защо се гавриш с него, глупава девойко! Оставете ни на мира! А ти стига си мъчил лютнята, чуваш ли?

Торувел се извърна към него със злобна гримаса на напуканите устни.

— Музикант! — измърмори тя. — Виж го ти, човек, пък музикант! На лютня ще ми свири!

Тя мълчаливо изтръгна инструмента от ръцете на високия елф, строши го със замах в дънера на бора и запокити оплетените със струни парчета върху гърдите на Лютичето.

— За тебе е свирнята с овчарски рог, дивако, а не на лютня!

Поетът пребледня като мъртвец, устните му затрепериха. Гералт, усетил надигащ се нейде отвътре студен гняв, привлече с поглед черните очи на Торувел.

— Какво ме зяпаш? — изсъска елфката и се наведе. — Мръсно човекоподобно! Искаш ли да ти избода гадните зеници?

Огърлицата надвисна над вещера. Той се напрегна, надигна се рязко, захапа огърлицата и я дръпна силно, свивайки нозе и извръщайки се на хълбок. Торувел изгуби равновесие и се стовари отгоре му. Гералт се мяташе във въжетата като изхвърлена на брега риба, затисна с тялото си елфката, отметна главата си така, че вратните му прешлени изпукаха, и с все сила я халоса с чело в лицето. Торувел започна да вие и се задави.

Отделиха го грубо от нея, като го влачеха за дрехите и косата. Вдигнаха го, някой го халоса и той усети как нечии пръстени раздират скулата му. Гората пред очите му се разлюля. Видя как Торувел се изправя на колене, от носа й устата й течеше кръв. Елфката изтръгна камата от ножницата, приведе се, но изведнъж избухна в ридания, хвана се за лицето и отпусна глава на коленете си.

Високият елф с украсената с пъстри пера салтамарка взе от ръцете й камата и се доближи до удържания от другите елфи вещер. Подсмихна се и вдигна оръжието. Гералт го виждаше като през червена мъгла, кръвта, която се стичаше от раната на челото му, влизаше в очите му.

— Не — заблея Торкве, с един скок се озова при елфа и увисна на ръката му. — Не го убивай! Недей!

— Воерле, Ванадайн — разнесе се изведнъж звучен глас. — Квес аен? Цаелм, евелиен! Галар!

Гералт извърна глава, доколкото му позволяваше стисналата косите му ръка.

На полянката се появи снежнобял кон с дълга грива, която изглеждаше мека като свила, като женски коси. Косата на ездача в богато украсеното седло имаше същия цвят и беше прихваната на челото с препаска, обсипана с изумруди.

Торкве се втурна с блеене към коня, хвана стремето и заля беловласия елф с поток от думи. Сейдхето го прекъсна с властен жест и скочи от седлото. Отиде при Торувел и внимателно сне от лицето й окървавената кърпа. Торувел изохка сърцераздирателно. Сейдхето поклати глава, обърна се и се приближи до вещера. Черните му пламтящи очи, светещи като звезди на бледото му лице, бяха заобиколени от сини кръгове, сякаш не бе мигвал няколко нощи подред.

— Дори вързан, пак хапеш — промълви тихо той на обикновения език, без акцент. — Като василиск. Ще си направя съответните изводи.

— Торувел започна първа — изблея дяволът. — Тя го изрита, както беше вързан, сякаш е полудяла…

Елфът му направи жест да замълчи, даде кратка заповед на другите и те замъкнаха вещера до един бор и го вързаха с ремъци за дънера му. След това насядаха до лежащата Торувел и я скриха от очите на вещера. Гералт чу как тя внезапно извика, мятайки се в ръцете им.

— Не исках да стане така — рече дяволът, който все още стоеше до пленниците. — Не исках, човеко. Не знаех, че ще се появят точно когато ние… След като те зашеметиха и вързаха приятеля ти, аз ги помолих да ви оставят сред хмела, обаче…

— Те не са можели да оставят свидетели — измърмори вещерът.

— Може пък да ни оставят живи? — простена Лютичето. — Може пък да не ни…

Торкве мълчеше, подсмърчайки с мекия си нос.

— Проклятие… — отново застена поетът. — Ще ни убият ли? Каква е тая работа, Гералт? На какво сме станали свидетели?

— Нашият рогат приятел изпълнява специална мисия в Долината на цветята. Нали, Торкве? По заповед на елфите краде семена, фиданки, разсад, земеделски познания… Още какво, дяволе?

— Каквото успея — изблея Торкве. — Всичко, каквото поискат. Обаче кажи ми какво не искат? Те гладуват в планините, особено през зимата. И хабер си нямат от земеделие. Докато се научат да отглеждат животни и птици, докато покълне нещо в градинките им… Те нямат време за тези работи, човеко.

— Хич не ме интересува имат ли време! Аз нещо да съм им направил? Лично аз? — изстена Лютичето. — Какво лошо съм им направил?

— Помисли си добре — каза безшумно доближилият се до тях белокос елф — и може би сам ще си отговориш.

— Той просто отмъщава за всички несправедливости, които хората са причинили на елфите — усмихна се накриво вещерът. — Все едно му е на кого ще отмъсти. Изобщо не се заблуждавай от благородната външност и изискания говор, Лютиче. Той с нищо не е по-различен от оная чернооката, която ни риташе. Изпитва нужда да излее върху някого безсилието и омразата си.

Елфът вдигна счупената лютня на Лютичето, огледа я и я захвърли в храстите.

— Ако исках да дам воля на омразата си или на желанието си за мъст, бих нападнал Долината през нощта — рече той, като пляскаше по дланта си с ръкавиците си от фина бяла кожа. — Бих подпалил къщите и бих избил всичко живо. Като в детска игра, понеже те дори не охраняват селищата си. Не ни виждат и не ни чуват, когато ходят в гората. Има ли нещо по-просто и по-лесно от тиха бърза стрела иззад дънера на някое дърво? Но ние не ловуваме хора. Ти, човеко със странни очи, ти си този, който устрои лов за нашия приятел, силвана Торкве.

— Еее, лов… — изблея дяволът. — Какъв лов е това? Просто малко си поиграхме…

— Вие, хората, сте тези, които мразят всички, различни от тях, дори и да се различават само по формата на ушите — спокойно продължаваше елфът, без да обръща внимание на рогатия. — Затова ни отнехте земята, прокудихте ни от домовете ни, изтласкахте ни в планините. Завзехте нашия Дол на Блатхан, Долината на цветята. Аз бях Филавандрел аен Фидхайл от Сребърните Кули, от рода на Фелеаорните от Белите кораби. Сега съм изгнаник, прокуден на края на света, просто Филавандрел от Края на света.

— Светът е голям — измърмори вещерът. — Можем да се поберем в него. Има място за всички.

— Светът е голям — повтори елфът. — Това е вярно, човеко. Но вие променихте този свят. Отначало го променяхте със сила, като постъпвахте с него като с всичко останало. Сега светът, изглежда, е започнал да се приспособява към вас. Свел е глава пред вас. Подчинил ви се е.

Гералт мълчеше.

— Торкве каза истината — продължи Филавандрел. — Да, ние гладуваме. Да, заплашва ни гибел. Слънцето свети другояче, въздухът е различен, водата вече не е каквато беше. Всичко, с което се хранехме навремето, всичко, което използвахме, загива и се изражда, залинява, изчезва. Никога не сме се занимавали със земеделие, никога, за разлика от вас, човеците, не сме разкъсвали земята с мотики и плугове. На вас земята ви плаща кървава дан. На нас ни даваше дарове. Вие изтръгвате със сила богатствата от земята. А за нас тя цъфтеше и раждаше, защото ни обичаше. Какво да се прави, няма любов, която да продължава вечно. Но ние искаме да оцелеем.

— Вместо да бъде крадено, зърното може да се купува. Колкото ви е нужно. Имате много от нещата, които се ценят от хората. Бихте могли да търгувате.

Филавандрел се смръщи с погнуса.

— С вас? Никога.

Гералт направи болезнена гримаса, докато махаше от бузата си един съсирек.

— Вървете по дяволите с вашата арогантност и презрение. Като не желаете съвместно съществуване, сами се обричате на гибел. Съжителството, постигането на споразумение — ето го единственият ви шанс.

Филавандрел се наведе рязко напред, очите му проблеснаха.

— Съжителство при диктувани от вас условия? — попита той с променен, но все още спокоен глас. — Да признаем вашето превъзходство? Да живеем редом с вас като роби? Да живеем заедно, но така, че ние да останем отвъд стените, с които се ограждате от нас във вашите градове? Да отиваме на бесилото, ако живеем с някоя от вашите жени? И да гледаме какво става с децата, плод на подобно съжителство? Защо избягваш погледа ми, странни човеко? Как ти се удава да съжителстваш с ближните, от които ти, между другото, малко се отличаваш?

— Опитвам се — погледна го вещерът в очите. — Справям се. Защото съм длъжен. Защото нямам друг изход. Защото успях да потисна арогантността и високомерието си, които, макар да ме защитаваха от „различността“, не ми помагаха особено. Защото проумях, че слънцето свети другояче, че нещо се променя, но не аз съм центърът на тези промени. Слънцето свети по-различно и ще свети различно, но няма смисъл да се обръщаме против него заради това. Трябва да се признават фактите, елфе, на това трябва да се научите.

— Точно това искате да постигнете, нали? — Филавандрел обърса потта, избила по бледото му чело над белезникавите вежди. — Именно това ли се стремите да натрапите на останалите? Да убедите всички, че е настъпил вашият час, вашата човешка епоха, че начинът, по който постъпвате с другите раси, е също толкова естествен, колкото изгревите и залезите? Че всички са длъжни да се съгласят, да се примирят с това? И ти обвиняваш в арогантност мен? А какво проповядваш ти тогава? Защо вие, хората, не проумеете най-сетне, че вашето владичество над света не е по-естествено от това на бълхите, завъдили се в кожуха? Със същия успех би могъл да ми предложиш да съжителствам с бълхите и със същото внимание бих изслушал бълхите, ако желаят в замяна на признаването на тяхното върховенство да се съгласим да делим с тях кожуха…

— Елфе, не хаби скъпоценното си време за спорове с гнусно насекомо като мен — каза вещерът, с усилие потискайки яростта си. — Учудва ме как напираш да пробудиш чувство за вина и разкаяние в една бълха. Ти си жалък, Филавандрел. Разгорещил си се, жадуваш за мъст и осъзнаваш собственото си безсилие. Хайде, наръгай ме с меча. Изкарай си го на мен заради цялата човешка раса. Ще видиш колко ще ти олекне. А за загрявка ме ритни по топките или по зъбите, както постъпи твоята Торувел.

— Торувел е болна — каза Филавандрел и извърна глава.

— Познавам тази болест и признаците й — каза Гералт и се изплю през рамо. — Това, което предложих, би трябвало да помогне.

— Наистина, разговорът ни е безсмислен — каза Филавандрел и стана. — Съжалявам, но сме принудени да ви убием. Отмъщението няма нищо общо, решението е продиктувано от чисто практически съображения. Торкве ще продължи да изпълнява задачата си и никой не бива да заподозре за кого работи. Не сме в състояние да воюваме с вас, а търговия и размяна няма да правим. Не сме чак такива наивници, че да не сме наясно чий авангард са вашите търговци. Кой идва след тях. И какво съществуване ни готви.

— Слушай, елфе — тихо рече Лютичето. — Аз имам приятели. Хора, които ще дадат за нас откуп. Ако искаш, може и под формата на храна. В каквато искаш форма. Помисли си за това. Защото крадените семена няма да ви спасят…

— Тях вече нищо не може да ги спаси — прекъсна го Гералт. — Не се унижавай пред тях, Лютиче. Това е безсмислено и достойно за съжаление.

— За същество, чийто живот е толкова кратък — усмихна се Филавандрел, но усмивката му се получи измъчена, — ти показваш изумително презрение към смъртта, човеко.

— Не се умира два пъти и смъртта не подминава никого — спокойно каза вещерът. — Философия точно за бълхи, нали? А твоето дълголетие? Съжалявам те, Филавандрел.

— Това пък защо? — повдигна вежди елфът.

— Жалки и смешни сте с вашите крадени чувалчета семена, натоварени на вонящите ви коне, с тая шепа зърна, с трохите, с помощта на които смятате да оцелеете. И с вашата мисия, която служи само за да ви отвлече от мисълта за близката гибел. Защото ти не може да не знаеш, че това е вече краят. Нищо няма да покълне и да изкласи в планините, вас вече нищо не ще ви спаси. Но вие имате дълъг живот, ще живеете дълго, много дълго във високомерно избраната си изолация, креещи, малобройни, все по-озлобени. И ти знаеш какво ще стане, Филавандрел. Знаеш, че тогава отчаялите се младоци с очи на стогодишни старци и прецъфтелите, бездетни или болни като Торувел девойки ще поведат към долините онези, които все още имат сили да държат меча и лъка. Ще слезете в цветущите земи, за да срещнете смъртта, закопнели да умрете достойно, в бой, а не в леглата, на които ще ви повалят анемията, туберкулозата и скорбутът. И тогава ти, дълголетният Аен Сейдхе, ще си спомниш за мен. Ще си спомниш, че съм те съжалявал. И ще разбереш, че съм бил прав.

— Времето ще покаже кой е бил прав — тихо рече елфът. — И в това е предимството на дълголетието. Имам шанса да се убедя лично. Макар и благодарение на няколко откраднати шепи зърно. А ти нямаш този шанс. Защото сега ще умреш.

— Поне него пощади — кимна Гералт към Лютичето. — Не, не заради патетично милосърдие, а от разумни съображения. За мен никой няма да си спомни, но за него ще искат да отмъстят.

— Подценяваш разума ми — каза елфът. — Ако оцелее благодарение на теб, той несъмнено ще се почувства длъжен да отмъсти за теб.

— Хич не се съмнявай! — изрева Лютичето с мъртвешки бледо лице. — Бъди сигурен в това, кучи сине! Убий и мен, понеже, кълна се, в противен случай ще надигна целия свят срещу теб. Ще видиш какво могат бълхите от кожуха! Ще ви избием до крак, дори да се наложи да сринем планините ви! Бъди сигурен!

— Ама че си глупав, Лютиче! — въздъхна вещерът.

— Не се умира два пъти и смъртта не подминава никого — гордо заяви поетът, но ефектът бе развален донякъде от тракането на зъбите му.

— Това решава въпроса. — Филавандрел измъкна ръкавиците от колана си и ги нахлузи на ръцете си. — Време е да приключваме.

Даде някаква кратка команда и елфите взеха лъковете си и се подредиха срещу пленниците. Сториха го светкавично: изглежда, отдавна чакаха тази заповед. Единият, както забеляза вещерът, продължаваше да дъвче ряпа. Торувел, чиито нос и уста бяха закрити с кръстосани парчета плат и лико, застана редом със стрелците. Но без лък.

— Да ви вържем ли очите? — попита Филавандрел.

— Разкарай се — измърмори вещерът. — Върви на…

— А д’йеабал аеп арсе — довърши Лютичето, тракайки със зъби.

— А, не! — изведнъж заблея дяволът и заварди с тяло осъдените. — Полудяхте ли? Филавандрел? Не сме се разбирали така! Ти трябваше да ги откараш в планините, да ги държиш известно време някъде в пещерите, докато приключим тук…

— Не мога, Торкве — каза елфът. — Не мога да рискувам. Нали видя какво направи той с Торувел, макар че беше вързан? Не мога да поема такъв риск.

— Не ми пука какво можеш! Какво си въобразявате? Че ще ви позволя да извършите убийство? Тук, на моя земя? До моето село? Проклети глупаци! Изчезвайте заедно с лъковете си, че ще ви нанижа на рогата си, ух, ух!

— Торкве — каза Филавандрел, като бършеше длани в колана си — това, което възнамеряваме да сторим, е необходимост.

— Не е необходимост, а Дувелсхейс!

— Дръпни се настрана, Торкве!

Рогатият размърда уши, заблея още по-предизвикателно, опули очи и сви лакът в популярен сред джуджетата оскърбителен жест.

— Никого няма да убивате! Качвайте се на конете и изчезвайте в планините! Иначе ще ви се наложи да убиете и мен!

— Помисли само — рече бавно белокосият. — Ако ги оставим живи, хората ще научат за теб и за твоите дела. Ще те хванат и ще те измъчват до смърт. Ти ги познаваш.

— Познавам ги — измърмори дяволът, без да се отмества от Гералт и Лютичето. — Излиза, че ги познавам по-добре от вас! И, честно казано, не знам на чия страна да застана. Съжалявам, че се съюзих с вас, Филавандрел!

— Ти сам го пожела — каза студено елфът и направи знак на стрелците с лъковете. — Ти сам го пожела, Торкве.

Елфовете извадиха стрелите от колчаните.

— Дръпни се, Торкве — каза Гералт и стисна зъби. — Няма смисъл. Стой настрана.

Дяволът обаче не помръдна и показа и на него жеста на джуджетата.

— Чувам музика… — ненадейно проплака Лютичето.

— Случва се — рече вещерът, загледан в острите глави на стрелите. — Хич не си го слагай на сърце. Не е срамно да оглупееш от страх.

И тогава лицето на Филавандрел странно промени израза си, някак се сви. Белокосият Сейдхе се извърна рязко и извика нещо на стрелците, кратко, отсечено. Те свалиха лъковете.

На поляната излезе Лил.

Това обаче не беше онази кльощава хлапачка с груба тъкана риза. По гъстата морава вървеше — не, не вървеше, а плуваше — в целия си блясък Кралица със златни коси и пламнал поглед, спираща дъха — Кралицата на полята, украсена с гирлянди цветя, класове и треви. От лявата й страна пристъпваше с непослушни крачета малко еленче, отдясно в тревата шумолеше голям таралеж.

— Дана Меабдх — изрече с почит Филавандрел. После сведе глава и коленичи.

Коленичиха и останалите елфи, бавно, сякаш неохотно, един подир друг, ниско свели глави в знак на почит. Последна го стори Торувел.

— Хаел, Дана Меабдх — повтори Филавандрел.

Лил не му отвърна. Спря на няколко крачки от него и огледа с небесносините си очи Лютичето и Гералт. Торкве, макар също превит в поклон, се зае да развързва въжетата на пленниците. Никой от елфите не се помръдна.

Лил продължаваше да стои пред Филавандрел. Не продумваше, не издаваше нито звук, ала вещерът виждаше как се променят лицата на елфите, усети обгръщащата ги аура и не се съмняваше, че между тези двамата тече мисловен диалог. Дяволът изведнъж го дръпна за ръкава.

— Приятелят ти — тихо изблея той — благоволи да припадне. Точно навреме. Какво да правя?

— Удари му два шамара.

— С удоволствие.

Филавандрел се изправи. По негова заповед елфите моментално хукнаха да оседлават конете.

— Ела с нас, Дана Меабдх — рече белокосият елф. — Имаме нужда от теб. Не ни напускай, Вечна. Не ни лишавай от своята милост. Ще загинем без нея.

Лил бавно поклати глава и посочи на изток, към планините. Елфът се поклони, мачкайки притеснено юздите на коня с бялата грива.

Приближи се Лютичето, блед и мълчалив, придържан от дявола. Лил го погледна и се усмихна. Погледна вещера право в очите и дълго не сне погледа си. Не каза нито дума. Думите бяха излишни. Повечето елфи вече бяха на седлата, когато се приближиха Филавандрел и Торувел. Гералт надникна в черните очи на елфката, пламтящи под превръзките.

— Торувел… — поде той. И не довърши.

Елфката кимна, сне от седлото си една лютня, прекрасен инструмент от леко, майсторски инкрустирано дърво с изящен гриф с фина дърворезба, и го връчи на Лютичето. Поетът прие дара с поклон, мълчаливо, но погледът му казваше много неща.

— Сбогом, странни човече — каза тихо Филавандрел на Гералт. — Прав си. Думите са излишни. Те няма да променят нищо.

Гералт мълчеше.

— След дълъг размисъл стигнах до извода, че беше прав — продължи елфът. — Прав беше, като ни съжали. Затова довиждане. Доскоро. До деня, в който ще слезем от планините, за да умрем с достойнство. Тогава ще те търсим, аз и Торувел. Не ни подвеждай.

Те дълго мълчаха, загледани един в друг. После вещерът отговори кратко и простичко:

— Ще се постарая.

VII

— О, богове, Гералт! — Лютичето спря да дърпа струните и нежно притисна лютнята до бузата си. — Това дърво пее самичко! Струните му са живи! Какъв вълшебен звук! По дяволите, за такава лютня няколко ритника и малко страх са твърде ниска цена. Бих позволил да ме ритат от сутрин до вечер, ако знаех какво ще получа в замяна. Гералт? Ти слушаш ли изобщо?

— Трудно е да не ви чуе човек. — Гералт вдигна глава от книгата и погледна дявола, който неуморно надуваше някаква странна свирка-пищялка, направена от парченца тръстика с различна дължина. — Как да не ви чувам, цялата област ви чува.

— Това е Дувелсхейс, а не област. — Торкве остави свирката настрана. — Дива пустош и толкоз. Ех, жалко за конопа ми.

— Жал му било за конопа! — разсмя се Лютичето, докато внимателно боравеше с фино резбования гриф, за да настрои звука. — Да си беше клечал в храстите като мишка зад метла, а не да плашиш моми, да разваляш речни диги и да мърсиш кладенци. Мисля, че сега повечко ще внимаваш и ще спреш с фокусите си, нали, Торкве?

— Обичам фокусите — съобщи ухилен дяволът. — И не си представям живота без тях. Хубаво де, обещавам да внимавам повече в новите земи. Ще въртя по-добре обмислени номера.

Нощта беше облачна и ветровита, вятърът превиваше тръстиката, шумеше в храстите, насред които бяха направили своя бивак. Лютичето хвърли още съчки в огъня, Торкве се въртеше на постелката си и пропъждаше с опашка комарите. В езерото подскочи и шумно цопна някаква риба.

— Ще опиша в балада нашето пътуване до края на света — обяви Лютичето. — И теб няма да те забравя, Торкве.

— Не мисли, че лесно ще се отървеш — измърмори дяволът. — Тогава и аз ще напиша балада, и също няма да забравя за теб, и така няма да забравя, че дванайсет години ще те е срам да се веснеш в отбрано общество. Ще видиш тогава ти. Гералт?

— Какво?

— Прочете ли нещо интересно в книгата, която измъкна с измама от неграмотните селяни?

— Да.

— Ами прочети го и на нас, докато огънят още не е угаснал.

— Да, да — задрънка Лютичето на лютнята на Торувел. — Почети ни, Гералт.

Вещерът се подпря на лакът, премести книгата по-близо до огъня и поде:

— „Да я съзрете може през лятото, от дните на Дървояда през май до дните на Огньовете, но най-вече се случва туй на празника на Жътвата, наречен Ламас от древните. Като Дева светлокоса се явява, цялата с цветя обсипана, и се устремява към нея всичко живо, и е привлечено от нея — било то тревичка или звяр. Затуй името й е Живя. Древните я зоват Данамеби и особено я почитат. Дори брадатковците, макар в недрата на планините да живеят, а не сред полята, уважават я и Блоеменмагле я наричат.“

— Данамеби — измърмори Лютичето. — Дана Меабдх, Девата на полята.

— „Където стъпи с нозете си Живя, там земята цъфти и ражда, и буйно се плоди всякоя живинка, такава е силата й. Хората жертви от реколтата й принасят, с надежда непрестанна, че Живя техните земи ще наобиколи, а не чуждите. Понеже говори се също, че Живя накрая ще се засели сред оня народ, дето най-високо от всички ще се въздигне, обаче всичко това са празнодумства. Щото право думат мъдреците, че Живя само земята обича и онова, дето на нея расте и живее, без разлика дали е тревичка най-дребна или най-кротък червей, пък всякаквите човеци за нея са не повече от най-ситната тревичка, щото и те ще си идат някой ден, за да дойдат други племена. А Живя вечно я има, била е и завинаги ще бъде, до края на времената.“

— До края на времената — изпя трубадурът и задрънча на лютнята. Торкве се присъедини с високи трели на тръстиковата си свирка. — Благодаря ти, Дево на Полята! За реколтата, за цветята и за Дола на Блатхан, както и за кожата на долуподписания, сиреч изпелия тези слова, когото ти спаси от стрелите. Знаете ли какво ще ви кажа? — Той спря да свири, прегърна лютнята като дете и посърна. — Май няма да споменавам в баладата нито елфите, нито трудностите, с които им се налага да се борят. Че току-виж се намерят желаещи да идат в планините… Защо да ускоряваме…

Трубадурът млъкна.

— Довърши си приказката — с горчивина каза Торкве. — Искаше да кажеш: защо да ускоряваме неизбежното. Неизбежното, да.

— Хайде да не говорим за това — прекъсна го Гералт. — Защо да говорим? Думите са излишни. Вземете пример от Лил.

— Тя разговаряше с елфа мислено — измърмори бардът. — Почувствах го. Така ли е, Гералт? Ти нали можеш да усещаш предаването на мисли? Разбра ли за какво… Какво казваше тя на елфите?

— Някои неща.

— За какво им говореше?

— За надеждата. За това, че всичко се обновява и не престава да се възражда.

— И това е всичко?

— Това беше достатъчно.

— Хм… Гералт? Лил живее в селото, сред хората. Не смяташ ли, че…

— Че така и ще си остане сред тях? Тук, в Дола на Блатхан? Може би. Ако…

— Ако какво?

— Ако хората се окажат достойни за това. Ако Краят на света си остане накрай света. Ако ние почитаме границата. Хайде, стига сме дрънкали, приятели. Време е за сън.

— Вярно. Почти полунощ е, огънят гасне. Пък аз ще поседя още малко, римите ми идват най-добре до догарящ огън. Трябва ми заглавие за баладата. Да е хубаво.

— Може би „Краят на света“?

— Изтъркано е — изсумтя поетът. — Дори наистина да е край, трябва да се нарече другояче. Метафорично. Предполагам, че знаеш що е метафора, Гералт? Хм… Трябва да помисля… „Там, където…“ Проклятие. „Там, където…“

— Лека нощ — каза дяволът.

Гласът на здравия разум VI

Вещерът развърза връзките на ризата си и отлепи от шията си подгизналия от пот лен. В пещерата беше много топло, дори горещо, във въздуха бе увиснала тежка, влажна пара, която образуваше капки по покритите с мъх камъни и базалтовите плочи на стените.

Беше заобиколен от растения. Те се източваха от издълбаните в основата, запълнени с торф вдлъбнатини, от огромните кутии, корита и гърнета. Катереха се по стените, дървените решетки и колците. Гералт се оглеждаше с любопитство. Познаваше вида на някои от редките екземпляри — онези, които влизаха в състава на вещерските лекарства и еликсири, магически филтри и вълшебни отвари. И онези, още по-редки растения, за свойствата на които можеше само да се досеща. Имаше и такива, за които не знаеше нищо, дори не беше чувал за тях. Стените на пещерата бяха покрити със звездообразните листа на нестрикса, от гигантските саксии се надигаха плътните кълба на кухоглава и обсипаните с кървавочервени плодчета филизи на аренарията. Той разпозна месестите, изпъстрени с дебели жили листа на сокроцела, червено-жълтите овали на неизмера и тъмните стрелички на пилоритката. Виждаше обгърналия камъните перест мъх на ставикръва, проблясващите шишарчици на гарвановото око и нашарените като тигрова кожа листенца на мишеопашата орхидея.

В сенчестата част на пещерата се виждаха мехурестите, сиви като камъни шапчици на гъбата шитнак. Наблизо растеше шензигрон — билка, способна да неутрализира всички познати токсини и отрови. От зарити в земята сандъчета стърчаха сиво-жълтите, невзрачни метлички на утринника — корен със силни и универсални лековити свойства.

Средата на пещерата беше заета от водните растения. Гералт видя големи саксии, пълни с рогатка и жълтеникава женса, и басейни, покрити с плътен килим от дълбочка — храна за паразитиращия стригач. Стъклени съдове, претъпкани с преплетени стебла на халюциногенен двустрел, стройни тъмнозелени криптокорини и кълбета нишковничета. Мръсни, пълни с тиня корита, убежище за различни видове плесен и най-обикновени блатни растения.

Ненеке нави ръкавите на жреческата си дреха, извади от кошницата ножица и малко кокалено гребло, след което мълчаливо се залови за работа. Гералт приседна на пейчицата между сноповете светлина, преминаващи през големите кристални плочи, вградени в тавана на пещерата.

Жрицата си тананикаше под нос и ловко потапяше ръце сред гъстака от листа и филизи. Щракаше бързо с ножиците и пълнеше кошницата с растения. Пътьом оправяше колчетата и рамките, които поддържаха стеблата, и разрохкваше почвата с дръжката на гребълцето. Понякога с мърморене откъсваше изсъхнали или изгнили дръжчици и ги хвърляше в съдината с хумуса, който се събираше за храна на гъбите и някакви неизвестни на вещера люспести, подобни на змии растения. Той дори не беше сигурен, че това са растения, струваше му се, че проблясващите корени леко шават и протягат покритите си с власинки израстъци към ръцете на жрицата.

Беше топло. Много топло.

— Гералт?

— Слушам — откликна той, преборвайки се с обзелата го сънливост.

Ненеке, въртейки в ръце ножиците, го гледаше иззад огромните перести листа на мухохраста.

— Изчакай малко. Остани. Още няколко дни.

— Не мога, Ненеке. Време ми е.

— Закъде бързаш? Да не ти пука от Херевард. А оня скитник, Лютичето, нека заминава сам. Остани, Гералт.

— Не, Ненеке.

Жрицата щракна с ножиците.

— Да не би да бягаш от храма, защото те е страх тя да не те намери тук?

— Да — призна си той веднага. — Позна.

— Загадката не беше трудна — измърмори Ненеке. — Успокой се, Йенефер вече намина. Преди два месеца. Няма да се върне скоро. Скарахме се. Не, не заради теб, тя дори не попита за теб.

— Не попита, така ли?

— Ето къде те боли — засмя се жрицата. — Ти си егоцентричен като всеки мъж. Най ви е зле, когато не се интересуват от вас, нали? По-зле е от равнодушието. Не се отчайвай. Достатъчно добре познавам Йенефер. Тя не питаше, но внимателно оглеждаше, опитваше се да открие следи от твоето присъствие. А пък на тебе ти беше направо бясна, усетих го.

— Защо се скарахте?

— Не е ли все едно?

— Можеш да не ми казваш. И без това знам.

— Съмнявам се — рече спокойно Ненеке, докато оправяше колчетата. — Твърде повърхностно я познаваш. Честно казано, тя теб също. Доста типично за връзката, която имате или сте имали някога. И двамата не ви бива за нищо друго, освен за една прекалено емоционална оценка на последствията при пълно игнориране на причините.

— Тя е била тук, за да се лекува — студено каза той. — Признай си, че затова се скарахте.

— Нямам какво да си признавам.

Вещерът стана и отиде под едната от кристалните плочи, вградена в тавана на пещерата.

— Ела за малко, Ненеке. Погледни това.

Той отвори тайното джобче в колана си и извади оттам малко вързопче — миниатюрна кесийка от козя кожа, — след което изсипа съдържанието му на дланта си.

— Два диаманта, рубин, три чудни нефрита и привлекателен за окото ахат. — Ненеке разбираше от всичко. — Колко брои за тях?

— Две хиляди и петстотин темерски орени. Наградата за вампирката от Визим.

— И разкъсана шия — смръщи вежди жрицата. — Какво пък, въпрос на цена. Но си постъпил правилно, като си обърнал орените в дрънкулки. Оренът е доста нестабилен, а цените на скъпоценните камъни във Визим са ниски, защото рудниците на джуджетата в Махакам са много близо. Ако продадеш камъните в Новиград, ще получиш най-малко петстотин новиградски крони, а кроната е стигнала вече шест и половина орена и продължава да се покачва.

— Искам да ги вземеш.

— Да ги пазя?

— Не. Нефритите са за храма — да речем, че са моят дар за богинята Мелителе. Останалото е… за нея. За Йенефер. Дай й ги, когато се отбие при теб, което вероятно ще стане скоро.

Ненеке го погледна право в очите.

— На твое място не бих направила това. Повярвай, така ще я вбесиш още повече, ако това, разбира се, е възможно. Остави нещата такива, каквито са, защото вече нищо не можеш нито да поправиш, нито да подобриш. Като избяга от нея, ти се държа… да речем, не съвсем достойно за един зрял мъж. Като се опитваш да загладиш вината си със скъпоценности, се държиш като твърде, твърде презрял мъж. Направо не знам кой от двата типа ми е по-неприятен.

— Тя е прекалено властолюбива — измърмори Гералт и извърна лице. — Не можех да понеса това. Държеше се с мен като…

— Престани! — прекъсна го Ненеке. — Стига си се оплаквал. Колко пъти да ти повтарям, че не съм ти майка? Нито имам намерение да ти ставам довереница. Не ме интересува как се е държала с теб. Пък твоето отношение към нея ме интересува още по-малко. Нямам никакво намерение да посреднича или да й връчвам тия глупави камъчета. Щом искаш да си глупак, бъди, но без моето посредничество.

— Ти не ме разбра. Нямам намерение да я умилостивявам или да я купувам. Просто съм й длъжен с нещо, а лечението, на което тя разчита, май е доста скъпо. Искам да й помогна, това е всичко.

— Излиза, че си още по-глупав, отколкото те мислех. — Ненеке вдигна кошницата. — Скъпо лечение? Помощ? За нея твоите камъчета са дреболия, едно нищо. Знаеш ли колко пари може да изкара Йенефер от прекъсването на бременността на някоя светска дама?

— Точно това го знам. Знам и че взема още повече за лекуване на безплодие. Жалко, че не може да помогне на себе си. Затова прибягва до чужда помощ, включително и до твоята.

— На нея никой не може да й помогне, напълно изключено е. Тя е магьосница. И, както при повечето й посестрими, има атрофирали, напълно непроизводителни гонади, като процесът е необратим. Тя никога няма да зачене.

— Не всички магьоснички са ощетени в това отношение. Знам някои неща за това. Ти също ги знаеш.

— Така е. — Ненеке присви очи. — Знам.

— Не може да бъде правило нещо, от което има изключения. И моля те, не ми говори, че изключенията потвърждавали правилата. По-добре ми разкажи за изключенията.

— За изключенията може да се каже само това, че ги има — студено отвърна жрицата. — Нищо повече. А Йенефер… За съжаление тя не влиза в изключенията, що се отнася до дефекта, за който говорим. Защото във всичко останало е трудно да се намери по-голямо изключение от нея.

— На магьосниците се е удавало да възкресяват мъртвите — каза Гералт, без да се обижда нито от студенината, нито от намеците. — Известни са ми документирани случаи. А възкресяването от мъртвите, както ми се струва, е по-трудна работа от изцеряването на атрофията на жлези или органи.

— Само така ти се струва. Не знам за нито един документиран успешен случай на излекуване на атрофия или на регенериране на жлези с вътрешна секреция. Стига, Гералт, разговорът ни взе да заприличва на лекарски преглед. Ти не разбираш от тези неща, за разлика от мен. След като ти казвам, че Йенефер е платила за придобиването на определени способности със загубата на други, значи е така.

— След като това е толкова очевидно, не разбирам защо тя непрекъснато се опитва…

— Въобще ти разбираш съвсем малко неща — прекъсна го жрицата. — Страшно малко. Престани да се притесняваш за болежките на Йенефер и помисли за своите. И твоето тяло е било подложено на необратими промени. Тя те учудва, а какво ще кажеш за себе си? Нали ти е ясно, че никога няма да станеш човек, а ти само това правиш, все се опитваш да станеш такъв. И правиш човешки грешки. Грешки, каквито един вещер не бива да прави.

Гералт се подпря на стената на пещерата и обърса потта от челото си.

— Нямаш отговор — отбеляза Ненеке и се усмихна. — Не се учудвам. Трудно е да се спори с гласа на здравия разум. Ти си болен, Гералт. Ти си непълноценен. Реагираш зле на еликсирите. Имаш ускорен пулс, забавена акомодация на очите, забавени реакции. Не ти се получават най-обикновените Знаци. И при всичко това възнамеряваш да хванеш пътя? Трябва да се лекуваш. Нужна ти е терапия. Но преди това — транса.

— Значи затова си изпратила Йола при мен? За терапия? За да изпадна по-лесно в транс?

— Ама че си глупав!

— Не чак дотам.

Ненеке му обърна гръб и пъхна ръка сред месестите филизи на непознати за вещера увивни растения.

— Е, добре. Аз ти я пратих. За терапия, както ти се изрази. И ще ти кажа, че нещата потръгнаха. На сутринта ти реагираше много по-добре. Освен това Йола също има нужда от терапия. Не се сърди.

— Не се сърдя нито на… терапията, нито на Йола.

— А на гласа на здравия разум, който чуваш, така ли?

Гералт не отговори.

— Трансът е необходим — повтори Ненеке и огледа пещерната си градина. — Йола е готова. Тя установи с теб и физически, и психически контакт. Ако искаш да отпътуваш, ще направим необходимото тази нощ.

— Не искам. Разбери, Ненеке, когато изпадне в транс, Йола може да започне да предрича. Да пророкува, да вижда бъдещето.

— Точно това е целта.

— Именно. Не искам да знам бъдещето си. Как след това ще върша онова, което върша? Впрочем, аз и без това съм наясно по въпроса.

— Сигурен ли си?

Той не отговори.

— Е, добре — въздъхна жрицата. — Да вървим. Между другото, Гералт, не ми се иска да бъда нетактична, но… Ще ми кажеш ли как се запознахте? С Йенефер. Как започна всичко?

Вещерът се усмихна.

— Започна се с това, че нямахме какво да ядем с Лютичето и решихме да наловим риба.

— Да разбирам ли, че вместо риба си хванал Йенефер?

— Не съвсем. Ще ти разправя как стана. Но след вечерята, ако не възразяваш. Леко огладнях.

— Тогава да вървим. Взех всичко, каквото трябваше.

Вещерът тръгна към изхода, като пак огледа пещерната оранжерия.

— Ненеке?

— Какво?

— Половината от тукашните растения не се срещат никъде другаде по света. Не греша, нали?

— Не грешиш. Повече от половината.

— И по каква причина?

— Ако ти кажа, че причина за това е милостта на богинята Мелителе, сигурно ще ти се стори недостатъчно?

— Най-вероятно — да.

— Така си и знаех — усмихна се Ненеке. — Разбираш ли, Гералт, нашето ярко слънце все още свети. Но вече не толкова силно като преди. Ако искаш, почети книги по въпроса. А ако не ти се губи време за четене, може би ще ти е достатъчно да ти кажа, че кристалът на таванските прозорци действа като филтър. Той пресява убийствените лъчи, които все повече се множат в слънчевата светлина. Ето защо тук живеят растения, които не се срещат в естествени условия никъде другаде по света.

— Разбрах — кимна вещерът. — Ами ние, Ненеке? Как стоят нещата с нас? Нали същото слънце свети и за нас? Не трябва ли и ние да се изпокрием под такива стъкла?

— По принцип би трябвало — въздъхна жрицата. — Обаче…

— Обаче какво?

— Обаче вече е късно.

Последното желание

I

Сомът показа мустакатата си глава, дръпна яко, заподскача, запени водата, блесна белият му корем.

— Внимавай, Лютиче! — изкрещя вещерът, забил токове в мокрия пясък. — Дръж го, дявола…

— Държа го… — изпъшка поетът. — Брей, че чудовище, майчице! Не риба, а левиатан! О, богове, голямо ядене ще падне!

— Охлаби, охлаби, че ще скъса канапа!

Сомът се стрелна към дъното, после запраши надолу по течението, към завоя на реката. Канапът изсвистя, ръкавиците на Лютичето и Гералт запушиха.

— Дърпай, Гералт! Не отпускай, ще се омотае в корените!

— Канапът ще се скъса!

— Няма! Дърпай!

Те се напънаха и задърпаха. Канапът пореше водата със свистене, вибрираше, разпръскваше капки вода, искрящи като разтопен живак под лъчите на изгряващото слънце. Внезапно сомът изплува от дълбокото, закръжи под самата водна повърхност и канапът се поразхлаби. Двамата рибари бързо се заловиха да придърпват улова към брега.

— Ще го опушим — каза Лютичето задъхано. — Караме го в селото и заръчваме да го опушат. А главата — за рибена чорба!

— Внимавай!

Усетил се на плиткото, сомът изскочи от водата до средата на дългото си два сажена тяло, тръсна глава, изпляска с плоската си опашка и рязко се гмурна към дълбокото. Ръкавиците отново запушиха.

— Дърпай! Вади го на брега, проклетника!

— Канапът няма да издържи! Давай, Лютиче!

— Не се бой, ще издържи! А главата… на чорба…

Отново придърпан близо до брега, сомът се развъртя и се зае бясно да дърпа канапа, сякаш за да покаже, че няма да позволи толкова лесно да го сложат в казана. Пръските се вдигнаха на сажен височина.

— Ще продадем кожата… — Почервенял от зор, забил пети в пясъка, Лютичето дърпаше канапа с две ръце. — А мустаците… С мустаците ще направим…

Никой никога нямаше да узнае какво възнамерява да прави поетът с мустаците на сома. Канапът се скъса с пукот, а рибарите изгубиха равновесие и се стовариха на мокрия пясък.

— Твойта кожа! — изрева Лютичето така, че ехото отекна сред ракитака. — Толкова кльопачка отиде на вятъра! Да пукне дано!

— Казвах ти аз — Гералт отупа панталона си, — казвах ти да си мериш силата! Всичко изпорти, приятелю. Никакъв рибар не става от тебе.

— Я стига — засегна се трубадурът. — Моя е заслугата, че чудовището изобщо захапа кукичката.

— Интересно. Че ти и пръста си не помръдна, докато аз замятах канапа. Само дрънчеше на лютнята си и се дереше с цяло гърло, нищо повече.

— Грешиш — ухили се Лютичето. — Когато ти заспа, свалих стръвта от кукичката и закачих на нея умрялата врана, която намерих в храсталака. Исках да ти видя физиономията сутринта, когато уловиш враната. Пък сомът точно заради нея е клъвнал. Ако още беше твоята стръв, имаше да чакаш да клъвне нещо.

— Че клъвна — клъвна. — Вещерът се изплю във водата и започна да намотава канапа на дървения прът. — Но канапът се скъса, защото ти дърпаше некадърно. Вместо да дърдориш, прибери останалите въдици. Слънцето изгря, време е да потегляме. Отивам да се приготвя.

— Гералт!

— Какво?

— И на втората въдица е клъвнало нещо… Не, язък, само нещо се е закачило. Ама тежи като камък, няма да се справя! Хайде… готово. Ха, ха, погледни! Това ако не са останки от речен кораб от времето на крал Дезмод! Ама че е голямо… Погледни, Гералт!

Лютичето, разбира се, преувеличаваше. Издърпаното от водата нещо представляваше голямо кълбо прогнили въжета, остатъци от мрежи и водорасли, но сравнението с кораб от времената на легендарния крал беше доста пресилено. Бардът разстла на пясъка плячката си и зарови из нея с върха на ботуша си. Сред водораслите неуморно щъкаха безброй пиявици, рачета и мамарци.

— Хей! Погледни какво намерих!

Заинтригуван, Гералт се приближи. Находката се оказа нащърбено глинено гърне, наподобяващо амфора с две дръжки, което се беше омотало в мрежата, почерняла от изгнили водорасли, дребни животинки и охлюви, покрити с воняща тиня.

— Ха! — гордо възкликна Лютичето. — Знаеш ли какво е това?

— Разбира се! Старо гърне.

— Грешиш — обяви трубадурът и се зае да чегърта с парче дърво полепналите по гърнето мидени черупки и глина. — Това не е обикновено, а вълшебно гърне. Вътре има джин, който ще ми изпълни три желания.

Вещерът се изхили.

— Смей се ти. — Лютичето приключи с почистването, наведе се и почука по амфората. — Я виж, на капака има печат с магически знак.

— Какъв? Я покажи.

— Иска ти се! — Поетът скри гърнето зад гърба си. — Как пък не. Аз го намерих, значи на мен ми се полагат всичките желания.

— Не пипай печата! Остави гърнето!

— Пусни ме! То си е мое!

— Лютиче, внимавай!

— Как пък не!

— Не пипай! Ох, проклятие!

От гърнето, търкулнало се на пясъка, докато двамата се боричкаха, блъвна сияещ червен дим.

Вещерът отскочи назад и хукна за меча. Лютичето скръсти ръце на гърдите си и дори не се помръдна.

Димът запулсира и се скупчи на кълбо с неправилна форма пред главата на поета. После се превърна в гротескна глава без нос, с огромни очища и подобие на клюн. Беше около сажен широка.

— Джине — каза Лютичето и тропна с крак, — аз те освободих и занапред аз ще съм ти господар. Имам следните желания…

Главата изщрака с клюна, който не беше никакъв клюн, а нещо като увиснали, деформирани устни, които непрекъснато променяха формата си.

— Бягай — изкрещя вещерът. — Бягай, Лютиче!

— Желанията ми — продължи Лютичето — са следните. Първо, трубадурът от Цидарис Валдо Маркс да получи удар колкото се може по-скоро. Второ, в Цаелф живее графската дъщеря Виргиния, която не пуска на никого. Нека ми пусне. Трето…

Никой никога нямаше да научи какво е третото желание на Лютичето. Чудовищната глава изстреля две ужасяващи лапи, които стиснаха барда за гърлото и той захриптя.

Гералт се озова с три скока до главата и я посече със сребърния меч в посока от ухото към средата на лицето. Въздухът засвистя, главата запуши и рязко наедря, удвоявайки размера си. Страховитата уста също се уголеми значително, отвори се, изщрака с челюсти и от нея се чу писък, след което лапите придърпаха съпротивяващия се поет и го притиснаха към земята.

Вещерът направи с пръсти Знака Аард и насочи към главата цялата енергия, която бе успял да концентрира. Енергията се превърна в ослепителен лъч и удари право в целта. Разнесе се такъв гръм, че на Гералт му забучаха ушите, а върбите зашумяха от ударната вълна. Чудовището изръмжа и се изду още повече, но пусна поета. Изви се нагоре, направи кръгче и отлетя към водната повърхност, размахвайки лапи.

Вещерът се хвърли да издърпа проснатия на земята бард и в същия миг пръстите му напипаха нещо кръгло, засипано с пясък.

Това беше месингов печат със знака на пречупен кръст и с деветолъчка.

Увисналата над реката глава вече беше нараснала колкото копа сено, а зейналата пищяща паст наподобяваше вратник на обор със средна големина. Чудовището изпъна лапи и атакува.

Като не знаеше какво да направи, Гералт стисна печата в юмрук, изпъна ръка към нападателя и изкрещя краткото заклинание за прогонване на зли духове, на което го беше научила навремето една жрица. За пръв път прибягваше към тази формула, защото принципно не вярваше в суеверия. Ефектът надмина всичките му очаквания.

Печатът изсъска, нажежи се и опари дланта му. Гигантската глава замръзна над водата. Повися така минута-две, после нададе вой, заръмжа и се превърна в пулсиращо кълбо дим, в огромен, вихрено въртящ се облак. Изстреля се с писък шеметно нагоре по течението на реката, чертаейки по водната повърхност ситно надиплена ивица. След броени секунди се изгуби в далечината, а водата още известно време донасяше ехото на постепенно стихващия й вой.

Вещерът се приведе към поета, който беше коленичил на пясъка.

— Лютиче? Жив ли си? Лютиче, какво ти е, по дяволите?

Поетът заклати глава, размаха ръце и отвори уста да изкрещи. Гералт се намръщи и примижа — Лютичето беше надарен с добре школуван звучен тенор, който при силна уплаха можеше да достигне невероятна височина. Ала от гърлото на барда се отрони само тихо хриптене.

— Лютиче? Какво ти е? Не мълчи де!

— Кхх… ъъъ… кх-учи син!

— Боли ли те? Как си, Лютиче?

— Кхх… кх-учи син…

— Млъкни. Ако всичко е наред, кимни с глава.

Лютичето се намръщи, кимна с голямо усилие, извъртя се на хълбок и тутакси повърна кръв.

Гералт изруга.

II

— О, богове! — Стражът отстъпи назад и отпусна фенера. — Какво му е?

— Пусни ни да минем, добри човече — каза тихо вещерът, придържайки свилия се върху седлото поет. — Спешно е, сам виждаш.

— Виждам — отвърна стражът и преглътна, загледан в бледото лице на поета и в оплесканата му със съсирена кръв брадичка. — Ранен ли е? Зле изглежда.

— Бързам — настоя отново Гералт. — От съмване пътуваме. Моля ви, пуснете ни да влезем.

— Не можем — обади се другият страж. — Минаването през портите е разрешено само от изгрев до залез слънце. През нощта не може. Заповед. Важи за всички, освен за онези, които носят знака на краля или на кмета. Е, и на велможи със собствен герб.

Лютичето изхриптя, сгърчи се още повече, опря чело в гривата на коня и се разтресе, опитвайки се да повърне, макар че вече нямаше какво. По шията на коня, изпъстрена със засъхнали дири от предишните такива усилия, се стече тънка струйка.

— Хора — изрече Гералт с цялото спокойствие, на което беше способен, — виждате колко му е зле. Трябва ми някой, който да го излекува. Пуснете ни, много ви се моля.

— Хич не ми се молете. — Стражът се подпря на алебардата. — Заповедта си е заповед. Ще ви пусна, а после мен ще ме вържат за позорния стълб и ще ме изгонят от стражата. С какво ще храня тогава децата? Не, господа, не може. Свалете приятеля си от коня и го заведете в стражевата кула до крепостната стена. Там има една стаичка. Ще го превържем и ако му е писано, ще устиска до изгрев-слънце. Още малко остава дотогава.

— Превръзката няма да свърши работа — процеди през зъби вещерът. — Има нужда от знахар, жрец, добър лечител…

— Все едно, няма да намерите такъв по нощите — вметна вторият страж. — Можем да направим за вас само това, за да не стърчите пред портите до изгрев. В стаята е топло, има къде да полегне раненият и ще му е по-добре, отколкото на седлото. Хайде да го свалим от коня.

В стаята в кулата наистина беше топло, уютно и задушно. Дървата пращяха весело в запалената камина, зад която долиташе звънка песен на щурче. На масивната маса, отрупана с ядене и пиене, се бяха настанили трима мъже.

— Извинявайте, уважаеми — каза придържащият Лютичето страж, — ако ви попречихме… Нали нямате нищо против… Този рицар, хм… И другият е ранен, та си помислих…

— Правилно си помислил. — Единият от мъжете обърна към тях слабото си ъгловато лице и стана. — Хайде, слагайте го на леглото.

Беше елф. Такъв беше и единият от двамата му сътрапезници. Личеше си по облеклото им — характерна смесица от човешка и елфическа мода. И двамата бяха преселници, съжителстващи с хората. Третият мъж, наглед по-възрастен от тях, беше човек. Рицар, както личеше по дрехите и късите прошарени коси, подстригани така, че да може да си слага шлема.

— Казвам се Хиреадан — представи се по-високият елф, онзи с изразителното лице. Както обикновено при представителите на Стария народ, беше невъзможно да се определи възрастта му. Можеше да е и на двайсет, и на сто и двайсет години. — А това е моят роднина Ердил. Велможата е Вратимир.

— Велможа, значи — с надежда промърмори Гералт, но внимателното взиране в герба, извезан върху туниката, изпари надеждите му: разделеният на четири части щит със златни лилии беше зачертан от сребърна ивица. Вратимир не само че беше незаконно дете, но отгоре на всичко — рожба на смесена връзка между човек и нечовек. И като такъв, макар и притежател на герб, явно нямаше привилегията да влиза в града след залез.

— Уви — каза елфът, комуто не бе убягнал погледът на вещера, — и ние сме принудени да чакаме, докато се зазори. Законът не признава изключения, поне не за такива като нас. Заповядайте при нас, господин рицарю.

— Аз съм Гералт от Ривия — представи се той. — Не съм рицар, а вещер.

— Какво му е? — Хиреадан посочи Лютичето, който междувременно бе настанен от стражите на леглото. — Прилича ми на отравяне. Ако е така, мога да помогна. Имам добро лекарство.

Гералт седна, после разправи накратко случката при реката, прескачайки някои подробности.

Елфите се спогледаха. Прошареният рицар се изплю през зъби и се намръщи.

— Невероятно — каза Хиреадан. — Какво ли може да е това?

— Джин в бутилка — измърмори Вратимир. — Като в приказките…

— Не съвсем — Гералт показа сгърчилия се на леглото поет. — Не знам нито една приказка с такъв край.

— Горкичкият, явно си е изпатил от магия — заключи Хиреадан. — Боя се, че лекарствата ми едва ли ще свършат работа. Но поне ще облекчат мъките му. Давал ли си му вече някакъв лек, Гералт?

— Еликсир срещу болки.

— Ела да ми помогнеш. Ще придържаш главата му.

Лютичето жадно изгълта лечебната смес от вино и лекарства, като на последната глътка се задави, закашля се и оплеска с лиги възглавницата.

— Аз го познавам — каза вторият елф, Ердил. — Това е Лютичето, трубадур и поет. Навремето се изявяваше в двореца на крал Егайн в Цидарис, тогава съм го слушал.

— Трубадур — повтори Хиреадан, загледан в Гералт. — Много лоша работа. Засегнати са мускулите на шията и глътката. Започват промени в гласовите връзки. Трябва час по-скоро да се прекрати действието на магията, инак… Нещата могат да станат необратими.

— Това означава… Да не би да онемее?

— Няма да онемее. Но няма да може да пее.

Гералт, без да каже нито дума в отговор, седна на стола и подпря глава на стиснатите си юмруци.

— Има нужда от магьосник — каза Вратимир. — От лекарство или изцеряващо заклинание. Трябва да го заведеш в някой друг град, вещерю.

— Защо? — надигна Гералт глава. — Тук, в Ринда, няма ли магьосници?

— В цяла Ринда маговете са кът — рече рицарят. — Прав ли съм, господа елфи? След като крал Хериберт въведе разбойнически данък върху магиите, тяхната гилдия бойкотира столицата и градовете, които с изплезен от усърдие език изпълняват всякакви кралски укази и заповеди. А доколкото съм чувал, тукашните градски съветници са особено раболепни. Така ли е, Ердил и Хиреадан?

— Така е — потвърди Ердил. — Но… Хиреадан, може ли да му кажа?

— Даже трябва — отвърна Хиреадан и погледна вещера. — Няма смисъл да криеш онова, което целият град знае. В Ринда временно се е заселила една магьосница.

— Вероятно инкогнито?

— Не съвсем — усмихна се елфът. — Голяма особнячка е. Пренебрегва хем бойкота, обявен на Ринда от съвета на магьосниците, хем наредбата на градските съветници, и при това процъфтява, защото поради споменатите събития тук възникна повишено търсене на магьоснически услуги. И разбира се, тя не внася никакви данъци в градската хазна.

— И градският съвет я търпи?

— Магьосницата живее в къщата на заможен търговец, търговски представител на Новиград, който същевременно е и титулярен съветник. Никой не смее да я закача за нищо. Тя се ползва с право на убежище.

— По-скоро домашен арест, отколкото убежище — поправи го Ердил. — На практика тя е нещо като затворник там. Обаче не се оплаква от липса на клиенти. Демонстративно не обръща внимание на градските съветници, устройва балове и увеселения…

— А съветниците са бесни и насъскват срещу нея всички, не подбират средства да окалят реномето й. Разпространяват за нея отвратителни слухове с надеждата, че висшият духовник на Новиград ще забрани на търговеца да й предоставя убежище.

— Не обичам да се меся в подобни дела — измърмори Гералт. — Обаче нямам друг избор. Как се казва този търговски представител?

— Беау Берант. — На вещера му се стори, че Хиреадан смръщи вежди, докато изговаряше името на търговеца. — Какво пък, това май е единственият ти шанс. По-точно — единственият шанс на горкия ти приятел. Но дали магьосницата ще склони да помогне… Не знам.

— Внимавай, когато отидеш там — посъветва го Ердил. — Копоите на кмета наблюдават къщата. Ако те задържат, знаеш какво да правиш. Парите отварят всички врати.

— Още щом отворят градските порти, отивам там. Как се казва магьосницата?

На Гералт му се стори, че изразителното лице на Хиреадан леко се изчерви. Но това можеше да се дължи и на отблясъка на пламъците в камината.

— Йенефер от Венгерберг.

III

— Господарят спи — повтори слугата, който вардеше на вратата. Гледаше Гералт отгоре надолу. Беше с цяла глава по-висок и дваж по-широк в раменете. — Оглуша ли, скитнико? Спи, казах.

— Нека спи — съгласи се вещерът. — Дошъл съм по работа не при господаря ти, а при дамата, дето ви е… наемателка.

— По работа, значи. — Оказа се, че пазачът си пада по шегите, което беше смайващо предвид телосложението и външността му. — Иди да я свършиш тая работа в бардака. Разкарай се!

Гералт свали кесията си от колана и я претегли на дланта си, без да пуска ремъчето.

— Не можеш да ме купиш — рече гордо церберът.

— Не се и каня.

Пазачът, с неговите размери и забавени рефлекси, едва ли би избегнал и бърз удар на обикновен човек. Камо ли удар на вещер, нанесен по-бързо от едно мигане на окото. Тежката кесия удари пазача по слепоочието и отекна с метален звън. Слугата се стовари върху вратата и се вкопчи с две ръце в крилото й. Гералт го отлепи от него с ритник в коляното, блъсна го с рамо и го измлати още веднъж с кесията. Очите на пазача се събраха, краката му се подкосиха. Като видя, че макар и почти изгубил съзнание, слугата все още се опитва да размахва ръце, вещерът го халоса още веднъж право по темето.

— Парите отварят всички врати — каза той.

В преддверието беше доста тъмно. Зад вратата вляво долиташе здраво хъркане. Вещерът предпазливо надникна вътре. На кушетката, отметнала завивките, спеше някаква дебелана по нощница, заметната почти до пъпа. Не особено изискана гледка. Гералт издърпа пазача в стаята, излезе и заключи вратата с резето.

Отдясно имаше още една врата, полуотворена, зад която пък имаше стълбище със спускащи се надолу каменни стъпала. Вещерът тъкмо се канеше да отмине, когато отдолу долетя нечленоразделна ругатня, грохот и трясък на счупен съд.

Помещението долу се оказа голяма кухня, претъпкана с твърде ароматни билки и смолисти цепеници. По каменния под, сред парчетата на глинено гърне, ниско навел глава, пълзеше чисто гол мъж.

— Ябълков сок, мамка му — едва разбираемо избръщолеви той, въртейки глава като овен, който по погрешка е ударил рогата си в крепостна стена. — Сок… от ябълки… желае… Къде са слугите?

— Какво желаете? — учтиво се поинтересува вещерът.

Мъжът вдигна глава и изхълца. Очите му бяха кървясали и гледаха тъпо.

— Тя желае ябълков сок — съобщи той и се надигна с усилие, подпря се на печката, след което седна на покритата с овча кожа ракла. — Трябва да й се занесе горе, че…

— С търговеца Беау Берант ли имам честта да разговарям?

— По-тихо — рече мъжът, изкривил болезнено лице. — Стига си вдигал врява. Слушай, там, в бъчвата… има ябълков сок. Сипи в нещо… и ми помогни да изкача стълбите, става ли?

Гералт сви рамене и състрадателно поклати глава. Лично той избягваше пиянските истории, но състоянието, в което беше изпаднал търговецът, не беше нещо непознато за него. Намери сред съдовете кана и оловна халба и загреба сок от бъчвата. Чу хъркане и се извърна. Голият спеше сладко с клюмнала на гърдите глава.

На вещера му хрумна подличката идея да го плисне със сок, за да го събуди, но веднага размисли. Взе каната и излезе от кухнята. В края на коридора зърна масивна, инкрустирана врата. Открехна я предпазливо, точно толкова, колкото да се вмъкне в стаята. Вътре беше тъмно като в рог, ето защо му се наложи да разшири зениците си. И тутакси запуши нос.

Застоялият въздух бе натежал от миризмата на прокиснало вино, запалени свещи и презрели плодове. И беше примесен с ухание на люляк и касис.

Гералт се огледа. Масата насред стаята беше отрупана с кани, гарафи, потири, бокали, чаши с високи дръжки, сребърни блюда и вази, чинии, вилици и ножове с дръжки от слонова кост. Измачканата, изхлузила се на една страна покривка, тук-там колосана от восъка, прокапал от свещниците, беше изпъстрена с лилави петна. Корите от портокал проблясваха като цветчета сред купищата костилки от сливи и кайсии, дръжчици от круши и останали без грозде чепки. Единият потир беше прекатурен и счупен. Другият, здрав, беше пълен наполовина с течност, в която бе топнат пуешки кокал. До потира стоеше черна обувчица с висок ток, изработена от кожа на василиск. На света нямаше по-скъпа кожа за обувки.

Втората обувчица се търкаляше под масата върху небрежно захвърлената черна рокля с бели дипли и бродерия на листенца и цветенца.

За миг Гералт се спря нерешително, бореше се с желанието да се извърне и да си тръгне. Но в такъв случай пазачът щеше да си е изпатил напразно. А вещерът не обичаше да прави каквото и да е напразно. В ъгъла на стаята забеляза вита стълба, на чиито стъпала лежаха четири повехнали рози и изцапана с карминено червило и вино салфетка. Уханието на люляк и касис стана по-силно.

Стълбата водеше в спалня, чийто под бе покрит с голяма рунтава кожа. Върху нея небрежно беше просната бяла риза с дантелени маншети, а до нея бяха захвърлени няколко бели рози. И черен копринен чорап.

Вторият чорап беше овесен на една от четирите резбовани подпори, крепящи балдахина над ложето. Барелефите изобразяваха фавни и нимфи в най-различни пози, някои от които доста интересни. Имаше и смешни, направо идиотски. Много от позите се повтаряха.

Гералт силно се изкашля, загледан в щедро бликналите изпод одеялото къдрици. Завивката се размърда и изстена. Гералт се изкашля отново, още по-силно.

— Беау? — избръщолеви лавината от черни къдрици. — Донесе ли ми сок?

— Донесох.

Къдриците се отметнаха, за да разкрият бледо тясно лице с остра брадичка, теменужени очи и тесни, леко изкривени в капризна гримаса устни.

— Ох… — устните се изкривиха още по-силно. — Умирам от жажда.

— Моля.

Жената се измъкна изпод завивката и седна. Имаше хубави рамене и красива шия, украсена с лента от фино кадифе с искряща от елмази брошка с формата на звезда. Освен лентата жената не носеше друго.

— Благодаря. — Тя взе чашата, изгълта питието на един дъх, после вдигна ръка към слепоочието си. Завивката се изхлузи още повече. Гералт отмести поглед. Тактично, но без особено желание.

— Ти пък кой си? — попита жената, присви очи и се покри със завивката. — Какво правиш тук? Къде е оня овен Берант?

— На кой от въпросите да отговоря първо?

И моментално съжали за иронията си. Жената вдигна ръка и изстреля от пръстите си златиста лента. Гералт реагира машинално, събра длани за Знака на Хелиотроп и успя да пресрещне магията пред самото си лице, но зарядът й се оказа толкова силен, че го отпрати към стената и той се свлече на пода.

— Недейте! — изкрещя, когато видя, че жената отново вдига ръка. — Госпожо Йенефер! Дошъл съм с добри намерения!

Откъм стълбите долетя тропот, на вратата се показаха слугите.

— Госпожо Йенефер!

— Разкарайте се — спокойно каза магьосницата. — Изтрябвали сте ми. Плащам ви да пазите къщата. Но щом тоя тип все пак се е вмъкнал, ще се оправя с него сама. Предайте това на господин Берант. И ми пригответе банята.

Вещерът се изправи с усилие. Йенефер, присвила очи, мълчаливо го наблюдаваше.

— Ти отблъсна заклинанието ми — най-после наруши мълчанието си тя. — Не си магьосник, личи си. Но реагира направо светкавично. Казвай кой си. Съветвам те да не бавиш отговора си.

Йенефер се хвана за дървения анатомичен орган на един фавн, твърде подходящ за дръжка, и се пресегна от леглото. Без да сваля поглед от Гералт, тя дръпна от пода пеньоар с кожена яка, загърна се плътно с него и стана от ложето. Наля си бавно чаша сок, изпи я на един дъх, изкашля се и се доближи до Гералт. Той скришом масажираше опашната си кост, влязла преди минута в твърде болезнен допир със стената.

— Гералт от Ривия — повтори магьосницата и го погледна накриво изпод гъстите си черни мигли. — Как се озова тук? И защо? Дано не си сторил някакво зло на Берант.

— Не съм. Имам нужда от вашата помощ, госпожо Йенефер.

— Вещер — измърмори тя и се доближи още повече, загръщайки се по-плътно с пеньоара. — Не стига, че си първият вещер, когото виждам на живо, ами си и прочутият Бял вълк. Чувала съм доста работи за теб.

— Мога да си представя какви.

— Не знам какво си представяш — каза тя с прозявка и застана плътно до него. — Може ли? — Докосна бузата му и надникна в очите му. — Зениците сами ли се приспособяват към осветлението, или ти ги командваш?

— Цял ден съм пътувал до Ринда, без да спирам — спокойно каза Гералт. — Цяла нощ съм чакал да отворят градските порти. Зашеметих пазача, който ми се изпречи на пътя. Нахално и невъзпитано наруших съня и спокойствието ти. И всичко това в името на закъсал приятел, на когото можеш да помогнеш само ти. Моля те, помогни му, а после може да си побъбрим за мутациите и аберациите.

Тя отстъпи крачка и изкриви устни в грозна гримаса.

— За каква помощ говорим?

— За възстановяване на поразени от магия органи. Гърло, ларинкс и гласни струни. Прилича на поражение от пурпурна мъгла. Или нещо подобно.

— Нещо подобно — повтори тя. — Накратко, пораженията не са от пурпурна мъгла. Тогава от какво си е изпатил приятелят ти? Хайде, говори, че когато ме събудят на разсъмване нямам нито сили, нито желание да сондирам мозъци.

— Хм… По-добре да разправя всичко отначало…

— О, не — прекъсна го тя. — Щом работата е толкова сложна, изчакай. С тоя лош вкус в уста, чорлава, без да си измия очите и да задоволя някои други сутрешни нужди, направо не възприемам какво ми се говори. Слез в банята и ме изчакай там. След малко идвам и всичко ще ми разкажеш.

— Йенефер, не искам да нахалствам, но времето си тече. Приятелят ми…

— Гералт — прекъсна го тя, — заради теб станах от леглото, макар че смятах да спя до обяд. Готова съм да се откажа от закуската. Знаеш ли защо? Защото ти ми донесе ябълков сок. Толкова си бързал, толкова си страдал заради мъките на приятеля си, нахлул си със сила, зашеметявайки разни хора, обаче въпреки това обърна внимание на една прежадняла жена. И спечели с това моята благосклонност, така че може и да ти помогна. Но не искай от мен да се откажа от сутрешния си тоалет. Моля те, отиди в банята.

— Добре.

— Гералт?

— Да? — Той спря на прага.

— Възползвай се от удобния случай и също се изкъпи. Че по миризмата мога да позная не само породата и възрастта, но и цвета на коня ти.

IV

Тя влезе в мига, в който голият Гералт седеше на малкото столче и се поливаше с голяма кана с дръжка. Той се изкашля и стеснително се извърна.

— Не се притеснявай — каза тя и хвърли дрехите си на закачалката. — Не изпадам в несвяст, щом видя гол мъж. Приятелката ми Трис Мериголд обича да казва, че щом си виждала един, значи си виждала всички.

Той стана и уви бедрата си с кърпа.

— Ама че сладък белег — усмихна се Йенефер, като видя гърдите му. — От какво ти е? Поряза се с триона, докато режеше дърва?

Той си замълча. Магьосницата продължи огледа, кокетно навела глава настрани.

— Първият вещер, когото имам шанса да видя отблизо, при това чисто гол. О! — Тя се наведе и се ослуша. — Ама че странно тупти сърцето ти! Много бавно. Можеш ли да управляваш изхвърлянето на адреналин? Прощавай, просто професионален интерес. Май се дразниш от приказките за качествата, присъщи на твоя организъм. И си свикнал тези качества да бъдат наричани с думи, които не понасям, като отгоре на всичко изпадаш в патетичен сарказъм, който ми е още по-омразен.

Той продължи да мълчи.

— Е, стига, водата във ваната изстива. — Йенефер понечи да свали пеньоара, но се поколеба и се отказа. — Аз ще се къпя, а ти ще ми разказваш. Така ще пестим време. Но… Не искам да те притеснявам, пък и ние почти не се познаваме. Затова от приличие…

— Ще се извърна — предложи той неуверено.

— Не. Трябва да виждам очите на събеседника си. Имам по-добра идея.

Той чу как тя изрече заклинание, усети как затрепери медальонът му и видя черният пеньоар да се свлича на пода.

— Сега пък аз не виждам очите ти, Йенефер — каза той. — Жалко.

Невидимата магьосница прихна и започна да се плиска с вода в голямото корито.

— Хайде, слушам те.

Гералт, вече обул панталона си, седна на столчето. Докато закопчаваше катарамите на ботушите си, заразправя случката при реката, като съвсем претупа борбата със сома. Йенефер не приличаше на човек, интересуващ се от риболова.

Когато стигна до момента, в който съществото-облак се беше измъкнало от делвата, голямата гъба, сапунисваща невидимото тяло, замръзна на място.

— Тъй-тъй — чу той. — Интересно. Джин, затворен в бутилка.

— Какъв ти джин — възрази той. — Някаква разновидност на пурпурна мъгла. От нов, неизвестен вид…

— Новите неизвестни видове заслужават да се сдобият с име — изрече невидимата Йенефер. — Наименованието джин по нищо не отстъпва на другите. Продължавай, моля.

Междувременно сапунът в коритото се пенеше, а водата се разплискваше по пода. В един миг нещо привлече вниманието на Гералт, той се вгледа по-внимателно и забеляза очертанията и формите, образувани от пяната, покрила невидимото тяло. Гледката така го заплени, че той млъкна.

— Разправяй! — подкани го гласът, извиращ от нищото над очертанията. — Какво стана после?

— Нищо — отвърна той. — Прогоних този джин, както го нарече ти…

— По какъв начин? — Черпакът се надигна и лисна вода. Пяната изчезна, формите също. Гералт въздъхна.

— Със заклинание.

— Какво заклинание? — Черпакът отново гребна вода. Вещерът започна да наблюдава действията му, защото и водата, макар за кратко, показваше някои неща. Повтори заклинанието, като от съображения за сигурност замени гласната „е“ с вдишване. Мислеше, че ще впечатли магьосницата с това, че знае този номер, и беше силно изненадан да чуе бясното кикотене, което долетя от коритото.

— Какво смешно има?

— Заклинанието ти… — Кърпата плавно отплува от закачалката и се зае да бърше остатъците от контури. — Трие ще се пукне от смях, когато й кажа! Кой те научи? На това… заклинание?

— Една жрица от храма на Хулдра. Това е таен храмов език…

— За някои е таен, за други — не. — Кърпата изпляска по ръба на коритото, водата се разплиска на пода, а следите от боси стъпала отбелязаха стъпките на магьосницата. — Това не е никакво заклинание, Гералт. И не те съветвам да го повтаряш в други храмове.

— Ако не е заклинание, какво е тогава? — попита той, като наблюдаваше как двата черни чорапа извайват едно след друго две черни крачета.

— Шега. — Гащичките с диплички обгърнаха пустотата по начин, който галеше погледа. — Макар и леко нецензурна.

Бялата блузка с голямо жабо във формата на цвете политна нагоре и извая формите. Както забеляза вещерът, Йенефер не използваше никакви приспособления от китови мустаци, по които толкова си падаха жените. Тя просто нямаше нужда от тях.

— И какво означава този израз? — попита той.

— Хайде да не задълбаваме.

Изхвърча тапата на оставената на масичката ръбеста кристална бутилка. В банята се разнесе ухание на цъфнал люляк и касис. Тапата направи няколко кръгчета във въздуха и скочи на мястото си. Магьосницата закопча маншетите на долната риза, облече роклята си и се материализира.

— Сега ме закопчай — каза тя и обърна гръб, като се зае да реше косите си с кокален гребен. Гребенът, както забеляза Гералт, имаше дълъг заострен ръб, който при нужда можеше да послужи като кама.

Той закопчаваше роклята бавно, с отмерени движения и вдишваше аромата на косите й, изливащи се като черен водопад до средата на гърба.

— Да се върнем на твоето същество от гърнето — каза Йенефер, докато слагаше на ушите си елмазени обеци. — Разбира се, не смешното ти заклинание е било причината да избяга. Най-вероятно си е изкарало яда върху твоя приятел и си е тръгнало, защото му е писнало от вас.

— Звучи ми правдоподобно — мрачно се съгласи Гералт. — Не вярвам да се е втурнало към Цидарис, за да види сметката на Валдо Маркс.

— Кой е пък този?

— Трубадур, смятащ моя приятел, който също е поет и трубадур, за пълен некадърник и нагаждач към долните вкусове на тълпата.

Магьосницата се извърна и в теменужените й очи се появи странен блясък.

— Приятелят ти успя ли да каже желание?

— Даже две, при това много глупави. Защо питаш? Та нали изпълнението на желания от духове от вълшебните лампи е…

— Чиста нелепица — каза Йенефер и се подсмихна. — Разбира се. Това е измислица, глупава приказка без смисъл, както и всички легенди, в които добрите духове и гадателки сбъдват желания. Подобни приказки се измислят от бедните духом, на които и през ум не им минава сами да сбъднат многобройните си мечти и желания. Приятно е, че ти, Гералт от Ривия, не си един от тях. Затова те чувствам близък по дух. Ако аз искам нещо, не мечтая, а действам. И винаги постигам това, което искам.

— Не се и съмнявам. Готова ли си?

— Да. — Магьосницата стегна ремъчетата на обувчиците си и се изправи.

Дори качена на токове, тя не беше много висока. Тръсна косата си, която въпреки цялото ресане беше запазила буйното си къдраво безредие.

— Имам въпрос, Гералт. За печата от бутилката. Още ли е при приятеля ти?

Вещерът се замисли. Печатът беше у него в момента, а не у Лютичето. Но от опит знаеше, че на магьосниците не бива да се казват прекалено много неща.

— Хм… Мисля, че да. Май си е у него. Защо? Толкова ли е важен?

— Странен въпрос — сряза го тя. — И то зададен от един вещер, познавач на свръхестествените чудовища, който би трябвало да е наясно, че печатът е нещо достатъчно сериозно, за да не го докосва човек.

Гералт стисна зъби. Ударът беше попаднал точно в целта.

— Какво пък — рече Йенефер с поомекнал глас. — Изглежда, и вещерите бъркат, досущ като простосмъртните. Е, можем да потегляме. Къде е приятелят ти?

— Тук, в Ринда. В дома на някой си Ердил. Елф.

— При Ердил — рече тя, изкриви устни и го погледна внимателно. — Предполагам, че там е и брат му Хиреадан?

— Да. А какво…

— Нищо — прекъсна го тя и притвори очи, след което вдигна ръце нагоре. Медальонът на врата на вещера се разтресе и дръпна верижката.

Върху влажната стена на банята пламна светещ квадрат, образуващ рамката на фосфоресциращо млечнобяло нищо.

Вещерът тихо изруга. Не обичаше порталите и придвижването през тях.

— Задължително ли е… — каза той и се изкашля. — На две крачки е…

— Не мога да тръгна по улиците — отсече тя. — Тук не ме обичат, може да ме нагрубят, да почнат да ме замерят с камъни, че и с нещо по-лошо. Няколко души ми сриват реномето, като смятат, че ще им се размине. Не се бой, моите портали са сигурни.

Гералт беше станал свидетел на това как от сигурен портал беше изхвърчала само горната половина на един човек. Другата половина така и не бе намерена. Знаеше няколко случаи за безследно изчезнали в порталите хора.

Магьосницата за пореден път оправи косите си и закопча на колана си кесия, извезана с бисери. Кесията изглеждаше твърде малка, за да побере нещо повече от шепа монети и червило, но Гералт знаеше, че това не е обикновена кесия.

— Прегърни ме. По-здраво, не съм от порцелан. Да тръгваме!

Медальонът завибрира, нещо проблесна и Гералт се потопи в някакво черно нищо, в пронизващ студ. Не виждаше, не чуваше и не усещаше каквото и да било. Студът бе единственото, което сетивата му долавяха.

Искаше да изругае, но не успя.

V

— Вече цял час мина, откакто тя влезе при него. — Хиреадан обърна водния часовник на масата и струйката започна да отброява миговете отново. — Започвам да се притеснявам. Толкова ли е зле гърлото на Лютичето? Дали да не надникнем, да видим какво става?

— Тя явно не иска да правим това. — Гералт насила допи чашата с билковата отвара. Ценеше и обичаше елфите-преселници за техния ум, дисциплинираност и особено чувство за хумор, но не разбираше и не споделяше вкусовите им предпочитания, що се отнасяше до храни и напитки. — Не бих се месил, Хиреадан. За магията се иска време. Нека да отнеме дори цял ден, стига Лютичето да оздравее.

— Имаш право.

От съседното помещение долитаха звуците от удари на чук. Ердил живееше в една изоставена кръчма. Беше я купил с намерението да я ремонтира и да се нанесе там с жена си, кротка и мълчалива елфка. Рицарят Вратимир, който се беше присъединил към компанията им след нощта, прекарана заедно в стаичката на стражевата кула, беше предложил на Ердил да му помогне за ремонта. Заедно със съпрузите се беше захванал да кърпи дървената обшивка веднага след като бе преминало общото смайване от внезапната и зрелищна поява на вещера и Йенефер от зейналия в стената бляскав отвор на портала.

— Ако бъдем честни — поде Хиреадан, — не очаквах, че ще се справиш така добре. Йенефер не е от онези, които копнеят да се притекат на помощ. Грижите за ближните не я вълнуват особено, нито се лишава от сън заради тях. Накратко, не съм чувал някога да е помогнала на някого безкористно. Интересно, защо ли се е заела да помага на вас двамата с Лютичето?

— Дали не преувеличаваш? — подсмихна се вещерът. — Тя не ми направи чак толкова лошо впечатление. Вярно, обича да показва превъзходството си, но в сравнение с другите магьосници, с цялата им нагла пасмина, е самият чар и доброта.

Хиреадан се усмихна и рече:

— Според думите ти излиза, че за теб скорпионът е по-красив от паяка, понеже има чудна опашка. Внимавай, Гералт. Не си първият, който се заблуждава, понеже тя е превърнала хубостта и добрите обноски в оръжие, което използва твърде ловко и коварно. Без това ни най-малко да омаловажава факта, че е удивително красива жена. Съгласен ли си с мен?

Гералт хвърли бърз поглед на елфа. За втори път му се стори, че страните на Хиреадан са леко изчервени. И това го учуди повече от казаното. Чистокръвните елфи обикновено не питаеха възхита към жените на човеците. Дори към най-красивите. А Йенефер, въпреки че притежаваше свой специфичен чар, не можеше да се нарече красавица.

Вкусовете са си вкусове, но малцина бяха онези, които биха нарекли една магьосница „красавица“. В края на краищата те произхождаха от онази каста, в която предопределението на дъщерите беше да се задомят. Колцина биха обрекли дъщеря си на години учене и на изтезанията, предизвикани от соматичните промени, след като биха могли просто да я омъжат сполучливо? Кой би искал да се сроди с магьосница? Въпреки цялата почит, отдавана на владеещите магията, родителите на девойки с тази дарба нямаха никаква изгода, защото към края на обучението младата магьосница изгубваше всякаква връзка със семейството си, за да се приобщи към братството на себеподобните си. Затова по принцип магьосници ставаха дъщерите, които нямаха шанс да се омъжат.

За разлика от свещениците и друидите, които с неохота склоняваха да възпитават грозни или уродливи девойчета, магьосниците приемаха за обучение всяко момиче, проявило нужната склонност. Ако малката успееше да премине през ситото на първите години обучение, задействаше се магията за оглаждане на ноктите, оправяне на костните сраствания, шев на заешки устни, заличаване на шевовете, на белезите и следите от едра шарка. Младата магьосница ставаше „привлекателна“, защото престижът на занаята го налагаше. Резултатът беше пръкването на псевдохубавици със зли и студени очи на грозници. Грозници, неспособни да забравят грозотата си, прикрита с магическа маска, при това не в името на тяхната реализация, а заради голия престиж.

Не, Гералт не разбираше Хиреадан. Защото, за разлика от него, с очите си на вещер забелязваше твърде много подробности, които явно убягваха на елфа.

— Да, Хиреадан — отговори той на въпроса. — Съгласен съм с теб. И ти благодаря за предупреждението. Но сега цялата работа е в Лютичето. Той си изпати в мое присъствие. Аз съм този, който не успя да го опази. Бих седнал по гол задник върху разярен скорпион, ако знаех, че така ще го излекувам.

— Точно от това най-много трябва да се пазиш — каза елфът със загадъчна усмивка. — Защото Йенефер е наясно с тази твоя черта и умира да се възползва от познанията си за хората. Не й се доверявай, Гералт. Тя е опасна жена.

Гералт не отговори.

Горе изскърца врата. Йенефер бе застанала на стълбите, подпряна на перилата.

— Ще дойдеш ли за малко, вещерю?

— Разбира се.

Магьосницата опря гръб на вратата на една от най-зле обзаведените стаи, в която бяха настанили страдалеца трубадур. Вещерът се доближи безмълвно и я погледна. Видя, че лявото й рамо е леко по-високо от дясното, че носът й е малко дълъг, а брадичката й е по-остра, отколкото трябва. И веждите й не бяха съвсем успоредни… А очите… Прекалено много детайли виждаше. И абсолютно напразно.

— Какво става с Лютичето?

— Съмняваш се в способностите ми?

Той продължи да я гледа. Тя имаше снага на двайсетгодишна девойка, но той предпочиташе да не гадае каква е истинската й възраст. Не, невъзможно бе да се отгатне каква е била преди и какво са оправяли по лицето и снагата й. Той престана да мисли по въпроса, защото нямаше смисъл.

— Талантливият ти приятел ще оздравее — каза тя. — Гласовите му способности ще се възстановят.

— Безкрайно съм ти благодарен, Йенефер.

— Тепърва ще имаш възможност да го докажеш — рече тя с усмивка.

— Мога ли да вляза при него?

Тя леко се забави с отговора. Гледаше със странна усмивка Гералт и почукваше с пръсти по касата на вратата.

— Разбира се, заповядай.

Медальонът на врата на вещера завибрира. На пода в центъра на стаята лежеше стъклена топка с размерите на малка диня, която пръскаше млечнобяла светлина. Топката бележеше средата на звезда с девет лъча, прецизно нарисувана така, че върховете им да докосват ъглите и стените на стаята. Вътре в звездата беше нарисувана пентаграма, украсена по краищата с черни свещи, забучени в свещници със странна форма. Черни свещи бяха запалени и от двете страни на леглото, до възглавницата на Лютичето, който лежеше завит с овчи кожи. Дишането му беше спокойно, нямаше ги вече стоновете и хриповете, а вместо гримасата на болка върху лицето му цъфтеше блажена усмивка на идиот.

— Той спи — каза Йенефер. — И сънува.

Гералт се вгледа по-внимателно в изображенията, изрисувани на пода. Скритата в тях магия се долавяше, но той знаеше, че тя дреме, все още непробудена. Досущ като дихание на спящ лъв, в което се усеща затаеният до първия удобен момент рев на хищен звяр.

— Какво е това, Йенефер?

— Капан.

— За кого.

— В този миг за теб. — Магьосницата завъртя ключа в ключалката, после го поклати в ръка и той изчезна.

— И така, аз се хванах — студено каза той. — А после какво? Ще посегнеш на моята невинност?

— Да ти имам самочувствието — Йенефер приседна в края на леглото. Лютичето, все още ухилен като кретен, тихо изстена. Несъмнено стон на блаженство.

— Какво има, Йенефер? Ако това е игра, не съм наясно с правилата.

— Казах ти, че винаги получавам каквото искам — рече тя. — Стана така, че желанието ми е да получа онова, което притежава Лютичето. Вземам го и пътищата ни се разделят. Не се бой, няма да му сторя нищо лошо…

— Изографисаното от теб на пода е стръв за демони — прекъсна я Гералт. — Там, където призовават демони, винаги се причинява вреда някому. Няма да допусна това да се случи.

— … и косъм няма да падне от главата му — продължи магьосницата, без да обръща внимание на думите му. — Гласът му ще стане още по-хубав и той ще е страшно доволен, дори щастлив. Всички ще сме щастливи. И ще се разделим без съжаление, но и без лоши чувства.

— О, Виргиния — простена Лютичето, без да отваря очи. — Гърдите ти са прелестни, по-меки от лебедов пух… Виргиния…

— Да не е превъртял? Бълнува ли?

— Сънува — усмихна се Йенефер. — И сбъдва в съня мечтата си. Сондирах мозъка му от край до край. Не че имаше кой знае какво за сондиране. Малко простотии, няколко желания, сума ти поезия. Обаче не е там работата. Печатът, с който е била запечатана бутилката с джина, Гералт. Знам, че е у теб, а не у трубадура. Ще те помоля да ми го дадеш.

— Защо ти е?

— Ами как да ти го кажа… — кокетно се усмихна магьосницата. — Може би така: това не ти влиза в работата, вещерю. Такъв отговор устройва ли те?

— Не — усмихна се на свой ред вещерът. — Не ме устройва. Но не го взимай много навътре, Йенефер. Не е лесно да се задоволят изискванията ми. Досега се е удавало само на личности над средното равнище.

— Жалко. Защото излиза, че ще си останеш незадоволен. Какво да се прави. Дай печата. И не ми се хили така. Защото не ти отива нито на красотата, нито на прическата. Ако си пропуснал да забележиш, знай, че точно сега е удобният момент да получа благодарността, която ми дължиш. Печатът е първата вноска за гласа на певеца.

— Виждам, че си разбила цената на доста вноски — отбеляза той студено. — Добре. Това можеше да се очаква и аз го очаквах. Но нека бъде честна сделка, Йенефер. Аз съм купил помощта ти, значи аз ще платя.

Тя изкриви устни в усмивка, но погледът на теменужените й очи си остана все така студен.

— В това можеш да не се съмняваш, вещерю.

— Аз — повтори той, — а не Лютичето. Ще го преместя на някое безопасно място. После ще се върна и ще ти платя първата и следващите вноски. Що се отнася до първата… — Той пъхна ръка в тайното джобче на колана си и извади печата със звездата и пречупения кръст. — Заповядай. Но не като първа вноска. Приеми го в знак на благодарност от един вещер за това, че макар и пресметливо, все пак си се отнесла към него по-доброжелателно, отколкото биха се отнесли повечето ти посестрими и събратя. Приеми го като доказателство за добра воля, предназначено да те убеди, че след като се погрижа за безопасността на приятеля си, ще се върна тук, за да уредим нашите сметки. Пропуснал съм да забележа скорпиона в букета цветя, Йенефер. И съм готов да си платя за тази своя немарливост.

— Прекрасна реч — магьосницата кръстоса ръце на гърдите си. — Трогателна и патетична. Но за съжаление изречена напразно. Лютичето ми трябва и остава тук.

— Той вече се сблъска с оня, когото смяташ да довлечеш тук. — Гералт посочи изрисувания под. — Когато успееш да докараш джина, въпреки всичките ти обещания Лютичето ще си изпати, може би дори повече. Теб те интересува само онова чудо от бутилката, нали така? Понеже имаш намерение да го направиш свое притежание и да го накараш да ти робува? Прави каквото искаш, докарай ако щеш десет демона. Но без Лютичето. Ако го сложиш на топа на устата, сделката няма да е честна, Йенефер, и губиш правото си да искаш отплата. Няма да допусна… — И изведнъж млъкна.

— Интересуваше ме кога най-после ще се усетиш — тихичко се изкиска магьосницата.

Гералт се напрегна, концентрира цялата си воля, стиснал до болка зъби. Безуспешно. Стоеше като парализиран, внезапно превърнал се в каменна статуя, в забит в земята стълб. Без да може да помръдне дори пръстите в обувката си.

— Знаех, че ще успееш да парираш магията, ако бъде хвърлена открито — каза Йенефер. — Освен това бях наясно, че преди да предприемеш каквото и да било, ще се опиташ да ме предразположиш с красноречието си. Докато дрънкаше, надвисналото над теб заклинание действаше и лека-полека те пречупваше. Сега можеш само да говориш. Но вече няма нужда да се напъваш да ми се харесаш. Знам, че си сладкодумен. Затова се спри, само ще развалиш ефекта от казаното досега!

— Хиреадан… — с мъка рече Гералт, все още опитвайки се да се пребори с магическата парализа. — Хиреадан ще разбере, че си замислила нещо. Бързо ще схване, всеки момент ще заподозре, защото ти няма доверие. При това от самото начало…

Магьосницата направи плавен жест с ръка. Стените на стаята се замъглиха и придобиха еднообразен мътносивкав цвят. Изчезнаха вратите, изчезнаха прозорците, та дори и прашните пердета и оплютите от мухите картини по стените.

— И какво ако Хиреадан се усети? — зловещо се намръщи тя. — Ще хукне да помага? През моята бариера няма минаване. Обаче те уверявам, че елфът няма да хукне наникъде, с нищо няма да ми навреди. С нищо. Защото е очарован от мен. Не, работата не е в никакви магически похвати, научени от дебелите книги, не съм го омагьосвала. Този глупак се влюби в мен. Ти не знаеше ли? Та той дори искаше да извика Беау на дуел, представяш ли си? Елф, ама ревнивец. Това не се среща често. Не случайно избрах тази къща, Гералт.

— Беау Берант, Хиреадан, Ердил, Лютичето. Ти наистина избираш най-късия път до целта. Но от мен няма да успееш да се възползваш, Йенефер.

— Ще се възползвам, бъди сигурен. — Магьосницата стана от леглото и тръгна към него, като грижливо заобикаляше изографисаните на пода знаци. — Нали ти казах, че ми дължиш нещо за лечението на поета? Нищо работа, искам ти само дребна услуга. След това, което съм намислила, веднага ще изчезна от Ринда, обаче тук има неколцина, няколко… нека ги наречем неуредени дългове. Обещала съм това-онова на някои хора, пък аз винаги изпълнявам обещанията си. И понеже няма да смогна да направя това лично, ти ще ги изпълниш.

Той се бореше, бореше се с всичка сила. Напразно.

— Не се съпротивлявай, вещерю — усмихна се тя ехидно. — Няма смисъл. Имаш силна воля и добри съпротивителни сили срещу магия, но не можеш да се бориш срещу моите заклинания. И не ме разсмивай. Зарежи опитите да ме покориш с демонстрации на непоклатимо и гордо мъжество. Единствено на тебе ти се струва, че си непоклатим и горд. Заради приятеля си би направил всичко и без вълшебство, би платил всяка цена, би целувал обувките ми. Пък и нещо друго, ако ми беше хрумнало да се развличам. — Той мълчеше. Йенефер стоеше и се подсмихваше, а пръстите й палаво се разхождаха по звездата от обсидиан, обсипана с елмази, която красеше лентата на шията й.

— Още в спалнята на Беау, когато разменихме с теб няколко думи, разбрах що за стока си — продължи монолога си тя. — И разбрах как точно ще те накарам да платиш. В Ринда всеки би могъл да уреди вместо мен моите дългове, да речем Хиреадан. Но ти ще го направиш, защото си длъжен да ми платиш. За престореното високомерие, за каменното изражение и за сарказма. За увереността ти, че можеш да стоиш лице в лице с Йенефер от Венгерберг и да я смяташ за самовлюбена проста и пресметлива вещица, като същевременно се пулиш в сапунисаните й цици. Плащай, Гералт от Ривия!

Тя се вкопчи с две ръце в косите му и жадно впи устни в неговите, като вампир. Медальонът на шията на вещера бясно се задърпа. Гералт изпита чувството, че верижката се скъсява и стиска гърлото му като примка. Теменужените очи на магьосницата изчезнаха и той потъна в мрака…

Гералт стоеше на колене. Йенефер му говореше с благ, нежен глас.

— Запомни ли?

— Да, госпожо.

Това беше собственият му глас.

— Тогава върви и изпълни поръчението ми.

— Слушам, госпожо.

— Можеш да ми целунеш ръка.

— Благодаря, госпожо.

Той запълзя към нея, както си беше на колене. В главата му бръмчаха десетки хиляди пчели. От ръката й струеше аромат на люляк и касис… Блясък. Мрак.

Перила, стъпала. Лицето на Хиреадан.

— Гералт! Какво ти е? Къде отиваш?

— Трябва… — изрече собственият му глас. — Трябва да вървя…

— О, богове! Вижте очите му!

Лицето на Вратимир, изкривено от смайване. Лицето на Ердил. И гласът на Хиреадан.

— Не, Ердил! Не го докосвай и не прави опити да го спреш. Разкарай се, Ердил! Махни се от пътя му!

Мирис на цъфнал люляк и касис… Врата. Потоци слънце. Жега. Задух. Мирис на люляк и касис.

„Ще има буря“ — помисли си той. И това беше последната му съзнателна мисъл.

VI

Мрак. Миризма…

Миризма ли? Не — воня. Воня на пикоч, гнила слама и мокри дрипи. Смрад на изпълващ въздуха пушек от факла, забучена в желязна скоба на стена от грубо изсечени каменни блокове. Хвърляна от факлата сянка върху постлания със слама пръстен под…

Сянка на решетка.

Вещерът изруга.

— Най-после! — каза някой и вещерът усети как този някой го вдига и го подпира до влажната стена. — Вече бях почнал да се притеснявам. Толкова дълго беше в несвяст.

— Хиреадан? Къде… По дяволите, главата ми се пръска… къде сме?

— А ти как мислиш?

Гералт обърса лицето си с длан и се огледа. До отсрещната стена клечаха трима дрипльовци. Виждаше ги смътно, понеже се бяха свили колкото се може по-далеч от факлата, почти в непрогледния мрак. Под решетката, която отделяше цялата им група от осветения коридор, лежеше нещо, на пръв поглед наподобяващо купчина парцали. В действителност нещото беше старец с нос като дълъг клюн. Дължината на сплъстените му коси и състоянието на дрехите му говореха, че не е тук от вчера.

— Хвърлили са ни в ямата — заключи мрачно Гералт.

— Радвам се, че отново си в състояние да мислиш логично и да правиш изводи — подметна елфът.

— Дяволска работа… Ами Лютичето? Отдавна ли сме тук? Колко време е минало откакто…

— Не знам. Когато са ме хвърлили, аз също съм бил в безсъзнание. — Хиреадан скупчи малко слама и се намести по-удобно на нея. — Има ли значение?

— И още как, по дяволите. Йенефер… И Лютичето. Лютичето е там с нея, а тя се кани… Ей, вие там. Отдавна ли сме хвърлени тук?

Дрипльовците си зашушукаха нещо, но не отговориха.

— Да не сте глухи? — Гералт се изплю, все още не успяваше да се отърве от металния вкус в устата. — Питам ви кое време е сега? Ден или нощ? Сигурно знаете кога ви носят яденето?

Дрипльовците отново си зашушукаха нещо, разкашляха се.

— Оставете ни на мира, господине — каза накрая единият от тях, — и много ще ви моля да не ни заговаряте повече. Ние сме честни крадци, а не някакви си политически престъпници. Не сме се опълчвали срещу властта. Само сме крали.

— Ъхъ — подкрепи го вторият. — Вие си имате ваш ъгъл, ние — наш. Всяка жаба да си знае гьола.

Хиреадан изсумтя. Вещерът се изплю.

— Така си е — избоботи дългоносото старче със сплъстената коса. — В пандиза всеки си пази ъгъла и се държи при своите.

— А ти, дядка — попита подигравателно елфът, — кого поддържаш? Честните или политическите?

— Никого — гордо отвърна старецът. — Понеже съм невинен.

Гералт отново се изплю.

— Хиреадан — попита той, масажирайки слепоочията си, — това с опълчването срещу властта… истина ли е?

— Напълно. Нищо ли не си спомняш?

— Сещам се, че излязох на улицата… хората ме заглеждаха… После… После влязох в някакъв магазин…

— Заложна къща — сниши глас елфът. — Там влезе. И веднага заби юмрук в лицето на собственика. Здравата го измлати.

Вещерът сдържа напиращото на устните му проклятие.

— Собственикът падна на пода — тихо продължи разказа си Хиреадан. — Ти на няколко пъти го срита в слабините. Дотича слугата. Него ти изхвърли през прозореца — на улицата.

— Опасявам се, че после нещата са загрубели още повече — измърмори Гералт.

— Опасенията ти са основателни. Когато излезе оттам, ти тръгна по средата на улицата, като блъскаше минувачите и крещеше някакви глупости за честта на дамите. След теб се проточи цяла върволица зяпачи. Сред тях бяхме и ние с Ердил и Вратимир. Ти се спря пред къщата на аптекаря Лавронос, влезе и моментално излезе оттам, влачейки Лавронос за крака. След което се обърна с нещо като реч към тълпата.

— Каква реч?

— Ами накратко казано, заяви, че един уважаващ себе си мъж не бива да нарича курва дори някоя изпечена професионалистка в занаята, защото това е долно и гнусно от негова страна. И че е мръсно и недопустимо деяние окачествяването с тази дума на жена, която никога не си имал… Изразът, който употреби, беше по-цветист. Уведоми всички, че наказанието ще бъде приложено незабавно, понеже точно това е подходящото наказание за такъв боклук като Лавронос. После стисна главата му между коленете си, смъкна гащите му и започна да го налагаш по задника с колана си.

— Продължавай, Хиреадан. Не ме жали.

— Докато го пердашеше по задника, аптекарят виеше и пищеше и през сълзи молеше хората и боговете да се смилят, да имат жал, обещаваше да се промени за добро, но ти явно не му вярваше. И тогава дотичаха неколцина въоръжени главорези, от онези, на които в Ринда кой знае защо им викат гвардейци.

— И тогава ли се опълчих срещу властта? — попита Гералт и поклати съкрушено глава.

— Къде ти! Опълчи се много преди това. И търговецът, и Лавронос са членове на градския съвет. Сигурно ще ти е интересно да научиш, че и двамата са настоявали Йенефер да бъде изхвърлена от града. Не само че са гласували за това в съвета, ами са разправяли за нея разни гадости из кръчмите и са я коментирали по най-недостоен начин.

— Отдавна се досещах за това. Разправяй по-нататък. Беше стигнал до гвардейците. Те ли ме хвърлиха в ямата?

— Искаха. Ох, Гералт, това се казва зрелище. Бяха въоръжени до зъби с тояги, пръти, брадви, а ти се сражаваше само с един бастун, който взе от някакво конте. И когато ги натръшка всичките на земята, продължи по пътя си. Повечето от нас бяха наясно накъде си тръгнал.

— Ще ми се и аз да съм наясно.

— Пое към храма. Защото свещеникът Креп, също член на съвета, отделяше на Йенефер много време в проповедите си. Впрочем, ти изобщо не скри мнението си за свещеника Креп. Обеща да му прочетеш лекция за дължимото уважение към нежния пол. Като при това вместо официалната му титла бълваше епитети, които будеха радостно оживление сред дечурлигата, вървящи по петите ти.

— Така — измърмори Гералт. — Значи отгоре на всичко съм богохулствал. Какво още? Оскверняване на храма?

— Не. Не успя да влезеш. Пред храма те причакваше рота градски стражи, въоръжена с всичко налично в оръжейния склад, май липсваше само катапулт. Сигурно щяха просто да те размажат, натам вървяха нещата. Обаче ти не стигна до тях. Внезапно се хвана за главата и изгуби съзнание.

— Можеш да спреш дотук. Обаче как ти, Хиреадан, се озова в ямата?

— Когато припадна, неколцина стражи се завтекоха да те надупчат с копията. Влязох в спор с тях. В отговор ме халосаха с една алебарда по главата, след което се озовах тук. Сигурно ще ми лепнат обвинение за съучастие в заговор срещу човешката раса.

— Щом вече сме в редовете на обвиняемите — през зъби каза вещерът, — как мислиш, какво ни чака?

— Ако кметът Невил е успял да се върне от столицата, кой знае… — измърмори Хиреадан. — Той е мой познат. В противен случай присъдата ще бъде произнесена от властниците, сред които са и двамата потърпевши. Което означава… — Елфът с отсечен жест прекара ръба на дланта си през шията. Въпреки царящия в подземието мрак жестът оставяше малко простор за въображението. Вещерът си замълча. Крадците си шепнеха нещо. Старчето, затворено заради „невинност“, кротко спеше.

— Прекрасно — обади се Гералт най-накрая и изпсува. — Не само ще съм обесник, ами ще ми тежи на съвестта и твоята смърт. Че и смъртта на Лютичето, май. Не ме прекъсвай. Знам, че това стана заради номерата на Йенефер, но въпреки това съм виновен. Тази моя наивност. Тя ме омая, превърна ме в пън, както казват джуджетата.

— Нямам какво да кажа — измърмори елфът. — Предупреждавах те. Предупреждавах те, по дяволите, обаче и аз самият се оказах пън, както ти се изрази. Съжаляваш, че съм тук по твоя вина. Обаче аз можех да те спра там, на улицата, да те обезоръжа, да направя нещо, за да не допусна… Но не го направих. Страхувах се, че развалянето на магията й ще стане причина да се върнеш и… да й сториш зло. Прости ми.

— Прощавам ти великодушно. Защото нямаш представа каква сила имаше в заклинанието й. Скъпи ми елфе, обикновените заклинания ги парирам за няколко минути, без да припадам при това. Нямаше да ти се удаде да премахнеш магията на Йенефер, за да ме обезоръжиш… Спомни си за гвардията.

— Повтарям, не мислех за теб. А за нея.

— Хиреадан?

— Кажи.

— Ти да не я… Ти да не я…

— Не обичам възвишените думи — прекъсна го елфът с тъжна усмивка. — Да кажем, че съм силно увлечен по нея. Сигурно ще се учудиш как е възможно да си увлечен по такава жена?

Гералт притвори очи, за да извика в паметта си образа й. Образ, който по необясним начин го привличаше — казано, без да се използват възвишени думи.

— Не, няма да се учудя, Хиреадан — каза той.

Откъм коридора се чуха тежки стъпки, задрънча метал. На пода на подземието легнаха сенките на четирима стражи. Проскърца ключ и невинният старец отскочи като попарен от решетката, за да потърси убежище в ъгъла на честните крадци.

— Толкова бързо? — полугласно изрази учудването си елфът. — Смятах, че за изграждането на един ешафод се иска повече време…

Единият от стражите, абсолютно плешив дангалак с четинеста като на шопар муцуна, посочи с пръст вещера.

— Този.

Другите двама сграбчиха Гералт, вдигнаха го като мръсен парцал и го долепиха до стената. Крадците се свиха в ъгъла, дългоносият старец се зарови в сламата. Хиреадан понечи да скочи, но падна върху сламеника и пълзешком се запримъква назад, принуден от опрения в гърдите му къс легионерски меч. Стражът с голата глава спря пред вещера, нави ръкави и заразтрива китката си.

— Господин съветникът Лавронос нареди да те питаме как се чувстваш в нашата яма? — каза той. — Дали не ти липсва нещо? Или може би ти е студено, а?

Гералт не сметна за нужно да му отговаря. Не можеше и да рита, понеже стражите от двете му страни го бяха настъпили с тежките си обуща. Плешивият с къс замах заби юмрук под лъжичката му. Напрягането на мускулите не помогна на Гералт. Поемайки си с усилие въздух, известно време вещерът разглежда катарамата на собствения си колан, след което стражите отново го изправиха.

— Значи от нищо нямаш нужда? — продължаваше да бърбори плешивият. Дъхът му вонеше на лук и на развалени зъби. — Господин съветникът ще се зарадва, че не се оплакваш.

Вторият удар уцели същото място. Вещерът се закашля и със сигурност щеше да повърне, ако имаше какво. Плешивият се извърна настрани. Вдигна другата ръка. Фрас! Гералт пак заби поглед в катарамата. Колкото и да беше странно, над нея не се беше образувала дупка, през която да се вижда стената.

— Е, какво? — Плешивият леко отстъпи назад с явното намерение да замахне по-силно. — Няма ли никакви желания? Понеже господин Лавронос нареди да те питаме. Какво мълчиш? Да не ти се преплете езикът? Сега ще го разплетем.

Фрас!

Гералт и този път не изгуби съзнание. А щеше да е добре, защото вътрешните му органи можеха да му потрябват за нещо и по-нататък. Но за да изпадне в безсъзнание, трябваше да накара плешивия да…

Стражът плю, озъби се и отново замасажира юмрука си.

— Е? Някакви желания?

— Имам едно… — простена вещерът, надигайки с мъка глава. — Да се пръснеш дано, кучи сине.

Плешивецът проскърца със зъби, направи крачка назад и този път замахна така, както Гералт искаше. Целеше се в главата му. Обаче удар не последва. Стражът изведнъж издаде бълбукащи звуци, като на пуяк, хвана се с ръце за корема, зави и заръмжа от болка…

И се пръсна.

VII

— И какво да ви правя сега?

Потъмнялото небе се разцепи от ослепителната стрела на мълнията и след кратка пауза протяжно се обади гръмотевицата. Пороят набираше мощ от дъждовния облак, който бавно плуваше над Ринда.

Гералт и Хиреадан седяха на пейката под големия гоблен, изобразяващ Пророка Лебед, пасящ овце, и мълчаха, скромно свели очи. Кметът Невил нервно кръстосваше из стаята, пръхтеше и сумтеше бясно.

— Вие, смотани магьосници! — изведнъж избухна той, заковавайки на място. — Не обичате моя град, а? Да не би той да е единствен на тоя свят, а?

Елфът и вещерът мълчаха.

— Каква е тази работа… — Кметът се задави. — Защо ключарят… Сплескан като домат! На пихтия! Това е нечовешко!

— Нечовешко и безбожно — заприглася му присъстващият в канцеларията на кметството свещеник Креш. — Толкова нечовешко деяние, че всеки глупак ще се досети кой стои зад стореното. Да, господин кмете. Ние и двамата познаваме Хиреадан, пък на тоя, дето се представя за вещер, не би му стигнала Сила така да размаже ключаря. Всичко е работа на Йенефер, омразната на всички богове вещица!

Зад прозореца, сякаш в потвърждение на изреченото от Креп, изтрещя гръм.

— Само нейна работа е и на никой друг — продължи свещеникът. — Несъмнено. Кой друг освен Йенефер би дръзнал да се изгаври с градския съветник Лавронос?

— Ха-ха-ха! — разкикоти се кметът. — Точно за това най-малко ме е яд. Лавронос риеше под моите крака, закопнял за поста ми. Сега хората няма да му се подчиняват. Като си спомнят за боя по голия задник…

— Само това липсваше, да почнете да ръкопляскате на това престъпление, господин Невил — смръщи се Креп. — Напомням ви, че ако не бях направил на вещера заклинание за прогонване на зли духове, той щеше да вдигне ръка и на мен, и на достолепието на храма…

— Ама нали и ти зле говореше за нея в проповедите си, Креп? Дори Берант се жалваше по тоя повод. Но истината си е истина. Чувате ли, негодници? — Кметът отново се извърна към Гералт и Хиреадан. — Няма прошка за вас! Нямам намерение да поощрявам подобни фокуси! Хайде, казвайте каквото имате да кажете за свое оправдание, в противен случай ще плюя на всичките ви религии и така ще ви подредя, че ще ме помните, докато сте живи. Веднага си казвайте всичко, като на изповед!

Хиреадан въздъхна тежко и хвърли многозначителен и въпросителен поглед на вещера. Гералт също въздъхна и се изкашля. После разправи всичко. Е, почти всичко.

— Такива ми ти работи — изрече свещеникът след кратко мълчание. — Чудничка история. Зъл гений, освободен от заклинание. И магьосница, която знае как да го хване. Добра комбинация, няма що. Това може да свърши зле, много зле.

— Какво е това гений? — попита Невил. — И за какво й е изтрябвал на тая Йенефер?

— Магьосниците — заобяснява Креп — черпят своята мощ от силите на Природата, по-точно от така наречените Четири Основи, сиреч елементи, познати под имената Въздух, Вода, Огън и Земя. Всяка от тези стихии има свое собствено Измерение, на магьоснически жаргон — Плоскост. Тоест, съществуват Плоскости на Водата, Огъня и така нататък. Тези Измерения са недостъпни за нас и са населени от същества, които се наричат гении…

— Така се наричат в легендите — прекъсна го вещерът, — защото, доколкото знам…

— Не ме прекъсвай — сряза го Креп. — Това, че знаеш малко неща, се разбра от самото начало на разказа ти, вещерю. Така че мълчи и слушай какво говорят по-умните от теб. И така, гениите. Те са от четири рода, както са четири и Плоскостите. Има д’ийни, това са въздушните същества, има мариди, свързани със стихията на Водата, ифрити или гении на Огъня и д’ао — гении на Земята…

— Ти пък се оля, Креп, на това му се вика словесна диария — вметна Невил. — Това да не ти е неделно училище. Казвай без увъртания: какво иска Йенефер от тоя гений?

— Такъв гений, кмете, е жив събирач на магическа енергия. Магьосникът, сдобил се с шанса по свое желание да призовава подобен гений, може да насочва тази енергия във вид на заклинания. И няма нужда да се мъчи, за да извлича Сила от Природата, понеже геният върши тази част от работата вместо него. Тогава могъществото на такъв магьосник става огромно, почти безгранично.

— Нещо не съм чувал за всесилни магове — направи кисела физиономия Невил. — Тъкмо обратното, приписваната на повечето от тях сила очевидно е преувеличена. Това не го могат, за онова нямат сили.

— Навремето магьосникът Стамелфорд — прекъсна го свещеникът, отново възприел менторски тон и заел позата на лектор — преместил планината, която му затулвала гледката от кулата. Никой преди, нито след това не е успял да извърши нещо подобно. Понеже според мълвата Стамелфорд е ползвал услугите на д’ао, гений на Земята. Има запазени писмени свидетелства за подобни действия и на други магове. Гигантските вълни и катастрофалните проливни дъждове несъмнено са дело на маридите. Огнените стълбове, пожарите и взривовете са работата на огнените ифрити…

— Смерчове, урагани, полети над земята — измърмори Гералт. — Автор Джофри Монк.

— Така е. Все пак знаеш това-онова. — Креп го погледна по-благосклонно. — Казват, че старият Монк бил намерил начин да впрегне в работа и д’ийни — гений на Въздуха. Според слуховете не само един. Уж ги бил държал в бутилки и ги използвал при нужда, всеки гений му изпълнявал по три желания. Защото гениите, драги мои, изпълняват само три желания, след което изчезват в своите Измерения.

— Оня над реката не изпълни нито едно — решително каза Гералт, — а веднага хвана Лютичето за гушата.

— Гениите — с навирен нос заобяснява Креп — са злосторни и коварни същества. Мразят ония, които ги натикват в шишета и им заповядват да местят планини. Правят всичко, за да попречат на изричането на желанията, а, веднъж изречени, ги сбъдват така, че е трудно да бъдат овладени. Или предвидени. Понякога ги сбъдват буквално, затова трябва да си мериш приказките. За да озаптиш един гений, трябва да притежаваш желязна воля, нерви от стомана, могъща Сила и немалка вещина. От думите ти, вещерю, произтича, че ти е липсвала нужната вещина.

— Да, не беше достатъчна за обуздаването на тая гадина — съгласи се Гералт. — Въпреки това го прогоних, и той нададе такъв вой, че въздухът се тресеше. А това все е нещо, макар че Йенефер се присмя на моето заклинание за прогонване на зли духове…

— Какво заклинание? Я го повтори.

Вещерът го повтори, дума по дума.

— Какво?! — Свещеникът първо пребледня, сетне почервеня, накрая посиня. — Как смееш! Безсрамник!

— Прощавайте — избоботи смутено Гералт, — честно казано, не знам какво означават тези думи.

— Като не знаеш, не повтаряй! И къде ли би могъл да ги чуеш?

— Хайде стига — махна с ръка кметът. — Само си пилеем времето. Хубаво. Сега вече знаем защо й е изтрябвал на магьосницата нашият гений. Но според думите ви, Креп, излиза, че това е мръсна работа. Защо пък да е мръсна? Нека го хваща и отива по дяволите, мен какво ме засяга. Мисля, че…

Никому не бе писано да разбере за какво мислеше в този миг Невил, дори да не ставаше дума за перчене. На стената до Пророк Лебед изневиделица се появи светещ четириъгълник, нещо блесна — и в средата на стаята се стовари… Лютичето.

— Той е невинен! — извика поетът с кристален звучен тенор, докато седеше на пода и се оглеждаше като обезумял. — Вещерът няма вина! Настоявам да ми повярвате.

— Лютиче — ахна Гералт, като препречи пътя на Креп, който очевидно възнамеряваше да забълва формули за прогонване на зли духове, а може би и заклинания. — Ти откъде се взе, Лютиче?

— Гералт! — Бардът скочи от пода.

— Лютиче!

— Тоя пък кой е? — измърмори Невил. — Ако не престанете с тия магии, не отговарям за себе си, по дяволите! Казал съм, че в Ринда е забранено да се правят магии! Първо се подава писмена молба, после се плаща такса и данък върху дохода… Ама да не би тоя случайно да е певецът — заложникът на вещицата?

— Лютиче… — Гералт хвана поета за ръцете. — Как се озова тук?

— Не знам — призна бардът с възможно най-глупавото и тревожно изражение. — Честно казано, не съм съвсем наясно какво става с мен. Малко неща помня, но да пукна, ако знам кое беше наяве, и кое — кошмарен сън. Обаче си спомням една дребничка сладка брюнетка с пламтящи очи…

— Намерихте кога да дрънкате за сладки брюнетки — прекъсна ги Невил. — Да се върнем на въпроса, уважаеми! Ти крещеше, че вещерът е невинен. Как да разбираме това? Че Лавронос сам се е напердашил? Защото само това е вариантът, ако вещерът е невинен. Стига да не става дума за колективна халюцинация.

— Нищо не знам нито за пердаха, нито за халюцинациите — изрече гордо Лютичето, — нито за лавровите носове. Повтарям: последният ми спомен е за някаква красива жена, издокарана по последната мода в черно и бяло. Същата грубо ме запокити в някаква светеща дупка, явно магически портал. Като преди това ясно и категорично ми заръча да кажа следното, след пристигането ми по местоназначение: „Желая да ми повярвате, че вещерът няма вина за случилото се. Такова, а не друго е изричното ми желание.“ Край на цитата. Буквално това каза. Да, аз я попитах за какво е цялата работа. Сладката брюнетка не ми даде да продължа. Наруга ме не особено изискано, сграбчи ме за яката и ме запокити в отвора на портала. Това е всичко. А сега…

Лютичето се изправи, отупа сакото си, оправи яката и намести диплите на фриволното си, макар и мръсно жабо.

— Дали ще имате добрината да ми кажете как се казва и къде се намира най-добрата кръчма в този град?

— В моя град няма лоши кръчми! — бавно произнесе Невил. — Но преди да се убедиш в това, ще се запознаеш с най-добрата яма в моя град. Да ви подсетя, че все още не сте на свобода, смотаняци! Виж ги ти! Единият разправя врели-некипели, другият изскача от стената и крещи за невинност, нещо си иска, вдига врява, настоява да му повярваме. Той има нахалството да желае…

— О, богове! — Свещеникът внезапно се плесна по плешивото теме. — Разбрах! Проумях! Желанието! Последното желание!

— Какво ти е, Креп? — навъси се кметът. — Нещо май се разболяваш?

— Последното желание! — повтори Креп. — Тя е накарала барда да изрече последното, трето желание. Геният не може да бъде овладян, ако не изпълни това желание. А Йенефер, изглежда, е заложила магическия капан и може би е хванала гения, преди той да избяга в своето Измерение! Господин Невил, трябва непременно да…

Зад прозореца изтрещя гръм. И то така, че стените потрепериха.

— По дяволите — измърмори кметът и отиде до прозореца. — Близичко изтрещя. Само това ми липсваше, в някоя къща да лумне пожар… Богове! Какво е това, Креп?!

Всички се хвърлиха към прозореца.

— Майчице! — възкликна Лютичето и се хвана за гърлото. — Това е той! Оня кучи син, дето ми стискаше гръкляна!

— Д’айни! — изрева Креп. — Гений на въздуха!

— Над кръчмата на Ердил е! — изкрещя Хиреадан. — Над покрива!

— Тя го е хванала! — Свещеникът така се надвеси, че насмалко не падна от прозореца. — Виждате ли магическата светлина? Магьосницата е хванала гения в капана!

Гералт наблюдаваше мълчаливо.

Отдавна, когато беше още хлапе и се обучаваше в Обителта на вещерите в Каер Морхен, двамата с приятелчето му Ескел бяха хванали голям горски търтей и го бяха вързали с дълъг, изтеглен от плата на ризата конец за гърнето, което стоеше на масата. Спукаха се от смях, докато гледаха какви ги върши вързаният търтей, до мига, в който не ги спипа техният наставник Весемир, за да им удари здрав бой с колана си. Джинът, който кръжеше над покрива на бъдещата кръчма на Ердил, се държеше точно по същия начин като онзи търтей. Издигаше се и се спускаше, излиташе и пикираше, с яростно бръмчене шеметно обикаляше в кръг. Защото и джинът, също като горския търтей, беше вързан за усукани нишки, изтъкани от ярки разноцветни лъчи светлина, които го бяха омотали и привързали към покрива. Но възможностите на джина бяха далеч по-големи от тези на търтея, вързан за гърнето. Търтеят не можеше да руши покривите на околните къщи, да килва комините и да прави на пух и прах куличките и мансардите. За разлика от джина. Той ги можеше тия работи. И ги правеше.

— Той унищожава моя град! — нададе вой Невил. — Това чудовище ще го съсипе!

— Хе-хе! — засмя се свещеникът. — Май ще удари на камък вещицата! Този д’ийни е страшно силен! Честно казано, не знам кой кого е хванал — тя него или той нея! Като нищо този д’ийни ще я надвие — и много добре ще стори! Ще възтържествува справедливостта!

— Да ти пикая на справедливостта! — изрева кметът, нехаейки за това, че под прозорците можеше вече да се сбират потенциални избиратели. — Не виждаш ли какво става, Креп! Паника, разрушения! Защо не ми каза това, плешив глупако! Правеше се на много учен, езикът ти не спря да мели, а за най-важното — нито дума! Вещерю, направи нещо! Чуваш ли, невинен магьоснико? Въдвори ред! Прощавам ти всички прегрешения, но…

— Тук нищо не може да се направи, господин Невил — изсумтя Креп. — Просто не сте обърнали внимание какво ви се говори. Никога не сте се вслушвали в думите ми. Пак повтарям, този д’ийни е невероятно силен, иначе магьосницата вече да го е хванала. Казвам ви, че заклинанията й ще отслабнат, след което д’ийнито ще я размаже и ще избяга. И ще настъпи спокойствие.

— Като междувременно градът се превърне в руини, така ли?

— Трябва да се чака — повтори свещеникът. — Но не със скръстени ръце. Трябва да издадете заповед, господин кмете. Нека хората напуснат околните къщи и се приготвят да гасят пожари. Ставащото в момента е нищо в сравнение с ада, който ще настане, когато геният убие магьосницата.

Гералт вдигна глава, срещна погледа на Хиреадан и сведе очи.

— Господин Креп — изведнъж сбра кураж той. — Имам нужда от помощта ви. Говоря за портала, по който дойде Лютичето. Той все още свързва кметството със…

— Нищо вече не е останало от портала — изрече студено Креп и посочи стената. — Не виждаш ли?

— Порталът, дори и да е невидим, оставя диря. Със заклинание тази диря може да се стабилизира. След което аз ще мина през него.

— Да не си се побъркал? Дори да не бъдеш разкъсан на парчета в този проход, какво целиш да постигнеш? Да се озовеш в центъра на циклона?

— Питам ви дали можете да изречете заклинание, за да стабилизирате дирята?

— Заклинание ли? — Креп гордо вдигна глава. — Да не би да съм някой магьосник-безбожник! Аз не изричам никакви заклинания! Могъществото ми извира от вярата и молитвите!

— Можете или не?

— Мога.

— Тогава действайте! Времето не чака!

— Гералт — намеси се Лютичето, — ти наистина си откачил! Стой по-далеч от тоя проклет удушвач!

— Моля за тишина! — изрече Креп. — И за сериозност от страна на присъстващите. Чета молитва.

— Да те вземат дяволите с все молитвите ти! — изрева Невил. — Тичам да сбирам народа! Трябва да се действа, вместо да се стои и да се говорят празни приказки. Ама че ден, богове! Какъв отвратителен ден!

Вещерът усети как Хиреадан го докосна с ръка. Извърна се. Елфът надникна право в очите му и после сведе поглед.

— Ти отиваш там… защото си длъжен, нали?

Гералт пристъпи от крак на крак. Стори му се, че долавя аромата на цъфнал люляк и касис.

— Май да — след миг забавяне каза той. — Длъжен съм. Прости ми, Хиреадан…

— Не ми се извинявай. Знам какво изпитваш.

— Съмнявам се. Защото и аз самият не го знам.

Елфът се усмихна. Но усмивката не се получи много радостна.

— Точно там е работата, Гералт. Точно там.

Креп се изправи, въздъхна дълбоко.

— Готово — гордо обяви той и посочи едва забележимия контур на стената.

— Обаче порталът е неустойчив и няма да издържи дълго. Пък и не се знае колко е стабилен. Може да се скъса. Преди да влезете вътре, си помислете за греховете си, господин вещер. Разбира се, мога да ви дам благословията си, но за опрощаване на греховете…

— Няма време — довърши Гералт. — Знам, господин Креп. Времето никога не стига за тия неща. Всички да излязат от стаята. Ако порталът се пръсне, ще ви спука тъпанчетата.

— Аз оставам — каза Креп, когато вратата зад Лютичето и елфа се затвори, и размаха ръце във въздуха, създавайки около себе си пулсираща аура. — Малка защита за всеки случай. Ако порталът експлодира… Ще се опитам да ви измъкна, господин вещер. Тъпанчетата не са болка за умиране. Ще зараснат, стане ли нещо.

Гералт го погледна по-приветливо. Свещеникът се усмихна.

— Храбър човек сте — каза Креп, минавайки на „вие“. — Макар и вещер. Искате да я спасите, нали? Но куражът едва ли ще ви помогне. Джиновете са отмъстителни същества. Магьосницата е обречена. Пък и вие ще загинете, ако идете там. Помислете си дали е чиста съвестта ви.

— Вече си помислих. — Гералт се изправи пред излъчващия слаба светлина портал. — Господин Креп?

— Слушам?

— Онова заклинание за прогонване на зли духове, от което така настръхнахте… какво означава?

— Няма що, подходящо време избрахте за шегички…

— Моля ви, господин Креп.

— Какво да се прави — каза свещеникът, докато се скриваше зад облегалката на масивния дъбов стол на кмета. — Като се има предвид, че е последното ви желание… Не мога да ви откажа. Това означава… Ъъъ… „Върви да си го начукаш.“

Гералт направи крачка в нищото и студът приглуши разтърсващия го смях.

VIII

Порталът, ревящ и бушуващ като ураган, го изстреля, изплю го с разкъсваща дробовете сила. Вещерът рухна омаломощен на пода, отваряйки уста, за да вдиша живителни глътки въздух.

Подът се тресеше. Отначало Гералт си помисли, че трепери той самият след пътешествието през разкъсващия ад на портала, но бързо разбра грешката си. Цялата къща вибрираше и се тресеше с пукот и скърцане.

Вещерът се огледа. Не беше в стаичката, в която беше видял Йенефер и Лютичето, а в голямата обща зала на кръчмата на Ердил, която се ремонтираше.

Видя я. Беше коленичила между столовете, сведена над магическото кълбо. То излъчваше силно млечнобяло сияние и обагряше в червено пръстите й. Светлината от кълбото създаваше мъждукаща и потрепваща, но ясна картина. Гералт видя нарисуваната на пода звезда и нажежената до бяло пентаграма. Видя изхвърчащите от пентаграмата разноцветни огнени струи, изчезващи горе над покрива, откъдето долиташе яростният рев на уловения джин.

Йенефер го видя, скочи и вдигна ръка.

— Не! — изкрещя той. — Недей! Искам да ти помогна!

— Да ми помогнеш? — бясно изсумтя тя. — Ти?

— Да.

— Въпреки онова, което ти сторих?

— Да.

— Странно, но всъщност няма значение. Не ми трябва помощта ти. Махай се веднага!

— Не!

— Махай се! — истерично извиси глас магьосницата, лицето й беше зловещо разкривено. — Тук става напечено! Не мога да го уловя, кой знае защо гадината не губи сили. Хванах го, след като изпълни третото желание на трубадура. Въобще не отслабва, а трябваше вече да кротува в кълбото. Че става и още по-силен! Въпреки това аз ще го… надвия, ще го пречупя…

— Няма да го надвиеш, Йенефер. Той ще те убие.

— Не съм толкова лесна за убиване…

Тя не се доизказа. Таванът на кръчмата изведнъж пламна и заблестя. Картината, проектирана от кълбото, се размаза. На гредореда на тавана изникна голям огнен квадрат. Магьосницата изруга, вдигна ръка и от пръстите й бликнаха искри.

— Бягай, Гералт!

— Какво става, Йенефер?

— Той ме усети… — простена тя и почервеня от усилието. — Иска да се добере до мен. Създава собствен портал, за да нахълта тук. Нишките не може да разкъса, обаче през портала ще мине. Аз не мога… Не мога да го удържа!

— Йенефер!

— Не ме разсейвай! Трябва да се концентрирам… Бягай, Гералт. Ще отворя мой портал за теб. Внимавай, това е случаен портал, понеже само за такъв имам време и сили… Не знам къде ще те отведе… но ще си в безопасност… Приготви се…

Големият портал на тавана внезапно пламна ослепително, разшири се, деформира се и от празнотата изникна до болка познатата на вещера разплута, мляскаща с увисналите си бърни паст, която виеше оглушително. Йенефер скочи, размаха ръце и изкрещя заклинание. От ръцете й изригна платно от светлина, което обхвана джина като в мрежа. Джинът изръмжа и изстреля дългите си лапи, които като кобри в атака се протегнаха към шията на магьосницата. Йенефер не трепна. Гералт се хвърли към нея, отблъсна я и я закри с тялото си. Джинът, оплетен в магическата светлина, изскочи като тапа от портала и се хвърли към тях със зейнала паст. Вещерът стисна зъби и го удари със Знак. Като че ли нямаше видими последствия, но геният не нападна. Увисна под самия таван, изду се до гигантски размери, опули срещу Гералт бели очища и изръмжа. Някак заповеднически, като че даваше нареждане. Гералт не разбра какво.

— Насам! — изкрещя Йенефер, сочейки портала, който бе сътворила чрез магия на стената. В сравнение с портала на гения нейният беше направо жалка и дори занаятчийска работа. — Бягай, Гералт!

— Само с теб!

Йенефер задвижи ръце и изкрещя заклинание, шарените нишки изпукаха и щедро пръснаха искри. Джинът се завъртя като бъчва, напъна се и разтегна нишките. Бавно, но сигурно започна да се приближава към магьосницата. Тя не помръдваше.

Вещерът с един скок се озова до нея, ловко я подкоси, сграбчи я с една ръка през талията, а с другата я стисна за косата на тила. Йенефер изпсува и го ръгна с лакът в гръкляна. Той обаче не я пусна. Острата миризма на озон, последвала заклинанието, не намали аромата на люляк и касис. Гералт ритна магьосницата в крака и скочи, като я отнесе право в млечнобялото и примигващо нищо на по-малкия портал.

Порталът, водещ към неизвестността.

Те изхвърчаха, слети в прегръдка, и се изръсиха на под от мрамор, плъзнаха се шеметно по него, като обърнаха първо огромен свещник, а после и някаква маса, от която с трясък и звън се посипаха кристални чаши и потири, фруктиери, пълни с плодове, и огромна купа със счукан лед, водорасли и стриди. Някой изкряска, някой изпищя.

Лежаха в самия център на ярко осветена, бална зала. Богато облечени господа и окичени с блестящи бижута дами бяха прекъснали танца си и ги гледаха втрещени. Музикантите на балкона прекъснаха мелодията с безмилостна за ушите какофония.

— Кретен такъв! — кресна Йенефер и направи опит да издере очите на Гералт. — Идиот! Развали цялата работа. Почти го бях хванала!

— Хванала си го друг път! — не й остана длъжен той, беше ядосан не на шега. — Та аз те спасих, глупава вещице!

Тя извиси глас като побесняла котка, а от ръцете й пръснаха искри. Гералт се извърна и я стисна за китките, след което двамата се затъркаляха сред стридите, захаросаните плодове и счукания лед.

— Къде са ви поканите? — попита достолепен мъж със златна верижка на шамбелан, който ги гледаше отгоре с високомерие.

— Разкарай се, идиот! — отново изкрещя Йенефер, която не се бе отказала от опитите си да издере очите на Гералт.

— Това е скандално! — с упрек каза шамбеланът. — Малко нещо преигравате с телепортацията си. Ще съм принуден да подам жалба до Магьосническия съвет. Ще поискам да…

Никой не разбра какво ще поиска той. Йенефер се освободи, удари вещера по ухото, ритна го с все сила в прасеца и скочи в гаснещия на стената портал. Гералт се хвърли след нея, прилагайки изпитания похват с вкопчването в талията и косата. Йенефер, също понатрупала опит, го халоса по лакътя. От рязкото движение роклята й под мишницата се разпра, оголвайки красивата й гръд. От разкошното деколте се изплъзна стрида.

Двамата хлътнаха шеметно в небитието на портала. До слуха на Гералт долетяха думите на шамбелана:

— Музиката да свири! Всичко е наред. Моля, забравете за достойния за съжаление инцидент.

Вещерът беше сигурен, че всеки пореден полет през портала увеличава вероятността за злополуки, и не бъркаше. Те попаднаха в целта, в кръчмата на Ердил, но се материализираха под самия таван и, трошейки перилата на стълбата, се стовариха на масата с оглушителен трясък. А масата не можеше да издържи подобно нещо и не го издържа.

В мига на падането Йенефер се оказа под Гералт. Той беше сигурен, че тя е изгубила съзнание. Но грешеше.

Тя го ръгна с юмрук в окото и му наговори право в лицето цял куп обиди, които биха направили чест на джудже-гробар, а джуджетата-гробари бяха най-цапнатите в устата. Ругатните бяха съпроводени от яростни и безредни удари, нанасяни където дойде, на сляпо. Гералт сграбчи ръцете й и за да избегне евентуален неин удар с чело, заби лице в деколтето й, а то ухаеше на люляк, касис и стриди.

— Пусни ме! — кресна тя и се заизвива като змиорка. — Идиот, глупак, грубиян! Веднага ме пусни! Трябва да подсиля нишките на джина, защото ще избяга.

Гералт не отговори нищо, макар че му се искаше. Стисна я още по-здраво, опитваше се да я притисне към пода, за да не може да мърда. Йенефер избълва отвратителна ругатня, дръпна се и с все сила го ръгна с коляно в слабините. Преди той да успее да си поеме дъх, тя се отскубна и изкрещя заклинание. Гералт бе вдигнат от някаква чудовищна сила, полетя през стаята, заби се в резбования двукрилен гардероб и го разби на парчета.

IX

— Какво става там? — вкопчен в перваза, Лютичето правеше опити да пробие с поглед завесата на проливния дъжд. — Кажете какво става там, по дяволите!

— Бият се! — извика един от скитниците зяпачи и отскочи като попарен от прозореца на кръчмата. Неговите приятелчета дрипльовци също търтиха да бягат, шляпайки с боси крака в калта. — Магьосникът и вещицата се бият!

— Бият се значи? — смая се Невил. — Те си се бият, а оня проклет демон междувременно превръща града ми в руини! Ето, катурна още един комин! И издуха циглите от покрива. Хора, тичайте там! Добре че вали, инак щеше да стане пожар!

— Това няма да трае дълго — каза мрачно свещеникът Креп. — Магическата светлина гасне, нишките ще се скъсат всеки миг. Заповядайте на хората да отстъпват, господин Невил! Там сега ще настане ад! Къщата ще се разпадне! Защо се смеете, господин Ердил? Та къщата е ваша. Какво толкова ви развесели?

— Застраховал съм съборетината за луди пари.

— С клауза за магически и свръхестествени случаи?

— Разбира се.

— Разумно, господин елф. Много разумно. Моите поздравления. Хора, спасявайте се. На който му е мил животът, да стои надалеч!

От домакинството на Ердил се раздаде оглушителен протяжен звук, блесна мълния.

Хората заотстъпваха назад, като се криеха зад уличните стълбове.

— Защо Гералт се навря там? — изохка Лютичето. — За чий дявол? Защо се запъна да спасява тая магьосница? Защо? По дяволите, Хиреадан, ти разбираш ли нещичко?

Елфът се усмихна тъжно.

— Разбирам, Лютиче. Разбирам.

X

Гералт отскочи и избягна поредната оранжево-огнена стрела, изхвърчала от пръстите на магьосницата. Тя очевидно се беше уморила, стрелите бяха слаби и бавни и за него не беше особено трудно да ги избягва.

— Йенефер! — извика той. — Успокой се! Разбери най-после какво ти говоря! Ти няма да можеш…

Не можа да довърши. От дланите на магьосницата изскочиха тънки червени мълнийки, впиха се в него на няколко места и направо го омотаха. Дрехите му засъскаха и забълваха пушек.

— Няма да мога, така ли? — процеди тя и се надвеси над него. — Сега ще видиш на какво съм способна. Достатъчно е да мируваш на пода и да не ми се пречкаш.

— Свали това от мен! — изръмжа той и се опита да се изтръгне от огнената паяжина. — Запалих се, по дяволите!

— Не мърдай — посъветва го тя, дишайки тежко. — Пари само когато мърдаш… Нямам повече време за тебе, вещерю. Поиграхме си — стига толкова, с хубавите работи не бива да се прекалява. Трябва да се заема с джина, че ще избяга…

— Да избяга? — изкрещя Гералт. — Ти си тази, която трябва да бяга! Джинът… Чуй ме, Йенефер. Трябва да ти призная нещо… Да ти кажа истината. Ще се смаеш.

XI

Джинът рязко се дръпна, описа кръг, изопна нишките и помете куличката от къщата на Беау Берант.

— Как ръмжи само! — намръщи се Лютичето и инстинктивно се хвана за гърлото. — Ужас, как ръмжи! Май е адски бесен!

— Понеже е вбесен — изрече свещенникът.

Хиреадан му хвърли бърз поглед.

— Какво?

— Вбесен е — повтори Креп. — И в това няма нищо чудно. И аз бих побеснял, ако ми се беше наложило с точност да изпълня първото желание, което по случайност е било изречено от вещера…

— Какво? — извика смаяно Лютичето. — Гералт? Желание?

— Ами нали той е държал печата, с който джинът е бил затапен в шишето. Геният изпълнява неговите желания. Точно затова магьосницата не може да надвие джина. Обаче вещерът не бива да й казва за това, дори вече да се е досетил. Не бива и толкоз.

— По дяволите — измърмори Хиреадан. — Започвам да разбирам. Ключарят в подземието… Той се пръсна, защото…

— Това е било второто желание на вещера. Сега му остава още едно. Последното. Но, богове, той не бива да издава това на Йенефер!

XII

Тя стоеше неподвижно, наведена над него, напълно нехаеща за джина, който се мяташе вързан над покрива на кръчмата. Къщата се клатеше, от тавана се сипеше вар, мебелите се плъзгаха по пода с трескаво потреперване.

— Значи това било — изсъска тя. — Благодаря ти. Успя да ме преметнеш. Не Лютичето, а ти! Значи затова джинът е толкова борбен! Обаче аз още не съм изгубила играта, драги. Недооценяваш моята сила. Засега и ти, и джинът сте в ръцете ми. Имаш още едно, последно желание, нали? Ами изречи го. Освободи джина и аз ще го вкарам в бутилката.

— Не ти достигат сили, Йенефер.

— Подценяваш ме. Желанието, Гералт, желанието!

— Не, Йенефер. Не мога… Джинът може и да го изпълни, но лично ти не чакай прошка от него. Когато се освободи, ще те убие, ще си изкара яда на теб. Омаломощена си, едва се държиш на крака. Ще загинеш, Йенефер.

— Аз рискувам, не ти! — яростно изкрещя тя. — Не е твоя работа какво ще стане с мен! По-добре помисли какво джинът може да даде на теб! Имаш още едно неизречено желание! Можеш да поискаш всичко! Възползвай се от този шанс, вещерю! Можеш да получиш всичко!

Всичко!

XIII

— И двамата ли ще загинат? — започна да вие Лютичето. — Как така? Господин Креп или как ви беше името… Защо? Та нали вещерът… Нямам думи направо. Защо, защо вещерът не бяга? Какво го задържа там? Ама че глупава работа…

— Глупава и безсмислена — с горчивина изрече Хиреадан. — Напълно при това.

— Самоубийство и най-обикновен кретенизъм!

— Такава му е професията — вметна Невил. — Вещерът спасява моя град. Свидетели са ми боговете, че ако той победи магьосницата и прогони демона, наградата ми ще е щедра…

Лютичето със замах свали от главата си шапчицата с перо от чапла, запокити я в калта и започна да я тъпче, като повтаряше при това най-различни думички на най-различни езици.

— Ама нали той… — простена изведнъж бардът. — Ама той разполага с още едно желание. Би могъл да спаси и себе си, и нея! Господин Креп!

— Нещата не са толкова прости — замислено каза свещеникът. — Но ако той по някакъв начин свърже съдбата си със съдбата на… Не, не мисля, че ще се досети. И май ще е по-добре да не се досеща.

XIV

— Желанието, Гералт! Побързай! Какво да бъде? Безсмъртие? Богатство? Слава? Власт? Могъщество? Почести? Хайде, че нямаме време!

Той мълчеше.

— Ти искаш да станеш човек — внезапно каза тя с неприятна усмивка. — Отгатнах, нали? Ето какво искаш, за какво мечтаеш! За свободата, за възможността да бъдеш какъвто искаш, а не какъвто си принуден да бъдеш. Джинът ще изпълни това ти желание, Гералт. Хайде, изречи го.

Гералт мълчеше.

Тя стоеше пред него на мъждукащата светлина на магическото кълбо, сред проблясъците на задържащите джина лъчи, с развети коси и пламтящи с лилав огън очи, изправена, стройна, черна, страшна…

И прекрасна.

Тя рязко се наведе, надзърна в очите му. Той долови финия аромат на люляк и касис.

— Мълчиш? Значи това желаеш, вещерю! Ето какво е най-съкровеното ти желание! Не го знаеше или не можеш да се решиш? Потърси вътре в себе си, поразрови се дълбоко и здравата, защото, кълна се в Силата, няма да ти падне друг шанс!

А той изведнъж осъзна истината. Той знаеше. Знаеше каква е била тя някога. Какво помни тя, какво не може да забрави и с какво живее. Каква е била в действителност, преди да стане магьосница.

Защото го гледаха студените, пронизващи, зли и мъдри очи на гърбушка.

Той се ужаси. Не, не от осъзнаването на истината. Ужаси се от това, че тя чете мислите му и знае, че е отгатнал истината. И никога няма да му прости това. Той потисна вътре в себе си тази мисъл, уби я, изхвърли я от паметта си завинаги, безследно, изпитвайки при това огромно облекчение. Усещаше, че…

Таванът се продъни. Джинът, омотан в мрежите на вече гаснещите лъчи, се стовари право върху тях с ръмжене, изпълнено с ликуване и жажда за смърт. Йенефер се хвърли срещу него, от ръцете й бликаше светлина. Твърде немощна светлина.

Джинът раззина паст и протегна към нея лапите си. А вещерът изведнъж разбра какво иска.

И изрече желанието си.

XV

Къщата експлодира, тухлите, гредите и дъските изхвърчаха нагоре сред облак от дим и искри. От прахта изплува джинът, огромен като хамбар. С ръмжене и тържествуващ кикот геният на Въздуха д’ийни, необвързан вече с никакви задължения и с ничия воля, описа три кръга над града, ликуващо откъсна иглата от кулата на кметството и се устреми към висините, отлетя, изчезна.

— Избяга! Избяга! — възкликна свещеникът Креп. — Вещерът постигна целта си! Геният отлетя! Вече не е заплаха за никого!

— Ах! — възкликна Ердил с искрено възхищение. — Какви живописни руини!

— По дяволите! — извика Лютичето и се долепи до стената. — Къщата се разпадна! Няма начин да има оцелели! Това ви го казвам аз, Лютичето!

— Вещерът Гералт от Ривия се пожертва, за да спаси града — тържествено изрече кметът Невил. — Ние не ще забравим подвига му, ще го почетем. Ще помислим за паметник…

Лютичето отръска от ръкава си парче тръстикова постелка, а от кафтана — мокра мазилка, погледна кмета и с няколко добре подбрани думи изказа мнението си за саможертвите, почестите, паметта и всички паметници на света.

XVI

Гералт се огледа. От дупката на тавана бавно се стичаха капки вода. Наоколо се търкаляха боклуци и потрошени дъски. По някаква странна случайност мястото, на което лежаха с Йенефер, беше съвсем чисто. Върху тях не се беше стоварила нито една греда или тухла. Сякаш ги бранеше невидим щит. Йенефер, леко поруменяла, седна до него и подпря ръце на коленете си.

— Вещерю, жив ли си? — попита тя и се закашля.

— Жив съм. — Гералт избърса прахта от лицето си и подсвирна.

Йенефер бавно се пресегна, докосна ръката му и нежно прокара пръсти по дланта му.

— Изгорила съм те…

— Дребна работа.

— Прости ми. Знаеш ли, джинът си отиде. Окончателно и безвъзвратно.

— Съжаляваш ли?

— Не особено.

— Ами хубаво тогава. Помогни ми да стана, моля те.

— Почакай — прошепна тя. — Ами твоето желание… Чух какво си пожела. Направо останах втрещена. Всичко друго очаквах, само… Какво те накара да постъпиш така, Гералт? Защо… Защо аз?

— Не знаеш ли?

Тя се наведе, косите й докоснаха лицето му, ухаеха на люляк и касис, и изведнъж той проумя, че вече никога няма да забрави това ухание, това леко докосване, разбра, че никога вече няма да може да сравнява тези с останалите аромати и докосвания. Йенефер го целуна и той осъзна, че никога няма да пожелае други устни, освен тези — меки, влажни и сладки от червилото. Внезапно разбра, че от този миг за него ще съществува само тя, нейната шия, нейните ръце и гърди, надничащи под черната рокля, нейната нежна хладка кожа, с която не можеше да се сравни нито една от докосваните от него до този миг. Очите й бяха толкова близо, тези най-прекрасни на света теменужени очи, които, както той се страхуваше, щяха да станат за него… всичко. Той го знаеше.

— Желанието ти — прошепна тя с долепени до ухото му устни. — Не знам дали това твое желание изобщо е осъществимо. Не знам дали в Природата има Сила, способна да изпълни такова желание. Но ако може, ти сам си се обрекъл. Обрекъл си се… на мен.

Той я прекъсна с целувка, прегръдка, ласка, докосване, милувка, милувки, а после вече с всичко, с целия себе си, с всяка своя мисъл, единствена мисъл, с всичко, с всичко. Прогониха тишината с въздишки и с шумоленето от хвърлени на пода дрехи, прогониха я много меко и без бързане, грижовно и нежно, и макар и двамата да не бяха много наясно що е грижовност и нежност, това се случи, защото и двамата много го искаха. И не бързаха за никъде — целият свят изведнъж престана да съществува, изчезна в небитието за кратък, съвсем кратък миг, който им се стори равен на вечност, понеже той си беше цяла вечност. После светът се появи отново, но сега съществуването му бе съвсем различно от преди.

— Гералт?

— Мм?

— И сега какво?

— Не знам.

— И аз не знам. Защото, разбираш ли… Не съм сигурна дали си заслужава да се обречеш на мен. Аз не умея… Почакай, какво правиш… Исках да ти кажа…

— Йенефер… Йен…

— Йен… — повтори тя и му се покори напълно. — Никой никога не ме е наричал така. Кажи го пак, моля те.

— Йен…

— Гералт…

XVII

Дъждът секна. Над Ринда изгря дъга, проряза небето като разпокъсан многоцветен свод. Сякаш извиращ от разрушения покрив на кръчмата.

— О, богове… — измърмори Лютичето. — Каква гробовна тишина… мъртви са, казвам ви. Или са се изтрепали помежду си, или моят джин ги е довършил.

— Не е зле да идем да видим — каза Вратимир и обърса чело с омачканата си шапка. — Може да са ранени. Дали да не викнем лекар?

— По-скоро гробар — рече Креп. — Ясни са ми тия вещици, пък и в очите на вещера щъкаха дяволчета. Какво да се прави, ще се копаят два гроба. Обаче съветът ми е преди погребението тази Йенефер да бъде намушкана с трепетликов кол.

— Каква гробовна тишина — повтори Лютичето. — Преди малко хвърчаха дъски, а пък сега муха да бръмне, ще се чуе.

Приближиха се към развалините на кръчмата. Предпазливо и бавно.

— Кажете на дърводелеца да стяга ковчезите — каза Креп.

— Тихо — прекъсна го Ердил. — Счу ми се нещо. Какво беше това, Хиреадан?

Елфът отметна косата от островърхото си ухо, приведе глава.

— Не съм сигурен… Я да се доближим още.

— Йенефер е жива — изведнъж каза Лютичето, напрягайки музикалния си слух. — Чух я да стене. Леле, пак!

— Вярно е — потвърди Ердил. — И аз я чух да стене. Сигурно ужасно страда. Къде отиваш, Хиреадан! Внимавай!

Елфът предпазливо надникна през прозореца със счупеното стъкло и моментално се отдръпна назад.

— Да се махаме — каза той кратко. — Да не им пречим.

— Значи и двамата са живи? Какво правят, Хиреадан?

— Да се махаме — повтори елфът. — Да ги оставим за малко сами. Нека си останат само тя, той и последното му желание. Да се отбием да ги почакаме в някоя кръчма, пък след малко и те ще дойдат при нас. И двамата.

— Ама какво правят там? — не миряса Лютичето. — Кажи де, да му се не знае!

Елфът се усмихна. Много, много тъжно.

— Не обичам гръмките думи — отвърна той. — Но с други думи това не може да се опише.

Гласът на здравия разум VII

I

На поляната, в пълно бойно снаряжение, без шлем, преметнал през рамо карминеночервения плащ на Ордена, стоеше Фалвик. А до него, с кръстосани на гърдите ръце — набито брадато джудже с лисичи кожух и шлем с нашийник от железни брънки. Тайлес, без доспехи, с къса стегната камизола, бавно се разхождаше напред-назад, като от време на време размахваше оголен меч. Вещерът се огледа наоколо, спря коня си. Наколенниците, нагръдниците, налакътниците и плоските каски на обкръжилите поляната въоръжени с пики войници хвърляха отблясъци.

— Проклятие — измърмори Гералт. — Това можеше да се очаква.

Лютичето направи завой с коня и тихо изруга, когато видя воини с пики, препречили пътя им назад.

— Какво става, Гералт?

— Нищо. Затваряй си устата и не се меси. Ще се опитам някак да ги баламосам.

— Питам какво има? Отново приключение, така ли?

— Млъквай.

— Идеята да отидем до града си беше глупава — простена трубадурът и погледна към извисяващите се над гората кулички на близкия храм. — Трябваше да си седим при Ненеке и да не си подаваме носа…

— Нали ти казах да млъкнеш? Ще видиш, всичко ще се оправи.

— Няма такива изгледи.

Лютичето имаше право. Такива изгледи нямаше. Тайлес продължаваше да крачи нервно и да размахва меча, без да ги поглежда. Войниците, подпрени на пиките си, гледаха мрачно и равнодушно, с израз на професионалисти, при които убийството не предизвиква усилено отделяне на адреналин.

Гералт и Лютичето слязоха от конете. Фалвик и джуджето бавно се приближиха.

— Вие оскърбихте благородния Тайлес, вещерю — изрече графът без предисловия и без изискваните от обичая приветствия. — А Тайлес, както вероятно си спомняте, ви хвърли ръкавица. На територията на храма не вървеше да настояваме, затова изчакахме да се пуснете от полата на жрицата. Тайлес ви чака. Длъжен сте да се биете.

— Длъжен съм, така ли?

— Да.

— А не ви ли се струва, господин Фалвик — с крива усмивка поде Гералт, — че благородният Тайлес ми оказва твърде голяма чест? Не съм имал удоволствието да бъда посветен в рицарско звание, а що се отнася до раждането, май ще е по-добре да не споменавам съпътстващите го обстоятелства. Боя се, че едва ли съм достоен… Какво се казваше в такива случаи, Лютиче?

— Недостоен съм да ви дам удовлетворение и да се срещна с вас на бойното поле — издекламира поетът, издувайки бузи. — Рицарският кодекс гласи…

— Капитулът на Ордена се ръководи от свой собствен кодекс — прекъсна го Фалвик. — Ако вие предизвиквахте на дуел рицар от Ордена, той би могъл да ви откаже или напротив, в зависимост от желанието си. Но нещата стоят по друг начин: рицарят ви хвърля ръкавица, като с това ви издига до своето ниво, разбира се само за времето, необходимо да се измие срама на оскърблението. Вие не можете да откажете. Отказът временно да сте равен с него по достойнство ви прави недостоен.

— Логично — каза Лютичето и направи маймунска гримаса. — Изглежда, сте изучавали философия, благородни рицарю.

— Не се намесвай. — Гералт вдигна глава и погледна Фалвик в очите. — Доизкажете се, рицарю. Искам да знам накъде биете. Какво ще стане, ако аз, току-виж, се окажа… недостоен?

— Какво ще стане ли? — Фалвик се усмихна ехидно. — Ами ще стане това, че аз ще заповядам да те обесят на някой клон, негоднико.

— По-спокойно — внезапно се обади с дрезгав глас джуджето. — Без нерви, господин графе. И без обиди, става ли?

— Не ме учи на обноски, Цранмер — процеди през зъби рицарят. — И помни, че си длъжен да изпълняваш точно дадените ти от княза заповеди.

— Вие сте този, който не трябва да ме учи, графе. — Джуджето положи длан на пъхнатата в колана му двуостра брадвичка. — Знам как се изпълняват заповеди, ще мина и без вашите поучения. Господин Гералт, разрешете. Аз съм Денис Цранмер, капитан от стражата на княз Херевард.

Вещерът изискано сведе поглед. Очите на джуджето бяха светлосиви, стоманено проблясващи под сламено-розовеещите рунтави вежди.

— Удовлетворете желанието на Тайлес, господин вещер — спокойно продължи Денис Цранмер. — Така ще е по-добре. Целта е не да бъде убит, а да бъде обезоръжен противникът. Приемете предизвикателството и му разрешете да ви обезоръжи.

— Какво да направя, прощавайте? Че не разбрах.

— Рицарят Тайлес е любимец на княза — рече Фалвик със зловеща усмивка. — Ако ти, изрод такъв, по време на двубоя дори го докоснеш с меча, ще бъдеш наказан. Капитан Цранмер ще те арестува и ще те достави пред сияйния поглед на Негово Височество. За да бъдеш наказан. Такава е заповедта.

Джуджето дори не погледна рицаря, не откъсваше от Гералт студените си стоманени очи.

Вещерът се усмихна леко, но достатъчно презрително.

— Ако съм разбрал добре — каза той, — ще съм длъжен да се съглася на двубой, защото при отказ ще бъда обесен. Обаче ако се бия, съм длъжен да позволя на противника да ме осакати, защото ако аз го раня, ще ме побият на кол. Много оптимистични перспективи. Дали пък да не ви спестя излишен труд? Да си ударя главата в дънера на някой бор и сам да се… разоръжа? Това устройва ли ви?

— Без шегички — изсъска Фалвик. — Не си влошавай положението. Ти оскърби Ордена, скитнико, и трябва да бъдеш наказан. Сега загряваш, надявам се? А младият Тайлес се нуждае от славата на победител на вещери, затова капитулът реши да му предостави такава възможност. Позволиш ли да те победят, запазваш мизерния си животец. Не ни трябва трупът ти, искаме Тайлес да остави белег на кожата ти. Която, понеже е кожа на мутант, ще зарасне бързо. Хайде, да тръгваме. Решавай, нямаш избор.

— Така ли смятате, господин графе? — Гералт се усмихна още по-неприятно и плъзна по войниците преценяващ поглед. — Пък аз смятам, че имам.

— Да, вярно е — призна Денис Цранмер. — Имате. Обаче тогава ще се лее кръв, много кръв. Като в Блавикен. Това ли желаете? Да обремените съвестта си с кръв и смърт? Защото излиза, че кръвта и смъртта са изборът според вашите сметки, господин Гералт.

— Умеете да поднасяте чаровно, дори по пленителен начин аргументите си — пошегува се Гералт. — Нападате човек в гората, след което го удряте на хуманизъм, призовавате към извисени чувства. Доколкото разбрах, молбата ви е да не проливам кръвта на нападналите ме разбойници? Като гледам вашите момчета с пиките, виждам, че им се разтреперват коленцата само при мисълта да се бият с Гералт от Ривия, вещера, който с голи ръце се оправя с вампири. Тук няма да се пролее нито капка кръв, никой няма да пострада. Освен ония, които счупят или навехнат крак, докато бягат към града.

— Аз не мога да кажа нищо лошо за своите колене — спокойно изрече джуджето и куражлийски вирна брада. — Досега не съм бягал от никого и няма да променя навиците си. Не съм женен, нищо не знам за евентуални деца, пък и майка ми, жена, която почти не познавам, бих предпочел да не я намесвам в тая история. Обаче дадените ми заповеди ги изпълнявам. Както винаги точно. Без да се обръщам към никакви чувства — нито към извисени, нито към низши. Моля ви, господин Гералт от Ривия, да вземете решение. Ще се съглася с него, каквото и да е то, и държанието ми ще е подобаващо.

Те се гледаха един друг в очите, джуджето и вещерът.

— Добре — изрече накрая Гералт. — Хайде да приключваме. Жалко ще е да изгубим цял ден.

— Което означава съгласен? — Фалвик вдигна глава, очите му заблестяха. — Съгласен за двубой с благородния Тайлес от Домдал?

— Да.

— Прекрасно. Пригответе се.

— Аз съм готов. — Гералт надяна ръкавицата си. — Да не губим повече време. Лютиче, ти запази спокойствие. Нямаш нищо общо с цялата тази работа. Нали, господин Цранмер?

— Абсолютно — твърдо отсече джуджето. — Напълно, господин Гералт. Каквото и да е станало, то засяга само вас.

Вещерът измъкна иззад гърба си меча.

— Не — заяви Фалвик. — Няма да се биеш с този твой бръснач. Вземи моя.

Гералт сви рамене. Взе оръжието на графа и го размаха пробно.

— Тежи — студено отбеляза той. — Със същия успех можем да се бием с мотики.

— Тайлес има същия. Шансовете са равни.

— Какъв шегаджия сте само, рицарю Фалвик. Направо невероятен!

Войниците завардиха поляната в рехав кръг. Тайлес и вещерът се изправиха един срещу друг.

— Не желаете ли да се извините, господин Тайлес?

Рицарчето стисна зъби, сложи лявата си ръка зад гърба и замря в позицията на фехтовчик.

— Не? — подсмихна се Гералт. — Няма да се вслушате в гласа на здравия разум, така ли? Жалко.

Тайлес приклекна, скочи и нападна мълниеносно, без предупреждение. Вещерът дори не помисли да парира, избягна плоския удар с бърза чупка в кръста. Рицарчето замахна широко, острието отново разсече въздуха. Гералт с виртуозен пирует се изплъзна на острието, отскочи с лекота назад, направи къс финт и наруши ритъма на Тайлес. Тайлес изруга, удари с широк замах отдясно, за миг изгуби равновесие, направи опит да си го възвърне, като неловко вирна меча, за да се предпази. Вещерът удари с устрема и силата на мълния, директно, с изпъната докрай ръка. Тежкото оръжие срещна със звън острието на Тайлес, което се изметна и удари притежателя си по лицето. Рицарят изрева от болка, тръшна се на колене и заби чело в тревата. Фалвик изтича при него. Гералт заби меча в земята и се извърна.

— Стража! — кресна Фалвик. — Хванете го!

— Стой! Не мърдай! — викна на стражата Денис Цранмер и сложи ръка на тъпото на брадвичката.

Войниците замръзнаха на място.

— Не, графе — бавно изрече джуджето. — Винаги изпълнявам заповедите… точно. Вещерът не докосна с пръст рицаря Тайлес. Хлапакът се удари в собственото си желязо. Извади лош късмет.

— Ранен е в лицето! Обезобразен е за цял живот!

— Кожата е нещо, което заздравява. — Денис Цранмер впери стоманения си поглед във вещера и оголи зъби в усмивка. — Белегът ли? За един рицар белезите са спомен за почит, повод за слава и възхвала, каквито толкова му желаеше капитулът. Рицар без белег е нищо и половина. Попитайте него самия, графе, и ще се убедите, че той се радва на случилото се.

Тайлес се търкаляше по земята, плюеше кръв, стенеше и виеше, така че не му личеше да се радва особено.

— Цранмер! — изрева Фалвик и измъкна меча от земята. — Кълна се, че ще съжаляваш за това!

Джуджето си извърна, бавно издърпа брадвичката си и плю в дясната си длан.

— О, господин графе — каза той със скърцащ глас. — Не се кълнете напразно. Не мога да търпя клетвопрестъпници, а княз Херевард ми е дал правото да изпълнявам присъдата на такива от раз. Ще пусна глупавите ви думи покрай ушите си. Но настоятелно ви моля да не ги повтаряте.

— Махай се от Еландер, вещерю — обърна се Фалвик към Гералт, задъхвайки се от омраза. — Незабавно. На мига.

— Рядко се съгласявам с него, но в случая е прав — измърмори Денис, отиде при вещера и му върна меча. — Тръгнете си оттук колкото се може по-бързо.

— Ще се възползваме от съвета ви. — Гералт препаса през рамо меча. — Но първо трябва да кажа нещо на благородния граф. Господин Фалвик!

Рицарят на Бялата роза запримигва нервно и избърса длани в наметалото си.

— Нека се върнем за миг към кодекса на вашия капитул — продължи вещерът, стараейки се да сдържи усмивката си. — Много ме интересува едно нещо. Да предположим, че съм се почувствал оскърбен от държанието ви в цялата тази история, и да допуснем, че ви предизвикам на дуел тук и сега, тогава какво щяхте да направите? Щяхте да ме сметнете за достатъчно… достоен, за да кръстосаме мечовете си? Или щяхте да се откажете, знаейки, че в такъв случай аз бих ви счел за недостоен дори за това да ви заплюя, да ви шамаросам или да ви сритам по задника пред вашите войничета? Бъдете така любезен да задоволите любопитството ми, граф Фалвик!

Фалвик пребледня, отстъпи крачка назад и се огледа. Войниците отбягваха да срещнат погледа му. Денис Цранмер изкриви презрително устни, изплези език и се изплю на солидно разстояние.

— Мълчите — продължи Гералт, — но аз чувам във вашето мълчание да проговаря гласът на здравия разум, господин Фалвик. Вие задоволихте моето любопитство, а сега аз ще задоволя вашето. Ако ви интересува какво ще стане, ако Орденът дръзне, независимо по какъв начин, да досажда на майка Ненеке или на нейните жрици и послушнички, или пък да подходи прекалено грубо към капитан Цранмер, трябва да знаете, графе, че аз ще ви открия и нехаейки за всякакви кодекси, ще ви източа кръвта като на прасе.

Рицарят пребледня още повече.

— Не забравяйте какво съм ви обещал, господин Фалвик. Хайде, Лютиче. Време е да потегляме. Всичко добро, Денис.

— Успех, Гералт — каза джуджето и широко се усмихна. — Всичко добро и на теб! Радвам се на срещата ни, надявам се, че няма да е последна.

— Взаимно е, Денис. Довиждане тогава.

Отдалечиха се преднамерено бавно, без да поглеждат назад. Преминаха в тръс чак когато навлязоха в гората.

— Гералт — изведнъж заговори поетът, — предполагам, че няма да се юрнем направо на юг? Мисля, че трябва да заобиколим Ерандер и владенията на Херевард. Или смяташ да продължиш с този спектакъл?

— Не, Лютиче, не смятам. Ще минем през горите, после ще свием по Търговския път. Помни, че не бива да казваш нито дума на Ненеке за днешния сблъсък. Нито дума.

— Надявам се, че потегляме веднага?

— Незабавно.

II

Гералт се наведе, провери скобата на стремето и намести прекалено силно затегнатия ремък. Оправи сбруята, дисагите и прикачения към седлото сребърен меч. Ненеке стоеше на две крачки от него, неподвижна, със скръстени на гърдите ръце. Приближи се Лютичето, повел за юздите тъмнокафявия си жребец.

— Благодарности за гостоприемството, уважаема — сериозно каза той. — И моля те, не ми се сърди. Знам, че въпреки всичко ме обичаш.

— Разбира се — сериозно отвърна Ненеке. — Обичам те, нехранимайко такъв, макар и аз да не знам защо. Е, хайде…

— До нова среща, Ненеке.

— До нова среща, Гералт. Пази се.

Вещерът се усмихна горчиво.

— Предпочитам да пазя другите. От това има повече полза, общо взето.

Иззад храма, иззад обвитите с бръшлян колони излезе Йола, съпроводена от две младши послушнички. Носеше сандъчето с нещата на вещера. Избягваше неловко погледа му, смутената усмивка ту се появяваше, ту изчезваше от нежното й луничаво и изчервено личице. Придружаващите я послушнички не криеха многозначителните си погледи и с мъка сдържаха смеха си.

— Велика Мелителе — с въздишка каза Ненеке. — Цяла прощална процесия. Вземи си сандъчето, Гералт. Попълних запасите от еликсирите ти, налице е всичко, което не достигаше. И онова лекарство, знаеш кое. Пий го редовно, на всеки две седмици. Не забравяй, важно е.

— Няма. Благодаря, Йола.

Девойката сведе глава, подаде му сандъчето. Копнееше да каже нещо. Но не знаеше какво точно, какви думи да изрече. И не знаеше какво би казала, ако можеше. Не знаеше. И не искаше. Ръцете им се докоснаха.

Кървища. Кървища. Кървища. Кости като бели счупени пръчици. Сухожилия като белезникави върви, изтръгнати изпод кожата, раздирана от огромни, настръхнали лапи и остри зъби. Ужасяващ звук на разкъсвана плът и вик — безсрамен и ужасяващ в своето безсрамие. В безсрамието на края. На смъртта. Кръв и вик. Вик. Кръв. Вик…

— Йола!!!

С невероятна за нейното телосложение бързина, Ненеке се спусна към лежащата на земята, напрегната, разтърсвана от конвулсии девойка, и я подхвана за раменете и главата. Едната от послушничките се беше вцепенила като ударена от гръм, другата, успяла да запази самообладание, коленичи в нозете на Йола. А тя се беше извила на дъга, отворила уста в беззвучен вик.

— Йола! — викаше Ненеке. — Йола! Говори, дете! Говори!

Девойката се напрегна още по-силно, прехапа устни, тънка червена струйка потече по бузата й. Ненеке, почервеняла от усилие, изкрещя нещо, което вещерът не разбра, но медальонът така дръпна шията му, че той неволно се наведе и се преви като от невидим товар.

Йола застина.

Лютичето, блед като платно, въздъхна шумно. Ненеке се изправи. Бавно. С усилие.

— Вземете я — подметна тя на послушничките. Бяха дотичали още момичета — сериозни, сащисани, смълчани.

— Вземете я — повтори жрицата. — Внимателно. И не я оставяйте сама. Аз ще дойда след малко.

После се извърна към Гералт. Вещерът стоеше неподвижно и въртеше юздите в потната си ръка.

— Гералт… Йола…

— Мълчи, Ненеке.

— Аз също видях това… За миг. Не заминавай, Гералт.

— Трябва.

— Ти видя ли… видя ли това?

— Да. Не за пръв път.

— И какво?

— Няма смисъл да се оглеждаме назад.

— Не заминавай, моля те.

— Трябва. Погрижи се за Йола. Довиждане, Ненеке.

Жрицата бавно поклати глава, подсмъркна и с рязко, отсечено движение избърса сълзата си.

— Сбогом — прошепна тя, като го гледаше в очите.

МЕЧ НА СЪДБАТА

(книга 2 от "Вещерът")

Границата на възможното

I

— Няма да излезе оттам, казвам ви! — рече пъпчивият, клатейки уверено глава. — Вече час и четвърт, откакто влезе. Свършено е с него.

Жителите на града, скупчени сред руините, мълчаха, загледани в зеещия черен отвор — затрупания с камъни вход на подземието. Дебелакът с жълта салтамарка пристъпи от крак на крак, изкашля се, свали от главата си измачканата шапка, изтри потта от редките си вежди и каза:

— Ще почакаме още.

— Че защо? — изсумтя пъпчивият. — Там, в подземието, има василиск, забравихте ли, кмете? Който влезе там — изчезва. Малко ли хора загинаха? Защо да чакаме още?

— Нали сме се договорили? — промърмори неуверено дебелият. — Как така?

— С живия сте се договорили, кмете — обади се спътникът на пъпчивия — гигант с кожена престилка на касапин. — А сега той е мъртъв. Ясно е като бял ден. От самото начало беше ясно, че отива на смърт, като другите преди него. Даже и огледало не взе, отиде само с меч. А без огледало не можеш да убиеш василиск, всеки го знае.

— Спестихте някой и друг грош, кмете — добави пъпчивият. — Защото сега няма на кого да платите за василиска. Идете си спокойно вкъщи, а ние ще вземем коня и вещите на магьосника, да не пропаднат така.

— Аха — каза касапинът. — Хубава кобила, а и дисагите са добре натъпкани. Ще погледнем какво има вътре.

— Как така? Редно ли е?

— Мълчете, кмете, и не се бъркайте, да не си изпросите някоя цицина — предупреди го пъпчивият.

— Хубава кобила — повтори касапинът.

— Остави коня на мира, драги.

Касапинът се обърна бавно към непознатия, който излезе иззад срутената стена зад гърбовете на хората, струпали се около входа на подземието.

Непознатият имаше гъста къдрава кестенява коса, кафява туника върху памучния кафтан и високи ботуши за езда. И не носеше никакво оръжие.

— Дръпни се от коня! — повтори той, като се усмихваше заядливо. — Как така? Чужд кон, чужди дисаги, а ти си ги зяпнал с гурелясалите си очи и протягаш към тях мърлявата си лапа? Бива ли така?

Пъпчивият бавно бръкна в пазвата на връхната си дреха, поглеждайки към касапина. Онзи кимна към събралите се. Излязоха още двамина — яки, късо подстригани. И двамата държаха тояги — от онези, с които в кланиците зашеметяват животните.

— Кой си ти — попита пъпчивият, без да измъква ръка от пазвата си, — че да ни казваш кое е редно и кое — не?

— Не е твоя работа, драги.

— Не носиш оръжие.

— Вярно е — усмихна се още по-заядливо непознатият. — Не нося.

— Това не е хубаво. — Пъпчивият измъкна от пазвата си дълъг нож. — Даже хич не е хубаво, че не носиш.

Касапинът също измъкна нож, дълъг като малка сабя. Онези двамата пристъпиха напред, вдигайки тоягите.

— Няма нужда да нося — рече непознатият, без да се помръдва от мястото си. — Моето оръжие върви подире ми.

Иззад руините с лека и уверена походка излязоха две девойки. Тълпата веднага се разпръсна, отстъпи назад и оредя.

Девойките се усмихваха, зъбите им проблясваха; бяха примижали, а между ъгълчетата на очите им и ушите им бяха татуирани широки сини ивици. Мускулите на здравите им бедра играеха под кожата от рис. Играеха и мускулите на голите им ръце над ръкавиците от броня. Зад гърбовете им, също прикрити с брони, стърчаха дръжките на саби.

Пъпчивият приклекна бавно и пусна ножа на земята.

От дупката в развалините се разнесе грохот от падащи камъни и след малко от тъмнината се подадоха две длани, които се вкопчиха в назъбения ръб на стената. Подир тях се появи и глава с бели напрашени коси, после бледо лице и ръкохватка на меч, стърчаща над рамото. Тълпата зашумя.

Приведен, белокосият издърпа от дупката странно същество, покрито с прах и омазано с кръв. Хвана го за дългата гущерова опашка и безмълвно го хвърли в краката на дебелия кмет. Той отскочи и се спъна в една отломка от стената. Не откъсваше поглед от извития птичи клюн, ципестите криле и покритите с люспи лапи, от изпъкналия подгушник, някога карминов, сега — мръсночервен, и от стъклените хлътнали очи.

— Ето го василиска — рече белокосият, докато изтупваше прахта от панталоните си. — Както се бяхме договорили. Ще благоволите ли да ми дадете моите двеста линтара? Истински линтари, плитко изсечени. Ще проверя, предупреждавам.

Кметът измъкна кесията си с треперещи ръце. Белокосият се огледа и задържа за миг поглед върху пъпчивия и лежащия в краката му нож. После се взря в мъжа с кафявата туника и жените с кожи от рис.

— Както винаги — каза той, поемайки кесията от треперещите ръце на кмета. — Заради вас си рискувам кожата за никакви пари, а през това време вие се опитвате да докопате вещите ми. Никога няма да се промените, дявол да ви вземе!

— Не сме ги докосвали — замърмори касапинът и отстъпи назад. Двамата с тоягите отдавна се бяха изгубили в тълпата. — Не сме докосвали нещата ви, господине.

— Много се радвам — усмихна се белокосият. При вида на тази усмивка, разцъфнала върху бледото лице като рана, тълпата започна бързо да се разпръсква. — И заради това, братко, и аз няма да те докосна. Иди си с мир. Само че по-бързо.

Пъпчивият отстъпваше, явно също се готвеше да се измъкне. Пъпките се открояваха грозно върху внезапно пребледнялото му лице.

— Ей, почакай малко — каза му човекът с кафявата туника. — Забрави нещо.

— Какво… господине?

— Ти вдигна нож срещу мен.

По-високата от двете девойки внезапно се залюля на широко разтворените си крака и се завъртя. Неусетно извадената сабя изсвистя рязко във въздуха. Главата на пъпчивия излетя нагоре, описа дъга и падна до зеещия вход на подземието. Тялото рухна сред натрошените тухли — тежко, като отсечено дърво. Тълпата нададе вой. Втората девойка, с длан върху ръкохватката, скочи пъргаво, прикривайки гърба на партньорката си. Но напълно излишно. Хората от тълпата хукнаха към града с всички сили, като се препъваха из развалините. Най-отпред с внушителни скокове се носеше кметът, изпреварил само с няколко сажена[13] огромния касапин.

— Прекрасен удар — отбеляза студено белокосият, прикрил очи от слънцето с облечената с черна ръкавица ръка. — Прекрасен удар със зериканска сабя. Прекланям се пред красотата и уменията на свободните жени-воини. Аз съм Гералт от Ривия.

— А аз съм Борх, наричан Трите гарги. — Непознатият с кафявата туника посочи избледнелия герб на гърдите си, на който бяха изобразени три птици сред златисто поле. — А това са моите момичета, Тея и Вея. Така им викам аз. Ако се опитате да произнесете истинските им имена, може да си изкълчите езика. Както правилно предположихте, и двете са зериканки.

— Струва ми се, че ако не бяха те, щях да се простя с коня и имуществото си. Благодаря ви, жени-воини. Благодаря и на вас, господин Борх.

— Трите гарги. И този „господин“ си го запази за себе си. Задържа ли те нещо в това градче, Гералт от Ривия?

— Абсолютно нищо.

— Чудесно. Имам предложение — недалече оттук, където този път се пресича с пътя за речното пристанище, има кръчма. Казва се „Под замисления дракон“. Нейната кухня няма равна в цялата околност. Тръгнал съм натам с идеята да похапна и да пренощувам. Ще ми бъде приятно, ако ми правиш компания.

— Борх — белокосият се извърна от коня и погледна светлите очи на непознатия, — не искам между нас да има никаква неяснота. Аз съм вещер.

— Досетих се. Но защо го изричаш с такъв тон, сякаш казваш: „Аз съм прокажен“.

— Има и такива — изговори бавно Гералт, — които предпочитат компанията на прокажени пред тази на вещери.

— А има и такива — засмя се Трите гарги, — които предпочитат овцете пред девойките. Какво пък, можем само да съчувстваме и на едните, и на другите. Повтарям предложението си.

Гералт свали ръкавицата и стисна протегнатата му ръка.

— Приемам. Приятно ми е да се запознаем.

— Тогава да тръгваме — умирам от глад.

II

Кръчмарят забърса с парцал грапавите дъски на масата и се поклони усмихнат. Два от предните му зъби липсваха.

— Такааа… — Трите гарги се зазяпа в окадения таван и паяжините под него. — Първо… Първо бира. За да не се разкарваш два пъти — цяла бъчонка. А към бирата… Какво можеш да предложиш към бирата, драги?

— Сирене? — рискува кръчмарят.

— Не — намръщи се Борх. — Сиренето ще бъде за десерт. Към бирата искам нещо кисело и пикантно.

— На вашите услуги — усмихна се още по-широко кръчмарят. Двата предни зъба не бяха единствените, които липсваха. — Змиорки с чесън в масло и оцет или мариновани чушки.

— По ред. И едното, и другото. А после супа, каквато веднъж ядох тук — в нея плаваха разни раковини, рибки и други апетитни дреболии.

— Салджийска супа?

— Точно така. После агнешко печено с лук. А после раци — сложи им повечко копър. А след това овче сирене и салата. После ще видим.

— На вашите услуги. За всички, четири порции, нали така?

По-високата зериканка поклати глава в знак на отрицание, като се потупа многозначително по талията, обгърната от плътно прилепнала ленена риза.

— Забравих! — Трите гарги намигна на Гералт. — Девойките се грижат за линията си. Стопанино, печено само за нас двамата. Бирата я донеси веднага, заедно със змиорките. Останалото малко по-късно, за да не изстине. Не сме дошли да се тъпчем, а просто да убием времето в приятен разговор.

— Разбирам — поклони се отново кръчмарят.

— Разсъдливостта е важна част от твоята работа. Дай си ръката, драги.

Звъннаха златни монети. Кръчмарят си отвори устата до границите на възможното.

— Това не е аванс — съобщи Трите гарги. — Това е допълнително. А сега тичай към кухнята, добри човече.

В стаичката беше топло. Гералт отпусна колана си, свали кафтана и нави ръкавите на ризата си.

— Виждам, че не се оплакваш от недостиг на пари — каза той. — На рицарски привилегии ли се дължи състоянието ти?

— Отчасти — усмихна се Трите гарги, без да навлиза в подробности.

Бързо се справиха със змиорките и една четвърт от бъчонката. Двете зериканки също не жалеха бирата и скоро се развеселиха и започнаха да си шепнат нещо. Вея, по-високата, изведнъж избухна в гърлен смях.

— Девойките говорят ли изобщо? — попита тихо Гералт, проглеждайки ги с крайчеца на окото си.

— Малко, не са бъбриви. Което е похвално. Как ти се струва супата, Гералт?

— Ммм…

— Ще пием ли?

— Ммм…

— Гералт — Трите гарги остави лъжицата и изхълца деликатно, — да се върнем за малко към разговора ни по време на пътуването. Както разбрах, ти си вещер, странстваш от единия до другия край на света и ако попаднеш на някакво чудовище, го убиваш. И с това си изкарваш прехраната. В това ли се състои вещерската професия?

— Горе-долу.

— А случва ли се специално да те извикат някъде? Да речем, да ти дадат специална поръчка. Тогава какво, отиваш и я изпълняваш?

— Зависи кой я възлага и за какво.

— И за колко?

— Това също — сви рамене вещерът. — Всичко поскъпва, а трябва да се живее, както казваше една моя позната магьосница.

— Достатъчно ясен подход, много практичен, бих казал. Но нали в основата лежи някаква идея, Гералт? Конфликтът на силите на Реда със силите на Хаоса, както казваше един мой познат магьосник. Предполагам, че изпълняваш някаква мисия, защитаваш хората от злото винаги и навсякъде. Без да правиш разлика между отделните случаи. Винаги стоиш от едната страна на барикадата.

— Сили на Реда, сили на Хаоса. Какви гръмки думи, Борх. Непременно искаш да ме поставиш на някоя от страните на конфликта, който, както се знае, е вечен — започнал е много преди да ни има и ще продължи дълго след като вече ни няма. На чия страна е ковачът, който подковава конете? Или нашият кръчмар, който вече носи тавата с печеното? Кое според теб определя границата между Хаоса и Реда?

— Нещата са много прости. — Трите гарги го погледна право в очите. — Хаосът е заплаха, агресивната страна. Редът пък е страната, която е заплашена и се нуждае от защита. Хайде да пием. И да се заемем с агнешкото.

— Точно така!

Грижещите се за линията си зериканки не посегнаха към агнешкото, но пък наблегнаха на бирата. Вея се наведе над рамото на приятелката си и отново й прошепна нещо, а косите й докоснаха масата. Тея, по-ниската, се засмя звънко и примигна весело с татуираните си клепачи.

— Да — каза Борх, докато глозгаше един кокал. — Да продължим разговора си, ако нямаш нищо против. Разбрах, че не се стремиш да застанеш на страната на никоя от Силите. Само си вършиш работата.

— Върша си я.

— Обаче не може да се избяга от конфликта между Хаоса и Реда. Макар и да използва такова сравнение, ти не си ковач. Видях как работиш. Влизаш сред руините и изнасяш посечен василиск. Има разлика между подковаването на коне и убиването на василиски, драги. Ти каза, че срещу приемливо заплащане ще отидеш на края на света и ще убиеш чудовище, което са ти посочили. Да речем, ако свиреп дракон опустошава…

— Неудачен пример — прекъсна го Гералт. — Виждаш ли, веднага обърка всичко с Хаоса и Реда. Не убивам дракони, които несъмнено са сили на Хаоса.

— Как така? — Трите гарги облиза пръстите си. — Виж ти! Та нали сред всички чудовища драконът вероятно е най-вредният, най-злият и най-жестокият. Най-отвратителната гадина. Напада хора, огнедишащ е и похищава… ъъъ… девойките. Малко ли разкази съм слушал? Не може ти, вещерът, да не си записал няколко дракона в сметката си.

— Не преследвам дракони — изрече Гералт сухо. — Видлогони — да. Въздушни змейове. Летавци. Но не и истински дракони — зелени, черни и червени. Приеми го за сведение — и туй то.

— Изумяваш ме — каза Трите гарги. — Е, добре, приех го за сведение. Впрочем, стига за драконите. Виждам на хоризонта нещо червено — несъмнено са раците ни. Да пием!

Разчупваха със зъби червените черупки и изсмукваха бялото месо. Солената вода щипеше устните им и се стичаше по китките им. Борх наливаше още бира и скоро черпакът започна да опира дъното на бъчонката. Зериканките се развеселиха още повече и очите им шареха из кръчмата. И двете се усмихваха зловещо — вещерът беше сигурен, че търсят повод да започнат скандал. Трите гарги също забеляза това, защото изведнъж им се закани, хванал един рак за опашката. Девойките се закикотиха. Тея сви устни като за целувка и му намигна — татуировките правеха гледката доста зловеща.

— Диви са като горски котки — прошепна Трите гарги на Гералт. — Човек трябва да ги наглежда, че инак за нула време нечии вътрешности ще се изсипят на пода. Но си заслужават парите, нищо че взимат много. Ако знаеш на какво са способни…

— Знам — кимна Гералт. — Трудно ще се намери по-добър ескорт. Зериканките са воини по рождение, обучават ги да се бият от малки.

— Не говорех за това. — Борх изплю на масата една рача щипка. — Имах предвид в леглото.

Гералт погледна неспокойно девойките. И двете се усмихваха. Вея посегна към блюдото с мълниеносно, почти незабележимо движение. Без да откъсва премрежените си очи от вещера, тя захапа с хрущене една черупка. Устните й лъщяха от солената вода. Трите гарги се изкикоти.

— И така, Гералт — рече той, — значи не ловуваш дракони — нито зелени, нито черни или червени. Приех го за сведение. А защо само тези три цвята, ако мога да попитам?

— Четири, ако трябва да съм точен.

— Ти спомена три.

— От дракони ли се интересуваш, Борх? Има ли някаква специална причина?

— Не. Просто съм любопитен.

— Аха. А относно цветовете — така е прието да се класифицират истинските дракони. Макар и да не е съвсем точно. Зелените дракони, най-разпространените, са по-скоро сиви, като обикновените въздушни змейове. Червените всъщност са възчервени или керемидени. Големите тъмнокафяви дракони е прието да се наричат черни. Най-рядко се срещат белите дракони — аз никога не съм виждал такъв. Май живеят далече на север.

— Интересно. А знаеш ли за още какви дракони съм чувал?

— Знам — Гералт отпи от бирата. — И аз съм чувал — за златните. Няма такива.

— Какво основание имаш да твърдиш това? Само защото никога не си ги виждал? Не си виждал и бели.

— Не е там работата. Отвъд моретата, в Офир и Зангвербар, има бели коне с черни ивици. Тях също не съм ги виждал, но знам, че съществуват. А златният дракон е митично създание. Легендарно. Като феникса, да речем. Няма феникси и златни дракони.

Вея, подпряла лакти на масата, го гледаше с интерес.

— Явно знаеш какво говориш, след като си вещер. — Борх си сипа бира от бъчонката. — И все пак аз мисля, че всеки мит, всяка легенда сигурно си има някакви корени. А в тези корени има нещо.

— Има — съгласи се Гералт. — Най-често мечта, желание, тъга. Вяра, че възможното няма граници. А понякога и случайност.

— Именно, случайност. Може някога да е имало и златен дракон — еднократна, неповторима мутация?

— Ако е така, то го е постигнала съдбата на всички мутанти — извърна глава вещерът. — Твърде много се е отличавал от останалите, за да оцелее.

— Ха! Сега противоречиш на законите на природата, Гералт. Един мой познат магьосник казваше, че в природата всичко си има продължение и оцелява по един или друг начин. Краят на едно е началото на друго, няма граници на възможното, или поне природата не познава такива.

— Твоят познат магьосник е голям оптимист. Само че не е взел предвид нещо: грешките, които е допускала природата. Или този, който си е играл с нея. Златният дракон и други подобни мутанти, дори и да са съществували, не са могли да оцелеят. Защото им е попречила природната граница на възможното.

— Каква е тази граница?

— Мутантите са стерилни, Борх. — Мускулите по скулите на Гералт заиграха. — Само в легендите може да оцелее онова, което не оцелява в природата. Само в легендите и митовете няма граници на възможното.

Трите гарги мълчеше. Гералт погледна девойките — внезапно бяха станали сериозни. Вея неочаквано се наведе към него, обгърна шията му със силната си мускулеста ръка и допря до бузата му влажните си от бирата устни.

— Харесват те — изрече бавно Трите гарги. — Да пукна, ако не те харесват!

— Какво странно има? — усмихна се тъжно вещерът.

— Нищо. Но това трябва да се полее. Кръчмарю! Още една бъчонка!

— Какви ги говориш? Най-много халба!

— Две халби! — изрева Трите гарги. — Тея, трябва да изляза за минута.

Зериканката стана, вдигна сабята си от пейката и огледа разочаровано залата. Макар и по-рано няколко погледа да бяха проблеснали зловещо при вида на претъпканата кесия, никой не се реши да излезе след Борх, който тръгна към двора с олюляваща се походка. Тея сви рамене и излезе след работодателя си.

— Какво е истинското ти име? — попита Гералт останалата на масата Вея. А в отговор тя показа блестящите си зъби. Ризата й беше разкопчана почти до границите на възможното. Вещерът не се съмняваше, че това е поредната задявка със залата.

— Алвеяенерле.

— Хубаво е.

Беше сигурен, че зериканката ще свие устни за въздушна целувка и ще му намигне. И не сгреши.

— Вея?

— Хм?

— Защо пътувате с Борх? Вие, свободните жени-воини.

— Хм…

— Какво?

— Той е… — зериканката сбърчи чело, търсейки думата — … той е… най… красивият.

Вещерът кимна. Критериите, въз основа на които жените оценяваха привлекателността на мъжете, го объркваха не за първи път.

Трите гарги нахлу в залата, като закопчаваше панталоните си и гръмогласно даваше нареждания на кръчмаря. Тея беше на две крачки след него и с престорено отегчен вид оглеждаше залата. Търговците и салджиите обаче старателно избягваха погледа й. Вея пък смучеше поредния рак и хвърляше красноречиви погледи към вещера.

— Поръчах по още една змиорка, този път печена. — Трите гарги седна тежко и разкопчаният му колан издрънча. — Измъчих се с тези раци и май си останах гладен. Уредих нощувката ти тук, Гералт. Няма смисъл да се мъкнеш другаде по нощите. Да се повеселим още. За ваше здраве, момичета!

— Весекхеал — каза Вея и вдигна халбата. Тея намигна и се протегна, при което привлекателният й бюст, противно на очакванията на Гералт, не разкъса копчетата на ризата й.

— Да се повеселим. — Трите гарги се пресегна през масата и плесна Тея по задника. — Да се повеселим, вещерю. Хей, кръчмарю! Ела тук!

Кръчмарят дотича, триейки ръце в престилката си.

— Имаш ли корито? Такова за пране, здраво и голямо.

— Колко голямо, господине?

— За четирима души.

— За… четирима? — зина кръчмарят.

— За четирима — потвърди Трите гарги и извади от джоба си издутата кесия.

— Ще се намери — отвърна кръчмарят и се облиза.

— Прекрасно — засмя се Борх. — Кажи да го отнесат горе, в моята стая, и да го напълнят с гореща вода. По-бързо, драги. Качете там и бирата — и трите халби.

Зериканките се закикотиха и смигнаха.

— Коя искаш? — попита Трите гарги. — А, Гералт?

Вещерът се почеса по тила.

— Знам, не е лесно да се избере — каза Трите гарги с разбиране. — И аз самият понякога се затруднявам. Добре, ще решим в коритото. Ей, момичета! Помогнете ми да се кача по стълбите!

III

На моста имаше заграждение. Беше препречен от дълга, солидна греда, подпряна върху дървени магарета. Пред нея и зад нея стояха хора с алебарди и с кожени връхни дрехи, украсени с капюшони. Над заграждението вяло се вееше пурпурно знаме с изображение на сребрист грифон.

— Що за дявол е това? — учуди се Трите гарги, като пристъпи към заграждението. — Не може ли да се минава?

— Имате ли пропуск? — попита най-близкият от мъжете с алебардите, без да вади от уста клечката, която дъвчеше — неясно дали от глад, или за да си убие времето.

— Какъв пропуск? Какво става, мор ли има? Или война? Кой е наредил да се блокира пътят?

— Крал Недамир, владетелят на Цайнгорн. — Стражът премести клечката в другия край на устата си и посочи знамето. — Не може в планините без пропуск.

— Каква идиотщина — рече Гералт уморено. — Тук не е Цайнгорн, а Голополска област. Голополе, а не Цайнгорн взима такса за минаването през мостовете на Бра. Какво общо има тук Недамир?

— Не питай мен. — Стражът изплю клечката. — Не е моя работа. Аз само проверявам пропуските. Ако искате, говорете с десетника.

— А къде е той?

— Ей там, зад къщата на бирника. Грее се на слънце — каза стражът, втренчен в голите бедра на зериканките, които се протягаха лениво на седлата.

Зад къщурката на бирника, върху купчина изсъхнали пръти, седеше страж, който рисуваше с върха на алебардата си върху пясъка жена — по-точно част от жена, гледана от необичайна перспектива. До него, докосващ нежно струните на лютнята си, беше полегнал слаб мъж с нахлупена над очите чудата шапка с цвят на слива, украсена със сребърна катарама и дълго, нервно поклащащо се перо от чапла.

Гералт познаваше тази шапка и това перо, прославени от Буина до Яруга, в дворовете, замъците, кръчмите и бардаците. Особено в бардаците.

— Лютиче!

— Вещера Гералт! — Изпод надигната шапка проблеснаха весели сини очи. — Я гледай! И ти ли си тук? Случайно да имаш пропуск?

— Какво сте се хванали всички за тоя пропуск? — Вещерът скочи от седлото. — Какво става тук, Лютиче? Искахме да минем от другата страна на Бра — аз, този рицар, Борх Трите гарги, и ескортът ни. Но се оказва, че не можем.

— Аз също не мога. — Лютичето се изправи, свали шапка и се поклони превзето на зериканките. — И мен не искат да пуснат на другия бряг. Мен, Лютичето, най-известният в радиус от хиляда мили трубадур и поет. Не ме пуска този десетник, макар че също е човек на изкуството, както виждате.

— Не пускам никого без пропуск — рече десетникът навъсено, като довърши и последния детайл на рисунката си и заби оръжието си в пясъка.

— Хубаво — каза вещерът. — Ще минем по левия бряг. Оттам пътят до Хенгфорс е по-дълъг, но какво да се прави.

— До Хенгфорс? — учуди се бардът. — Значи не идваш подир Недамир? Не заради дракона?

— Какъв дракон? — поинтересува се Трите гарги.

— Не знаете ли? Наистина? Значи трябва да ви разкажа всичко, господа. И без това чакам да мине някой познат с пропуск, та да се присъединя към него. Сядайте.

— Ей сега — каза Трите гарги. — Слънцето е извървяло три четвърти от пътя си към зенита и аз съм дяволски жаден. Защо да говорим с пресъхнали гърла? Тея, Вея, върнете се до градчето и купете една бъчонка.

— Харесвате ми, господин…

— Борх, наричан Трите гарги.

— Лютичето, наричан Несравнимия. От някои девойки.

— Разказвай, Лютиче — настоя нетърпеливо вещерът. — Няма да висим тук до вечерта.

Бардът хвана грифа на лютнята и удари рязко по струните.

— Как предпочитате, с мерена или нормална реч?

— Нормална.

— Както желаете. — Но не остави лютнята. — Чуйте, благородни господа, какво се случи преди седмица край града свободен, наречен Голополе. Та значи, в бледата зора, когато слънцето едва показало се беше над ливадите, в мъгла обвити…

— Нали решихме да е с нормална реч? — напомни му Гералт.

— А не е ли? Е, добре, добре. Разбирам. Кратко, без метафори. На пасищата под Голополе долетя дракон.

— Нещо не ми се вярва — рече вещерът. — От години никой не е виждал дракони по тези места. Да не е бил обикновен въздушен змей? Срещат се въздушни змейове, големи почти колкото…

— Не ме обиждай, вещерю. Знам какво говоря. Видях го. По случайност точно тогава бях на панаира в Голополе и видях всичко с очите си. Баладата е вече готова, но вие не пожелахте…

— Разказвай. Голям ли беше?

— Три конски дължини. Не по-висок от кон, но много по-широк. Сив като пясък.

— Значи зелен дракон.

— Да. Долетя неочаквано, приземи се насред стадо овце, разгони пастирите, разкъса дузина животни, изяде четири от тях и отлетя.

— Отлетял… — поклати глава Гералт. — И това беше всичко?

— Не. На следващото утро долетя отново, този път още по-близо до града. Пикира над група старици, които перяха бельо на брега на Бра. Как хукнаха само, човече! Не съм се смял така през живота си. Драконът описа два кръга над Голополе и полетя към пасищата, където отново се зае с овцете. Настана паника и суматоха, защото малцина бяха повярвали на пастирите. Кметът мобилизира местната милиция, но докато се съберат, народът взе нещата в свои ръце и се справи с дракона.

— Как?

— По интересен начин. Местният обущар Козояд го измисли. Убиха една овца, натъпкаха я с чемерика, вълчи ягоди, лудо биле, сяра и обущарска смола. За по-сигурно местният аптекар добави два литра от своята микстура против циреи, а един свещеник от храма в Крев прочете молитва над трупа на овцата. После сложиха примамката насред стадото и я подпряха с колчета. Честно казано, никой не вярваше, че тази гадост ще съблазни дракона, защото смърдеше ужасно. Но реалността надхвърли очакванията ни. Без да обърне никакво внимание на живите блеещи овце, гадината погълна примамката задно с коловете.

— И какво? Разказвай, Лютиче.

— А аз какво правя? Разказвам. Слушайте какво стана после. Не мина и време, колкото е необходимо на ловък мъж да развърже дамски корсет, и драконът започна да реве и да изпуска дим и отпред, и отзад. Заподскача, опитвайки се да излети, а после се строполи и застина. Двама доброволци отидоха да видят дали гадината още диша. Това бяха местният гробар и тукашният малоумен — дете на умствено недоразвитата дъщеря на дърваря и подразделение от наемници, преминало през Голополе още по времето на управлението на воеводата Нуржибоб.

— Стига си лъгал, Лютиче.

— Не лъжа, само украсявам историята. Има разлика.

— Малка. Продължавай, че времето си минава.

— И така, както вече казах, гробарят и смелият идиот отидоха да видят каква е ситуацията. После им издигнахме малка, но радваща окото могила.

— Аха, значи драконът още е бил жив — каза Борх.

— Че как — отговори весело Лютичето. — Жив беше. Но беше толкова слаб, че не беше изял нито гробаря, нито слабоумния — само им беше изпил кръвта. А после, за всеобщо учудване, успя да се издигне с доста усилия и полетя. На всеки сто и петдесет лакти падаше с грохот и излиташе отново. От време на време започваше да върви, като влачеше задните си лапи. По-смелите тръгнаха след него, без да го изпускат от поглед. И знаете ли какво?

— Казвай, Лютиче.

— Драконът се спуснал сред деретата на Пустилските планини, някъде около извора на Бра, и се скрил в тамошните пещери.

— Сега вече всичко е ясно — каза Гералт. — Драконът вероятно от векове е спал летаргичен сън в тези пещери. Чувал съм за такива случаи. Сигурно там крие и съкровищата си. Ясно защо мостът е блокиран. Някой иска да ги заграби. И този някой е Недамир от Цайнгорн.

— Точно така — потвърди трубадурът. — В Голополе недоволстват, защото смятат, че драконът и съкровищата са си техни. Но не се решават да се изправят срещу Недамир. Той е хлапак, който още не е започнал да се бръсне, но вече успя да докаже, че не е лесно да се изправиш срещу него. А драконът явно много му трябва, щом реагира толкова бързо.

— Искаш да кажеш, че му трябват съкровищата.

— Точно драконът му трябва, не съкровищата. Виждате ли, Недамир точи зъби на съседното кралство Малеор. Там, след неочакваната и странна смърт на княза, управлява княгиня, която, така да се каже, още не е навършила необходимата възраст за лудории в леглото. Велможите от Малеор гледат с неодобрение Недамир и конкурентите му, защото знаят, че новият владетел бързо ще им сложи юздите, за разлика от невръстната княгиня. Така че изровили отнякъде старо, покрито с прах пророчество, в което се твърди, че княжеската корона и ръката на момичето са за онзи, който победи дракон. И тъй като тук никой не бил виждал дракони от векове, те мислели, че могат да са спокойни. Разбира се, Недамир се изсмял на пророчеството и превзел Малеор със сила, но когато се разнесла вестта за голополския дракон, съобразил, че може да победи малеорските дворяни със собственото им оръжие. Ако се появи с главата на дракона, народът ще го приветства като изпратен от боговете монарх, а велможите няма да посмеят дори да гъкнат. Чудно ли е тогава, че е погнал дракона, както котка гони кълбо прежда? При това дракон, който едва си влачи краката. За Недамир това си е чист подарък, благосклонност на съдбата, по дяволите!

— И е заградил пътя за конкурентите.

— И още как! И за голополци. При това е разпратил из цялата околност конници с пропуски за онези, които могат да убият дракона. Недамир не изгаря от желание да влезе лично в пещерите с меч в ръка. Веднага се събраха най-знаменитите драконоубийци. Сигурно много от тях са ти познати, Гералт.

— Възможно е. Кои са дошли?

— Първо — Ейк от Денесле.

— Проклятие! — тихо подсвирна вещерът. — Праведният и добродетелен Ейк, рицарят без слабости и пороци.

— Познаваш ли го, Гералт? — попита Борх. — Наистина ли е такова страшилище за драконите?

— Не само за драконите. Ейк е специалист по всякакви чудовища. Убивал е даже мантикори и грифони. Чувал съм, че е убил и няколко дракона. Добър е. Но ми подлива вода, негодникът, защото не взима пари. Кой друг, Лютиче?

— Секачите от Кринфрид.

— Значи е свършено с дракона. Дори и да е оздравял. Тези тримата са много задружна банда. Не се бият много чисто, но са ефективни. Изтребиха всички въздушни змейове и видлогони в Редания, а междувременно видяха сметката и на три червени и един черен дракон. Има ли и други?

— Не. Само някакви шест джуджета под командването на Ярпен Зигрин.

— Не съм чувал за него.

— А за дракона Оквист от Кварцовата планина чувал ли си?

— Чувал съм. И съм виждал камъни от неговата съкровищница. Там имаше сапфири с невиждани цветове и диаманти с големината на череши.

— Тогава да знаеш, че именно Ярпен Зигрин и неговите джуджета затриха Оквист. За това е написана балада, но слабичка, не като моите. И да не си я слушал, не си изгубил нищо.

— Това ли са всички?

— Да. Ако не броим теб. Твърдеше, че не знаеш за дракона, може и да е вярно. Но сега вече знаеш. И какво?

— Нищо. Този дракон не ме интересува.

— Ха! Хитър си, Гералт. Но така или иначе нямаш пропуск.

— Повтарям, този дракон не ме интересува. А теб какво те води по тези места?

— Че какво може да ме води? — сви рамене трубадурът. — Трябва да съм близо до местата на събитията и до зрелищата. Ще се разчуе за сражението с този дракон. Навярно бих могъл да напиша балада и въз основа на разкази за събитието, но друго е да видя битката със собствените си очи.

— Битката? — засмя се Трите гарги. — Сигурно ще е нещо като колене на свиня или разкъсване на мърша. Слушам ви и не мога да проумея. Славни воини, които ще уморят конете си от бързане само за да убият полумъртъв дракон, отровен от някакъв селяндур. Не знам да плача ли, или да се смея.

— Грешиш — каза Гералт. — Щом драконът не е умрял на място от отровата, значи организмът му вече се е преборил с нея и вече напълно е възстановил силите си. Впрочем това няма толкова голямо значение. Секачите от Кринфрид със сигурност ще му видят сметката, но, ако искаш да знаеш, няма да се мине без битка.

— Значи залагаш на Секачите?

— Естествено.

— Само че — намеси се мълчалият до момента страж-художник — драконът е магическо създание и не може да се убие другояче, освен чрез магия. Ако някой може да се справи с него, това е магьосницата, която мина оттук вчера.

— Кой? — наведе глава Гералт.

— Магьосница — повтори стражът. — Нали вече казах.

— Каза ли си името?

— Да, но не го запомних. Имаше пропуск. Млада, красива, по свой начин, но очите й… Сещате се, господа. Човек го побиват тръпки, когато такава го погледне.

— Знаеш ли нещо за това, Лютиче? Коя може да бъде?

— Не — намръщи се бардът. — Млада, красива и такива очи… Ама че указания. Те всичките са такива. Всички, които познавам, а аз познавам много, изглеждат на не повече от двайсет и пет — трийсет години. А съм чувал, че някои от тях помнят времената, когато на мястото на днешен Новиград са се издигали борове. В края на краищата за какво са еликсирите от мандрагора? Капят си от тях и в очите, за да блестят като на обикновените жени.

— Не беше ли червенокоса? — попита вещерът.

— Не, господине — отговори десетникът. — Чернокоса.

— А конят й какъв беше на цвят? Кестеняв с бяла звездичка?

— Не, вран, като нея. Казвам ви, господа — тя ще убие дракона. Драконът е работа за магьосници. Не е по силите на хора да се справят с него.

— Интересно какво би отговорил на това Козояд — разсмя се Лютичето. — Ако имаше под ръка нещо по-силно от чемерика и вълча ягода, днес кожата на дракона щеше да се суши на голополските колове, баладата щеше да е готова, а аз нямаше да се пека тук на слънце…

— Как стана така, че Недамир не те взе със себе си? — попита Гералт и погледна накриво поета. — Нали си бил в Голополе, когато са тръгвали? Или кралят не обича хората на изкуството? Как стана така, че се печеш тук на слънце, вместо да свириш до кралското стреме?

— Това ми го спретна една млада вдовица — изрече навъсено Лютичето. — Дяволите да я вземат. Отидох да се веселя с нея, а на другия ден Недамир и останалите вече бяха отвъд реката. Взели дори онзи Козояд и разузнавачите от голополската милиция, само мен забравили. Обясних му аз на десетника, а той все своето си знае…

— Ако имаш пропуск — пускам — рече равнодушно стражът, докато пикаеше на стената на къщата на бирника. — Ако нямаш пропуск — не пускам. Такава е заповедта…

— О! — прекъсна го Трите гарги. — Момичетата се връщат с бирата.

— И не са сами — добави Лютичето, изправяйки се. — Вижте какъв кон! Същински дракон!

Откъм брезовата горичка на галоп се носеха зериканките, а между тях се движеше ездач на едър неспокоен боен жребец.

Вещерът също се изправи.

Ездачът носеше виолетов кадифен кафтан със сребърни кантове и късо наметало, обшито със самурена кожа. Изправен в седлото, той ги гледаше гордо. Гералт познаваше този тип погледи. И не си падаше по тях.

— Приветствам ви, господа. Аз съм Дорегарай — представи се ездачът и слезе бавно и с достойнство от коня. — Маестро Дорегарай, чародей.

— Маестро Гералт. Вещер.

— Маестро Лютичето. Поет.

— Борх, наричан още Трите гарги. А с моите момичета, които тъкмо вадят запушалката на бъчонката, вече се познаваш, господин Дорегарай.

— Да, точно така — изрече магьосникът, без да се усмихне. — Разменихме поклони с красивите воини-зериканки.

— Това е прекрасно. — Лютичето раздаде кожените чашки, донесени от Вея. — Пийте с нас, господин магьосник. Господин Борх, да налея ли и на десетника?

— То се знае. Ела при нас, войнико.

— Мисля — каза чародеят, отпивайки малка, изискана глътка, — че сте доведени при заграждението на моста от същата причина, която води и мен?

— Ако имате предвид дракона, господин Дорегарай — отговори Лютичето, — да, така е. Исках да бъда на място и да напиша балада. За съжаление този десетник — очевидно човек без никакви маниери — не желае да ме пропусне. Иска пропуск.

— Моля за извинение. — Стражът изпи бирата си и зацъка с език. — Имам строга заповед да не пускам никого без пропуск. А казват, че вече всички от Голополе са се събрали с каруци и искат да тръгнат към планината подир дракона. Наредено ми е…

— Твоята заповед, войнико — смръщи вежди Дорегарай, — се отнася само за тази сган, която не умее нищо друго, освен да се пречка; за развратните девойки, които разпространяват срамни болести; за крадците, изметта и безделниците. Но не и за мен.

— Няма да пусна никого без пропуск — настръхна десетникът. — Кълна се…

— Не се кълни — прекъсна го Трите гарги. — По-добре си пийни още. Тея, сипи на този мъжествен воин. И нека поседнем, господа. Да се пие на крак, бързо и без съответната тържественост, не подобава на благородници.

Насядаха на гредите около бъчонката. Стражът, току-що обявен за благородник, се изчерви от удоволствие.

— Пий, храбри стотнико! — окуражи го Трите гарги.

— Аз съм десетник, не стотник — отвърна стражът и се изчерви още повече.

— Но ще станеш стотник, задължително — отбеляза Борх. — Ти си умен момък и за нула време ще те повишат.

Дорегарай отказа да допълнят чашата му и се обърна към Гералт и каза тихо:

— В градчето още говорят за василиска, любезни вещерю, а ти вече се оглеждаш за дракона. Толкова много ли ти трябват пари в брой, или от чисто удоволствие избиваш същества, застрашени от изчезване?

— Странно любопитство — отговори Гералт — от страна на човек, който с всички сили се стреми да убие дракон, за да му избие зъбите, така ценни при приготвянето на магьоснически лекове и еликсири. А вярно ли е, любезни магьоснико, че най-хубави са зъбите, избити от жив дракон?

— Сигурен ли си, че съм тръгнал заради това?

— Сигурен съм. Но вече са те изпреварили. Оттук е минала твоя колежка, и то с пропуск, какъвто ти нямаш. Чернокоса е, ако те интересува.

— С вран кон?

— Така казват.

— Йенефер — изрече Дорегарай недоволно, а вещерът потрепна, незабележимо за околните.

Настана тишина, прекъсната от оригването на бъдещия стотник.

— Никого… без пропуск…

— Стигат ли двеста линтара? — Гералт спокойно извади от джоба си кесията, получена от дебелия кмет.

— Гералт — усмихна се загадъчно Трите гарги, — значи все пак…

— Извинявай, Борх. Съжалявам, но няма да дойда с вас в Хенгфорс. Може би ще се срещнем пак.

— Нямам никаква работа в Хенгфорс — рече бавно Трите гарги. — Абсолютно никаква, Гералт.

— Приберете кесията си, господине — каза заплашително бъдещият стотник. — Това е най-обикновен подкуп. И за триста няма да ви пусна.

— А за петстотин? — Борх извади своята кесия. — Прибери кесията си, Гералт. Аз ще платя таксата. Това започна да ме забавлява. Петстотин, господин войнико. По сто на глава, като смятаме моите два девойки за една прелестна глава. Е?

— Ох-ох-ох — завайка се бъдещият стотник, докато криеше под униформата си кесията на Борх. — Какво ще кажа на краля?

— Ще му кажеш — рече Дорегарай, докато се изправяше и сваляше от колана си богато украсена пръчка от слонова кост, — че си се уплашил.

— От какво, господине?

Магьосникът размаха пръчката, изрече някакво заклинание и един бор край реката избухна в пламъци — само за миг огънят го обхвана чак до върха.

— На конете! — Лютичето скочи на седлото и метна лютнята си на рамо. — На конете, господа! И дами!

— Махнете заграждението! — извика на стражите забогателият десетник, който имаше големи шансове да стане стотник.

На моста, отвъд заграждението, Вея дръпна юздите и конят затанцува и затропа с копита по гредите. Девойката размята плитки и извика пронизително.

— Точно така, Вея! — викна в отговор Трите гарги. — Напред, благородни господа, на конете! Да потеглим по зерикански — с грохот и свистене!

IV

— Я гледайте — каза Бохолт, най-големият от Секачите. Беше грамаден и масивен като ствола на стар дъб. — Недамир не ви разгони във всички посоки, както предполагах. Е, ние ли, бедняците, ще оспорваме кралските решения? Заповядайте при огъня. Спретнете си места за спане, момчета. И, Гералт, за какво си говорихте с краля? Ще си остане между нас.

— За нищо — отвърна Гералт и се настани удобно с гръб към оставеното близо до огъня седло. — Даже не излезе от палатката си. Само изпрати своето момче за всичко, как му беше името…

— Гиленстерн — подсказа Ярпен Зигрин, здраво брадато джудже, което тъкмо слагаше в огъня огромен смолист пън, който беше примъкнал от храсталака. — Надуто конте. Когато се присъединихме, той се появи, вирнал нос до небесата, и започна да обяснява: не забравяйте на кого трябва да се подчиняват джуджетата, кой тук заслужава уважение, крал Недамир заповядва тук, неговата дума е закон и така нататък. Слушах го и се чудех дали да не кажа на момчетата си да го проснат на земята и да му съдера наметалото. Но после размислих: пак ще се вдигне шум и ще започнат да разправят, че джуджетата са злобни, агресивни, че са кучи синове и е невъзможно… да се съжителства с тях, или както се казва. И веднага ще ни организират погром в някое градче. Затова го изслушах учтиво и само кимах.

— Изглежда — вметна Гералт, — господин Гиленстерн не умее нищо друго, защото и на нас каза точно това и ни се наложи да кимаме с глави.

— А ако питате мен — обади се вторият от Секачите, докато разстилаше чергилото на коня си върху купчина сухи клони, — жалко, че Недамир не ви прогони. Толкова хора вече хукнаха подир дракона, че е направо ужасно. Маса народ. Това вече не е експедиция, а погребално шествие. Аз не обичам да се мъкна в тълпата.

— Успокой се, Нишчука — каза Бохолт. — По-приятно е да се пътува с тълпата. Ти какво, никога ли не си ходил на лов за дракони? Те винаги привличат хората, следва ги куп народ, същински панаир на колела. Но знаеш кой остава на полето, когато гадината се покаже. Ние и никой друг.

Бохолт замълча за момент, отпи солидна глътка от голямата дамаджана в изплетена от лоза кошница, смръкна шумно и се изкашля.

— Друг е въпросът — продължи той. — Практиката показва, че неведнъж след убиването на дракона започва веселба и клане. Стигне ли се до делбата на съкровището, ловците наскачват един срещу друг. А, Гералт? Имам ли право? Вещерю, на теб говоря.

— Знам за такива случаи — потвърди Гералт сухо.

— Знаеш, казваш? И сигурно от чужди думи, защото не съм чувал да си преследвал дракони. През дългия си живот никога не съм чувал вещери да преследват дракони. Така че ми е странно, че се появи тук.

— Наистина — процеди Кенет, наричан Дерача, най-младият от секачите. — Чудна работа. А ние…

— Чакай, Дерач — прекъсна го Бохолт. — Сега аз говоря. Впрочем, нямам намерение да произнасям дълга реч. Вещерът разбира какво имам предвид. Той ме познава и аз го познавам, досега пътищата ни не са се пресичали и сигурно ще е така и за в бъдеще. Но, забележете, момчета, ако аз, например, реша да попреча на работата на вещера или да измъкна печалбата изпод носа му, той би ме посякъл с вещерския си меч и би имал пълно право. Така ли е?

Никой не потвърди, но и не възрази. Не изглеждаше Бохолт да се нуждае от едното или от другото.

— Е, както казах, да се пътува в тълпата, е по-забавно. Един вещер също става за компания. Околността е дива и безлюдна, току-виж ни се нахвърлила някоя жиритва или вампир и ще берем ядове. А щом Гералт е наблизо, няма да имаме никакви грижи, защото това е неговата специалност. Докато драконите не са негова специалност. Имам ли право?

Отново никой не потвърди и не отрече.

— Господин Три гарги — продължи Бохолт, като подаде дамаджаната на джуджето — пътува с Гералт и това ми е достатъчно. Така че кой ни пречи, Нишчука, Дерач? Да не би Лютичето?

— Лютичето — обади се Ярпен Зигрин, подавайки дамаджаната на барда — винаги се лепи там, където става нещо интересно, и всички знаят, че нито пречи, нито помага, нито забавя колоната. Той е нещо като репей на кучешка опашка. Нали, момчета?

„Момчетата“, брадати джуджета с остри черти, се закикотиха и разтресоха бради. Лютичето отмести шапката на тила си и отпи от дамаджаната.

— Ооооох, проклетия — изстена той и си пое въздух. — Отнема ти дъха. От какво я правите, от скорпиони?

— Едно не ми харесва, Гералт — каза Дерача и пое дамаджаната от трубадура. — Това, че домъкна този магьосник. Тук скоро няма да може да се диша от магьосници.

— Вярно е — съгласи се джуджето. — Право казва Дерача. Този Дорегарай ни е нужен колкото някое свинско седло. От известно време си имаме магьосница тук, благородната Йенефер. Пфу!

— Дааа — рече Бохолт, почесвайки дебелия си врат, от който преди минута беше свалил кожения нашийник със стоманени шипове. — Магьосниците тук са в повече. Поне двама в повече, отколкото трябва. И прекалено здраво се залепиха за нашия Недамир. Вижте само — ние сме тук, под звездите, около огъня, а те, моля ви се, на топло, в кралската палатка. Вече плетат интриги четирите гъсеници — Недамир, вещицата, магьосникът и Гиленстерн. И най-лоша от всички е Йенефер. А какво замислят? Как да ни прекарат, ето какво.

— И набиват сърнешко — вметна навъсено Дерача. — А ние какво ядохме? Мармот. А какво е мармотът, питам? Плъх и нищо повече. Така че какво ядохме? Плъх!

— Това не е проблем — каза Нишчука. — Скоро ще опитаме и от опашката на дракона. Няма нищо по-вкусно от печена на жарава драконова опашка.

— Йенефер — продължи Бохолт — е противна, злобна и устата жена. Не е като твоите девойки, господин Борх. Те са тихи и мили, вижте ги само — седят при конете и си острят сабите; минах покрай тях, пошегувах се, те се усмихнаха, показаха си зъбките. Да, радвам им се, не са като Йенефер, която само плете интриги. Казвам ви, трябва да внимаваме, защото иначе договорът ни не струва пукната пара.

— Какъв договор, Бохолт?

— Какво, Ярпен, да кажем ли на вещера?

— Не виждам защо не — рече джуджето.

— Ракията свърши — вметна Дерача и обърна дамаджаната с дъното нагоре.

— Тогава донеси още. Ти си най-млад. А договора, Гералт, го измислихме, тъй като не сме наемници, нито платени слуги, и Недамир не може да ни прати подир дракона, като хвърли няколко златни монети в краката ни. Истината е, че можем да се справим с дракона и без Недамир, а той не може да се справи с дракона без нас. От това ясно следва кой заслужава повече и чия част от печалбата трябва да е по-голяма. Затова взехме честно решение — тези, които повалят дракона в ръкопашен бой, взимат половината от съкровището. Недамир, като се имат предвид произхода и титлата му, взима една четвърт, така или иначе. А другите, ако помагат, ще разделят останалата една четвърт поравно. Какво мислиш за това?

— А какво мисли Недамир?

— Не каза нито да, нито не. Но по-добре да не се меси мижитурката. Щом не може да тръгне сам срещу дракона, трябва да разчита на професионалистите, тоест на нас, Секачите, и на Ярпен и неговите момчета. Ние, а не някой друг, ще се изправим на меч разстояние срещу дракона. Останалите, включително и магьосниците, ако помогнат, ще си поделят една четвърт от съкровището.

— И кой друг влиза в числото на „останалите“, освен магьосниците? — поинтересува се Лютичето.

— Със сигурност не музикантите и стихоплетците — изкикоти се Ярпен Зигрин. — Включваме тези, които работят с брадви, а не с лютни.

— Аха — обади се Трите гарги, вперил поглед в звездното небе. — А какво ще получат обущарят Козояд и неговата сган?

Ярпен Зигрин се изплю в огъня и промърмори нещо на езика на джуджетата.

— Голополската милиция познава местните планини и помага с указване на пътя — каза тихо Бохолт, — така че ще е справедливо да ги допуснем в подялбата. Но с обущаря работата е друга. Разбирате ли, няма да е добре, ако селяндурите решат, че когато в околността се появи дракон, вместо да се повикат професионалисти, може набързо да му подхвърлят отрова и да продължат да се забавляват с девойките в сеното. Ако тази практика се разпространи, ще се наложи да живеем чрез просия. Нали?

— Вярно е — добави Ярпен. — Затова, казвам ви, на този обущар трябва да му се случи нещо, преди да е попаднал в някоя легенда.

— Щом трябва, ще му се случи — рече убедено Нишчука. — Оставете това на мен.

— А Лютичето — подхвърли джуджето — ще му даде да се разбере в баладата. Ще го направи за смях, за да стане името му символ на срам и позор навеки.

— Забравяте нещо — обади се Гералт. — Тук има един, който може да ви обърка сметките. Той няма да се съгласи на никакви договори и делби. Ейк от Денесле.

— Защо? — попита дрезгаво Бохолт, докато хвърляше клонче в огъня. — С Ейк не може да се говори. Той не се интересува от плячката.

— Срещнахме го по пътя към вашия лагер — каза Трите гарги. — Клечеше върху камъните в пълно въоръжение, вперил поглед в небето.

— Той винаги прави така — обади се Дерача. — Медитира или се моли. Казва, че така трябва, за да се пази от злото, защото е от наказан от Бога народ.

— Ние в Кринфрид — промърмори Бохолт — държим такива оковани в клетки и им даваме парчета въглен, за да рисуват по стените разни чудесии. Но стига сме одумвали ближните си, нека поговорим за работата.

В кръга светлина беззвучно пристъпи дребна млада жена с черни, обхванати със златна мрежа коси и черно кожено наметало.

— На какво се разсмърдя така? — попита Ярпен Зигрин, преструвайки се, че не я вижда. — На сяра ли?

— Не — отвърна Бохолт, вирна глава настрани и демонстративно подуши въздуха. — На мускус или нещо подобно.

— Не, май е… — джуджето се намръщи. — Ах! Та това е знатната госпожа Йенефер! Здрасти, здрасти.

Магьосницата огледа бавно събралите се и задържа искрящия си поглед върху вещера. Гералт леко се усмихна.

— Може ли да седна?

— Но разбира се, благодетелко наша — каза Бохолт и изхълца. — Седнете тук, на седлото. Размърдай се, Кенет, и подай седлото на благородната магьосница.

— Говорите за работата, както чувам. — Йенефер седна и изпъна пред себе си стройните си, обути с черни чорапи крака. — Без мен?

— Не посмяхме да обезпокоим толкова важна особа — каза Ярпен Зигрин.

— Ти, Ярпен — Йенефер примижа, обръщайки се към джуджето, — по-добре да мълчиш. От първия ден демонстративно се правиш, че не ме забелязваш. Продължавай в същия дух, не се насилвай излишно. На мен не ми пречи.

— Какви ги говорите, госпожо! — Ярпен се усмихна и показа неравните си зъби. — Да ме полази кърлеж, ако за мен не сте по-скъпа от въздуха. Въздухът, например, ми се случва да го замърся, но с вас никога не бих си позволил подобно нещо.

Брадатите „момчета“ се засмяха гръмко, но утихнаха веднага щом забелязаха синьото сияние, което внезапно обхвана магьосницата.

— Още една дума — и от теб ще остане само замърсен въздух — каза Йенефер с метални нотки в гласа. — И черно петно върху тревата.

— Наистина — наруши Бохолт настаналата тишина. — Млъкни, Зигрин. Да чуем какво има да ни каже госпожа Йенефер. Тя току-що отбеляза, че говорим за работа без нея. От това следва, че има някакво предложение. Нека го чуем тогава. Дано само не предлага да се справи с дракона сама, чрез магиите си.

— Защо? — вдигна глава Йенефер. — Мислиш, че е невъзможно?

— Може и да е възможно. Но не е изгодно за нас, защото тогава ще поискате половината от съкровището на дракона.

— Поне половината — отвърна студено магьосницата.

— Ето, сама виждате, че това изобщо не ни устройва. Ние, госпожо, сме бедни воини — разчитаме на печалбата, за да не гладуваме. Храним се с киселец и лобода…

— Само по празниците ни попада по някой мармот — вметна тъжно Ярпен Зигрин.

— … Пием изворна вода — Бохолт отпи от бутилката и леко я разклати. — Няма друг изход за нас, госпожо Йенефер. Или печалбата, или през зимата ще замръзнем под стобора. А странноприемниците струват пари.

— И бирата — добави Нишчука.

— И развратните девойки — размечта се Дерача.

— Затова — продължи Бохолт и вдигна очи към небето — сами ще се справим с дракона, без магии и без ваша помощ.

— Толкова ли си сигурен? Запомни, има си граница на възможното, Бохолт.

— Може и да си има, но аз никога не съм я виждал. Не, госпожо. Повтарям — ще убием дракона сами, без никакви магии.

— Особено като се има предвид — добави Ярпен Зигрин, — че магиите със сигурност също си имат граници, които, за разлика от нашите собствени, ние не познаваме.

— Сам ли го измисли — попита бавно Йенефер, — или някой ти го подсказа? Да не би присъствието на вещер във вашата благородна компания да ви прави толкова самонадеяни?

— Не — отвърна Бохолт, поглеждайки Гералт, който като че ли дремеше, излегнал се лениво върху чула и подпрял глава на седлото. — Вещерът няма нищо общо с това. Чуйте, благородна Йенефер. Направихме предложение на краля, а той не ни удостои с отговор. Но ние сме търпеливи и ще изчакаме до утре. Ако кралят приеме предложението, продължаваме нататък заедно. Ако не — тогава се връщаме.

— Ние също — промърмори джуджето.

— Няма да има никакво пазарене — продължи Бохолт. — Предайте това на Недамир, госпожо Йенефер. Предложението ни е изгодно и за вас, и за Дорегарай, ако се уговорите с него. Имайте предвид, че трупът на дракона изобщо не ни трябва, ще вземем само опашката. А останалото, ако искате — взимайте го. Няма да се поскъпим нито за зъбите, нито за мозъка — за никое от нещата, които ви трябват за магиите.

— Естествено — добави Зигрин, кикотейки се, — мършата ще бъде за вас, магьосниците. Никой няма да ви я иска. Освен останалите лешояди.

Йенефер се изправи и нагласи наметалото на раменете си.

— Недамир няма намерение да чака до утре — сопна се тя. — Отсега е съгласен на условията ви. Въпреки моите съвети и тези на Дорегарай.

— Недамир проявява изумителна мъдрост за толкова млад крал — процеди бавно Бохолт. — Защото за мен, госпожо Йенефер, мъдростта включва и умението да пропускаш покрай ушите си глупавите или неискрени съвети.

Ярпен Зигрин прихна в брадата си.

— Друга песен ще запеете — магьосницата сложи ръце на кръста си, — когато утре драконът ви осакати, разкъса и изпотроши костите ви. Ще започнете да ми лижете ботушите и да скимтите за помощ. Както става винаги. Познавам ви прекалено добре — вас и тези като вас. До болка ви познавам.

Тя се обърна и потъна в мрака, без да се сбогува.

— По мое време — каза Ярпен Зигрин — магьосниците седяха в кулите, четяха мъдри книги и разбъркваха с лопатки течностите в колбите. Не се мотаеха в краката на воините, не се бъркаха в делата и не въртяха задници пред очите на мъжете.

— А задникът, между другото, си го бива — отбеляза Лютичето, докато настройваше лютнята си. — Нали, Гералт? Хей, къде се дяна вещерът?

— Какво ни засяга? — промърмори Бохолт и хвърли една съчка в огъня. — Отишъл е някъде. Може да е по нужда, да ме извинявате. Негова си работа.

— Сигурно — съгласи се бардът и удари по струните. — Да ви изпея ли нещо?

— Изпей, да го вземат дяволите — каза Ярпен Зигрин и се изплю. — Само не си мисли, че ще дам дори шелонг за твоето пеене. Това тук, момче, не ти е кралският двор.

— То се вижда — кимна трубадурът.

V

— Йенефер.

Тя се обърна, сякаш учудена, макар вещерът да не се съмняваше, че отдавна чува стъпките му. Сложи на земята дървеното ведро, сетне отметна от челото си косата, вече освободена от златната мрежа и сега падаща на едри къдрици по раменете й.

— Гералт.

Както винаги, дрехите й бяха в бяло и черно. Нейните цветове. Черни коси, дълги черни ресници, позволяващи само да се гадае за цвета на скритите зад тях очи. Черна пола и къс черен кафтан с бяла кожена яка. Бяла риза от най-фин лен. На шията — черна кадифена панделка, украсена с обсидианова звезда, обсипана с диаманти.

— Изобщо не си се променила.

— Ти също — нацупи устни тя. — И в двата случая е нормално. Или, ако предпочиташ, еднакво ненормално. И макар че може би е добър начин да се започне разговорът, подобно напомняне е общо взето безсмислено. Нали?

— Да — кимна той, загледан към палатката на Недамир и огньовете на кралските стрелци, частично закрити от силуетите на фургоните. Откъм най-далечния огън долиташе гласът на Лютичето — пееше „Звездите над пътя“, една от най-хубавите му любовни балади.

— Е, приключихме с встъплението — каза магьосницата. — Давай нататък, слушам те.

— Виждаш ли, Йенефер…

— Виждам — прекъсна го тя рязко. — Но не разбирам. Защо дойде, Гералт? Нали не е заради дракона? Сигурно в това отношение нищо не се е променило?

— Не. Нищо не се е променило.

— Тогава защо се присъедини към нас?

— Ако ти кажа, че е заради теб, ще ми повярваш ли?

Тя го гледаше безмълвно и блестящите й очи не предвещаваха нищо добро.

— Ще повярвам, защо не — рече накрая. — Мъжете обичат да се срещат със старите си любовници, да освежават спомените си. Обичат да си въобразяват, че отдавнашните любовни трепети им дават един вид пожизнено право на собственост над партньорката им. Това се отразява добре на самочувствието им. Ти не си изключение. Въпреки всичко.

— Въпреки всичко си права, Йенефер — усмихна се Гералт. — Видът ти влияе прекрасно на самочувствието ми. С други думи, радвам се, че те виждам.

— И това е всичко? Е, да допуснем, че и аз се радвам. Нарадвахме си се и сега ти желая лека нощ. Виждаш, че съм тръгнала да почивам. Но първо смятам да се изкъпя, а преди това обикновено се събличам. Така че бъди така добър да се оттеглиш.

— Йен. — Той протегна ръце към нея.

— Не ме наричай така! — изсъска тя яростно и отскочи назад, а от пръстите й се посипаха сини и червени искри. — А ако ме докоснеш, ще ти изгоря очите, нищожество!

Вещерът отстъпи и магьосницата, поуспокоена, отново отметна коси от челото си и сложи ръце на кръста.

— Какво си мислеше, Гералт? Че ще си побъбрим весело за добрите стари времена? И може би накрая ще отидем в някоя каруца, за да се любим върху овчите кожи, ей тъй, за освежаване на спомените. Така ли?

Гералт нямаше представа дали магьосницата чете мислите му, или просто отгатва изключително точно, тъй че замълча и се усмихна накриво.

— Тези четири години си казаха думата, Гералт. Вече ми мина и само заради това не те заплюх в очите при днешната ни среща. Но нека моята сдържаност не те подлъгва.

— Йенефер…

— Мълчи! Дадох ти повече, отколкото на който и да било друг мъж, подлецо. Сама не знам защо именно на теб. А ти… О, не, скъпи, аз не съм проститутка, нито случайно оплетена в мрежите ти елфка, която можеш да зарежеш в някое прекрасно утро, като оставиш на масата букет теменужки и си тръгнеш, без да я будиш. Която можеш да направиш за смях. Внимавай! Ако сега кажеш дори една дума, ще съжаляваш!

Гералт не изрече нито дума, чувстваше бушуващата в Йенефер ярост. Магьосницата отново отметна от челото си непослушните къдрици и го погледна отблизо в очите.

— Е, срещнахме се, какво да се прави — каза тя тихо. — Няма да правим сцени. Ще запазим приличие и ще се престорим на добри познати. Но не се заблуждавай, Гералт. Между нас вече няма нищо. Нищичко, разбираш ли? И се радвай, защото това означава, че съм изоставила някои планове, които до неотдавна имах за теб. Но не съм ти простила. Никога няма да ти простя, вещерю, никога!

Тя се извърна рязко, вдигна ведрото, разплисквайки водата, и се скри зад близката каруца.

Гералт прогони бръмчащия над ухото му комар и бавно тръгна към огъня, около който в момента възнаграждаваха изпълнението на Лютичето с оскъдни ръкопляскания. Погледна към тъмносиньото небе над черните назъбени върхове. Искаше му се да се засмее. Не знаеше защо.

VI

— По-внимателно там! Внимавайте! — извика Бохолт, обръщайки се към колоната. — По-близо до скалите! Внимавайте!

Каруците подскачаха и се клатушкаха по камъните. Кочияшите ругаеха, удряха конете с поводите и се навеждаха неспокойно да видят дали колелата минават достатъчно далече от ръба на дерето, покрай което се точеше тесният неравен път. Долу река Бра клокочеше и се пенеше между скалите.

Гералт удържа коня си и го насочи по-близо до скалната стена, покрита с кафяв мъх и бели, подобни на лишеи налепи. Пропусна фургона на Секачите пред себе си. Дерача, който водеше колоната заедно с разузнавачите от Голополе, се върна назад и извика:

— Добре! Давайте по-бързо! Нататък е по-широко!

Крал Недамир и Гиленстерн яздеха, заобиколени от конници с лъкове. Скоро се изравниха с Гералт, а след тях по камъните трополяха каруците от кралския обоз. Още по-назад се носеше каруцата на джуджетата, управлявана от непрестанно крещящия Ярпен Зигрин.

Недамир, много слаб и луничав юноша с бяло кожухче, мина покрай вещера и го дари с надменен и отегчен поглед. Гиленстерн се беше изправил на седлото и удържаше коня си.

— Ако обичате, господин вещерю — рече той властно.

— Слушам. — Гералт ръгна кобилата с пети и пое бавно до канцлера, зад обоза. Учуди се, че въпреки внушителния си търбух Гиленстерн предпочита седлото пред значително по-удобното возене в каруца.

— Вчера — Гиленстерн дръпна леко повода, украсен със златни копчета, и отметна от раменете си тюркоазения плащ, — вчера казахте, че драконът не ви интересува. В такъв случай какво ви интересува, господин вещер? Защо идвате с нас?

— Това е свободна страна, господин канцлер.

— Засега. Но в този кортеж, господин Гералт, всеки трябва да си знае мястото. И ролята, която изпълнява, трябва да съвпада с волята на крал Недамир. Разбирате ли?

— Накъде биете, господин Гиленстерн?

— Ще ви кажа. Чувам, че напоследък е трудно човек да се договори с вас, вещерите. Става въпрос за това, че когато посочат на вещера чудовище, което трябва да се убие, той, вместо да хване меча и да сече, започва да разсъждава дали е редно да прави това, дали не е отвъд границите на възможното, дали не противоречи на кодекса му и дали наистина въпросното чудовище е чудовище, сякаш не си личи от пръв поглед. Явно добре ви е потръгнало. По мое време вещерите не се гнусяха от грошовете. Не разсъждаваха, а убиваха каквото им се каже. Беше им все едно дали е върколак, дракон или събирач на данъци. Важното беше да го посекат здравата. Не е ли така, Гералт?

— Някакво поръчение ли имате за мен, Гиленстерн? — попита сухо вещерът. — Ако е така, казвайте за какво става въпрос и ще си помисля. Иначе няма защо да си хабим думите.

— Поръчение ли? — въздъхна канцлерът. — Не, нямам. Става въпрос за дракона, а това явно надхвърля границите на възможното за теб, вещерю. Предпочитам Секачите. Теб само исках да предупредя. Да те предпазя. Ние с крал Недамир може и да търпим капризите на вещери, които делят чудовищата на добри и зли, но не желаем да слушаме за тях, а още по-малко — да виждаме как се претворяват в живота. Не се бъркай в кралските дела, вещерю. И не се съюзявай с Дорегарай.

— Нямам навик да се съюзявам с магьосници. Откъде ви хрумна?

— Дорегарай — каза Гиленстерн — надминава с капризите си дори вещерите. Той не се ограничава с разделянето на чудовищата на добри и зли. Смята, че всички са добри.

— Малко преувеличава.

— Несъмнено. Но защитава възгледите си с поразително упорство. Честно казано, не бих се учудил, ако му се случи нещо. Пък и се присъедини към нас в странна компания…

— Аз не съм в компанията на Дорегарай. И той не е в моята.

— Не ме прекъсвай. Доста странна компания. Вещер, изпълнен със скрупули, като лисича кожа — с бълхи. Магьосник, повтарящ друидските глупости за равновесието в природата. Мълчаливият рицар Борх Трите гарги и неговият ескорт от Зерикания, където, както е известно, се принасят жертви пред изображения на дракони. И всички те изведнъж се присъединяват към лова. Не е ли странно?

— И така да е, какво от това?

— Да знаеш — каза канцлерът, — че обикновено най-загадъчните проблеми имат най-простите решения. Не ме принуждавай да прибягвам до тях, вещерю.

— Не разбирам.

— Разбираш, разбираш. Благодаря за разговора, Гералт.

Гералт се забави, а Гиленстерн пришпори коня си, настигна обоза и се присъедини към краля. Покрай вещера премина и Ейк от Денесле, облечен със стегнат кафтан от светла кожа, по която личаха следи от броня. Конят му бе натоварен с оръжия, сребърен щит и огромно копие. Гералт го поздрави с махване, но странстващият рицар извърна глава, стиснал тънките си устни, и заби шпори в хълбоците на коня.

— Не те харесва особено — отбеляза Дорегарай, който тъкмо бе настигнал вещера.

— Явно.

— Конкуренция. Занимавате се с едно и също, само дето Ейк е идеалист, а ти — професионалист. Разликата не е голяма, особено за онези, които убивате.

— Не ме сравнявай с Ейк, Дорегарай. Дявол знае кого обиждаш с това сравнение, него или мен, но не ни сравнявай.

— Както искаш. Честно да си кажа, за мен и двамата сте еднакво отблъскващи.

— Благодаря.

— Няма за какво. — Магьосникът потупа по врата коня си, който беше изплашен от виковете на Ярпен и неговите джуджета. — Според мен, вещерю, да се нарича убийството призвание, е отвратително, подло и глупаво. Нашият свят е в равновесие. Унищожаването на които и да било от населяващите го създания нарушава равновесието. А с нарушаването на равновесието се приближаваме до гибелта на света — такъв, какъвто го познаваме.

— Друидска теория — отбеляза Гералт. — Знам я. Навремето, още в Ривия, ми я изложи един стар хиерофант. Два дни след това го разкъсаха плъхолаци. Не забелязах да се наруши равновесието.

Дорегарай го погледна равнодушно и повтори:

— Светът е в равновесие. Природно равновесие. Всеки вид си има свой естествени врагове и всеки е естествен враг за други видове. Това се отнася и за хората. Унищожаването на естествените врагове на човека, на което ти си се посветил и което вече започва да се наблюдава, заплашва расата с израждане.

— Знаеш ли какво, магьоснико — започна да се дразни Гералт, — отиди при някоя майка, чието дете е изядено от василиск, и й кажи, че трябва да се радва, защото благодарение на това човешката раса е избягнала израждането. Ще видиш какво ще ти отговори.

— Добър аргумент, вещерю — каза Йенефер, която ги беше настигнала. — А ти, Дорегарай, внимавай какво говориш.

— Не съм свикнал да крия възгледите си.

Йенефер започна да язди между тях. Вещерът забеляза, че е махнала златната мрежа и е прибрала косите си с бяла кърпа.

— Тогава по-скоро започни да ги криеш, Дорегарай — каза тя. — Особено пред Недамир и Секачите, които подозират, че възнамеряваш да им попречиш да убият дракона. Докато само бърбориш, ще те смятат за безобиден маниак. Но опиташ ли да предприемеш нещо, ще ти прекършат врата, преди да успееш да си поемеш дъх.

Магьосникът се усмихна високомерно и презрително.

— Освен това — продължи Йенефер, — като проповядваш такива възгледи, ти подриваш авторитета на нашата професия и призвание.

— Това пък защо?

— Можеш да прилагаш своите теории към всяко същество, дори към насекомите, но не и към драконите. Защото драконите са най-опасните естествени врагове на човека. И тук не става дума за израждането на човешката раса, а за оцеляването й. За да оцелее, тя трябва да се справи с враговете си, особено с най-опасните от тях.

— Драконите не са врагове на човека — вметна Гералт, а магьосницата само се усмихна студено.

— По този въпрос остави нас, хората, да си кажем мнението — изрече тя. — Ти, вещерю, не си създаден да даваш мнение, а да вършиш работа.

— Като безволев голем?

— Ти го каза, не аз — отговори студено Йенефер. — Но сравнението е удачно.

— Йенефер — намеси се Дорегарай, — за жена с твоето образование и на твоята възраст говориш изумителни глупости. Защо смяташ точно драконите за основните врагове на човека? Защо не останалите, стократно по-опасни същества, на чиято съвест тежат много повече жертви? Защо не хириките, видлогоните, мантикорите, амфисбените или грифоните? Защо не вълците?

— Ще ти кажа защо. Превъзходството на човека над другите раси и видове се състои в това, че неговата борба за подобаващото му място в природата, за жизнено пространство, може да бъде спечелена едва когато окончателно елиминира номадския начин на живот — пътуването от място на място в търсене на храна, съобразно календара на природата. В противен случай не може да се достигне необходимият темп на прираст и човешкото дете прекалено дълго не може да добие самостоятелност. Само намиращата се в безопасност зад стените на крепостта или града жена може да ражда с необходимото темпо, тоест ежегодно. Плодовитостта, Дорегарай, е важно условие за оцеляване и доминиране. И тук достигаме до драконите. Никое друго чудовище не представлява заплаха за цял град или крепост. Ако драконите не бъдат изтребени, хората, за по-голяма безопасност, ще започнат да се разпръскват, вместо да се обединяват. Защото драконовият огън в гъсто застроено селище означава кошмар, означава стотици жертви, означава ужасна гибел. Ето затова драконите трябва да бъдат избити до крак, Дорегарай.

Магьосникът я погледна със странна усмивка.

— Знаеш ли, Йенефер, не искам да доживея часа, в който ще се осъществи твоята мечта за властването на човека и подобните на теб ще заемат полагащото им се място в природата. За щастие до това никога няма да се стигне. По-скоро сами ще се изтребите помежду си, ще се изтровите, ще издъхнете от тиф заради мръсотията и лошата хигиена, отколкото от заплахата на драконите над прекрасните ви градове, в които жените раждат ежегодно, но само едно от десет новородени живее повече от десет дни! Да, Йенефер, плодовитост, плодовитост и пак плодовитост! Заеми се с раждане на деца, скъпа, това е по-естествено занимание за теб. Ще ти запълни времето, което сега прахосваш за измисляне на глупости. Довиждане.

Магьосникът пришпори коня си и се отправи към челото на колоната. Гералт хвърли поглед към бледото, изкривено от ярост лице на Йенефер и още отсега започна да съчувства на Дорегарай. Знаеше защо е толкова бясна. Както повечето магьосници, тя беше стерилна. И подобно на малка част от тях страдаше от този факт и при засягането на темата реагираше наистина свирепо. Магьосникът вероятно знаеше това, но не и колко отмъстителна е тя.

— Този ще си навлече неприятности — прошепна Йенефер. — Със сигурност. Внимавай, Гералт. Не мисли, че ще те защитя, ако проявиш неблагоразумие.

— Не се притеснявай — усмихна се Гералт. — Ние, вещерите и безволевите големи, винаги действаме благоразумно. Защото границите на възможното за нас са ясно определени.

— Я виж ти. — Йенефер, все още бледа, го погледна. — Обиди се като девойка, на която са казали, че е изгубила невинността си. Ти си вещер и не можеш да промениш това. Твоето призвание…

— Престани да говориш за призванието ми, Йен, защото започва да ми се повдига.

— Не смей да говориш така с мен. И изобщо не ме интересува дали ти се повдига. Нито пък ме вълнуват останалите реакции от ограничения ти вещерски репертоар.

— Въпреки това ще видиш някои от тях, ако не престанеш да ми разправяш глупости за възвишени призвания и борба за благото на хората. И за драконите, най-ужасните врагове на човешката раса. Знам много неща за тях.

— Нима? — намръщи се магьосницата. — И какво толкова знаеш, вещерю?

— Поне това — Гералт не обърна внимание на рязкото, предупредително треперене на медальона на шията му, — че ако драконите нямаха съкровища, никой нямаше да се интересува от тях, особено пък магьосниците. Интересно е, че при всеки лов на дракон наблизо се навърта по някой магьосник, който има здрави връзки с гилдията на бижутерите. Например ти, в случая. Би трябвало след това пазарът да бъде затрупан със скъпоценни камъни, но по някакъв начин съкровищата не попадат там и цената им не пада. Така че не ми говори за призвание и борба за оцеляване на расата. Твърде добре и твърде отдавна те познавам.

— Твърде отдавна — повтори тя със зловеща усмивка. — За съжаление. Но не мисли, че ме познаваш добре, нищожество… Колко глупава съм била… Върви по дяволите! Не мога да те гледам!

Тя извика, пришпори коня си и потегли рязко напред. Вещерът забави малко и пропусна пред себе си каруцата на джуджетата, които крещяха, ругаеха и свиреха с кокалените си пищялки. Между тях, върху торбите с овес, лежеше Лютичето и подрънкваше на лютнята си.

— Хей! — извика управляващият каруцата Ярпен Зигрин, сочейки Йенефер. — Нещо там на пътя се чернее. Интересно, какво ли е? Прилича на кобила!

— Несъмнено! — отговори Лютичето, смъквайки на тила си шапката с цвят на слива. — Кобила! Върху скопен жребец! Нечувано!

Момците на Ярпен затресоха брадите си от смях, но Йенефер се направи, че не ги чува. Гералт се спря и пропусна стрелците на Недамир. На известно разстояние зад тях яздеше Борх, следван от зериканките, които бяха ариергардът на колоната. Гералт ги изчака и тръгна редом с Борх. Известно време яздиха в мълчание.

— Вещерю — обади се по някое време Трите гарги, — искам да те питам нещо.

— Питай.

— Защо не се върнеш?

Вещерът го гледа безмълвно цяла минута и после рече:

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Искам — каза Трите гарги и го погледна.

— Вървя с тях, защото съм безволев голем. Защото съм буца кал, търкаляна от вятъра край пътя. Кажи ми къде да отида? И с каква цел? Тук поне са се събрали такива, с които има за какво да разговарям. Такива, които не млъкват, когато се приближа. Такива, които, дори и да не ме обичат, ми го казват в очите, а не ме замерят с камъни иззад оградите. Вървя с тях по същата причина, поради която дойдох с теб в кръчмата на салджиите. Защото ми е все едно. Няма място, към което да се стремя. Нямам цел в края на пътя си.

Трите гарги се изкашля.

— На края на всеки път има цел. Всички имат цел. Даже и ти, макар и да ти се струва, че не си като другите.

— Сега аз ще те попитам нещо.

— Питай.

— Има ли цел в края на твоя път?

— Има.

— Щастливец.

— Работата не е в щастието, Гералт. Работата е в какво вярваш и на какво се посвещаваш. Никой не може да знае това по-добре от… един вещер.

— Днес постоянно слушам приказки за призванието — въздъхна Гералт. — Призванието на Недамир е да завладее Малеор. Призванието на Ейк от Денесле е да защитава хората от драконите. Дорегарай се чувства призван да върши обратното. Йенефер, заради някои промени в организма й, не може да се отдаде на призванието си и само се лута насам-натам. По дяволите, само Секачите и джуджетата не чувстват, че имат някакво призвание, а просто искат да заграбят колкото се може повече. Може би затова толкова ме влече да съм с тях?

— Не те влече към тях, Гералт от Ривия. Не съм сляп, нито глух. Не при споменаването на техните имена посегна към кесията си на моста. Но ми се струва…

— Напразно ти се струва — прекъсна го вещерът беззлобно.

— Извинявай.

— Напразно се извиняваш.

Удържаха конете си точно навреме, за да не налетят върху спрялата колона стрелци от Цайнгорн.

— Какво е станало? — надигна се на стремената Гералт. — Защо спряха?

— Не знам. — Борх обърна глава и Вея бързо рече нещо. Изглеждаше необичайно напрегната.

— Ще отида отпред да разбера — каза вещерът.

— Остани.

— Защо?

Трите гарги замълча за момент и заби поглед в земята.

— Защо? — повтори Гералт.

— Добре, иди — каза Борх. — Може би така ще е по-добре.

— Кое ще е по-добре?

— Иди.

Мостът, свързващ двата края на пропастта, изглеждаше солиден. Беше направен от дебели дъбови стволове; поддържаше го четириъгълна опора, в която реката се разбиваше с грохот, като се покриваше с дълги лиани от пяна.

— Ей, Дерач! — извика Бохолт от каруцата. — Защо спря?

— Откъде да знам какъв е този мост?

— Защо да минаваме през него? — попита приближилият се Гиленстерн. — Нещо не ми е по вкуса да се мъкнем с каруците оттам. Ей, обущарю! Защо ни водиш оттук, а не по пътя? Нали пътят води по-нататък, на запад?

Героичният отровител от Голополе се приближи и свали шапката си от овнешка кожа. Изглеждаше много забавно — върху селската дреха беше издокаран със старомодна полуризница, изкована сигурно още по времето на крал Самбук.

— Оттук пътят е по-кратък, милостиви господарю — поясни той, обръщайки се не към канцлера, а направо към Недамир, чието лице още пазеше израза на болезнено отегчение.

— По-кратък от кой? — попита Гиленстерн намръщено. Недамир не благоволи дори да задържи погледа си върху обущаря.

— От този — каза Козояд и посочи извисяващите се над околността три нащърбени върха. — Това са Хиава, Пустула и Скакунов зъб. Пътят води към руините на стара крепост, заобикаля Хиава от север, отвъд извора на реката. А по моста можем да скъсим пътя. По дерето ще излезем на равнината между планините. Ако не намерим там следи от дракона, ще продължим на изток и ще огледаме доловете. А още по на изток има равни пасища и пътят води право до Цайнгорн, към вашите владения, господарю.

— И откъде си научил толкова много за тези планини, Козояд? — попита Бохолт. — От калъпите за обувки?

— Не, господине. Като малък пасях овце тук.

— А мостът ще издържи ли? — Бохолт се надигна върху капрата и погледна към пенливата река долу. — Пропастта е към четирийсет сажена.

— Ще издържи, господине.

— А откъде се взе този мост в такъв пущинак?

— Мостът — каза Козояд — е строен от тролите в стари времена и всички трябвало да им плащат солено. Но понеже рядко някой минавал оттук, тролите се махнали. А мостът си останал.

— Повтарям — обади се ядосано Гиленстерн, — имаме каруци със снаряжение и фураж, може да заседнем. Не е ли по-добре да минем по пътя?

— Може и по пътя — сви рамене обущарят, — но пътят е дълъг. А кралят казваше, че трябва да се добере спешно до дракона.

— Тогава напред, Козояд — реши Бохолт. — Водете ни, ти и твоята армия. Ние имаме такъв обичай — да пускаме отпред най-смелите.

— Каруците да минат една по една — предупреди Гиленстерн.

— Добре. — Бохолт шибна конете и каруцата затопурка по гредите на моста. — Зад нас, Дерач! Гледай да не пропадне някое от колелата!

Гералт задържа коня, пътят му беше преграден от скупчените върху каменния път стрелци на Недамир с техните пурпурнозлатисти кафтани.

Кобилата на вещера изпръхтя.

Земята потрепна. Планините се разтресоха, назъбеният ръб на скалистата стена внезапно потъмня на фона на небето, а самата стена неочаквано се обади с приглушен грохот.

— Внимавайте! — извика Бохолт, вече от другата страна на моста. — Ей, там, внимавайте!

Първите камъни, все още дребни, заваляха и затрещяха в разтърсилата се пропаст. Пред очите на Гералт се плъзна черна, бързо увеличаваща се цепнатина и част от пътя с грохот се строполи в пропастта.

— На конете! — изрева Гиленстерн. — Милостиви господарю! Към другата страна!

Недамир се понесе към моста, притиснал глава към гривата на коня, а Гиленстерн и неколцина стрелци го последваха. Подир тях скочи с грохот върху тресящите се греди кралският фургон с плющящото на вятъра знаме с грифон на него.

— Това е лавина! Махнете се от пътя! — извика отзад Ярпен Зигрин, като шибаше с бича конете. Изпревари втория фургон на Недамир и разгони настрани стрелците. — Махни се от пътя, вещерю! Махни се от пътя!

Покрай каруцата на джуджетата прелетя Ейк от Денесле, заел вдървена стойка върху седлото. Ако не бяха смъртно бледото лице и стиснатите в гримаса треперещи устни, би изглеждало, че странстващият рицар не забелязва сипещите се по пътя скали и камъни. Отзад в групата на стрелците някой крещеше диво, конете цвилеха.

Гералт дръпна юздите, пришпори коня и в този момент земята пред него закипя от сипещите се от планината камънаци. Каруцата на джуджетата затрака с грохот по камъните. Точно преди, моста подскочи, оста й се счупи с трясък и тя се килна встрани и заседна. Едното колело се откъсна и полетя в бездната.

Кобилата на вещера, върху която се сипеха остри парчета скала, се изправи на задните си крака. Гералт понечи да скочи, но катарамата на обувката му се закачи за стремето и той падна настрани върху пътя. Кобилата изцвили и препусна право към люлеещия се над пропастта мост, по който тичаха и проклинаха джуджета.

— По-бързо, Гералт! — извика Лютичето — търчеше към него и се оглеждаше трескаво.

— Ставай, вещерю! — извика Дорегарай, който се мяташе насам-натам в седлото и едва удържаше разбеснелия се кон.

Зад тях целият път потъна в облак прах, издигащ се от падащите отломки, които се разбиваха в каруците на Недамир. Вещерът се вкопчи в ремъците на дисагите, завързани за седлото на магьосника. Чу вик.

Йенефер беше паднала заедно с коня си, бе изпълзяла по-надалече от сляпо газещите копита, и сега лежеше на земята, покрила главата си с ръце. Вещерът пусна седлото и се затича към нея под дъжда от камъни, като прескачаше зейващите под краката му пукнатини. Хвана Йенефер за рамото и й помогна да се изправи на колене. Очите й бяха широко отворени, а от разкъсаните й вежди течеше кръв — струята вече беше стигнала до долната част на ухото.

— Ставай, Йен!

— Гералт! Внимавай!

Огромен плосък камък се плъзгаше с грохот по стената на пропастта и се носеше към тях. Гералт падна, прикривайки с тялото си магьосницата. В този момент скалният блок експлодира и се разби на безброй отломки, които се посипаха върху тях, жилейки ги като оси.

— По-бързо! — извика Дорегарай. Размахвайки жезъла си върху танцуващия кон, той разбиваше на прах падащите камъни. — Към моста, вещерю!

Йенефер махна с ръка и извика нещо неразбираемо. При сблъсъка си със синкавата полусфера, неочаквано появила се над главите им, камъните се изпаряваха като капки вода върху нагорещено желязо.

— Към моста, Гералт! — извика магьосницата. — След мен!

Побягнаха подир Дорегарай и неколцина от стрелците. Мостът се люлееше и трещеше, гредите се извиваха, мятайки ги от едното към другото перило.

— По-бързо!

Изведнъж мостът пропадна с оглушителен трясък и половината, която вече бяха преодолели, рухна с грохот в пропастта, а заедно с нея — и каруцата на джуджетата, която се разби на парчета в назъбените камъни под съпровода на безумното цвилене на конете. Другата част от моста издържа, но Гералт изведнъж осъзна, че вече тичат нагоре, по бързо увеличаваща се стръмнина. Йенефер изруга, дишайки тежко.

— Хайде, Йен! Дръж се!

Остатъците от моста затрепериха и той се пречупи и рухна към скалата. Гералт и Йенефер се вкопчиха в процепите между гредите и увиснаха над пропастта. Йенефер не можа да се задържи, изпищя по детски и се плъзна надолу. Гералт, хванал се с едната ръка, извади камата си и я заби между гредите, след което увисна и с двете си ръце на нея. Ставите на лактите му изпукаха, когато Йенефер се вкопчи в него и увисна за ремъка и калъфката на меча му. Мостът отново изхрущя и се наклони още повече, като стана почти вертикален.

— Йен — простена вещерът. — Направи нещо… По дяволите, кажи някое заклинание!

— Как? — възкликна тя гневно и сподавено. — Нали вися!

— Освободи едната си ръка!

— Не мога!

— Хей! — извика отгоре Лютичето. — Държите ли се? Хей?

Гералт не счете за нужно да потвърждава очевидното.

— Давайте въже! — закрещя Лютичето. — По-бързо, да ви вземат дяволите!

Около трубадура се появиха Секачите, джуджетата и Гиленстерн. Гералт чу тихите думи на Бохолт:

— Почакай, певецо. Тя сега ще падне. Тогава ще издърпаме вещера.

Йенефер засъска като змия, увиснала на гърба на Гералт. Ремъкът се впи болезнено в гърдите му.

— Йен! Можеш ли да намериш опора с крака? Можеш ли да направиш нещо с краката си?

— Да — изстена тя. — Да ритам…

Гералт погледна надолу към реката, кипяща между острите камъни, в които се удряха няколко греди от моста, един кон и труп с яркото облекло на Цайнгорн. Отвъд скалите, в изумрудената прозрачна паяжина, се виждаха вретенообразните тела на огромни пъстърви, които лениво плуваха по течението.

— Държиш ли се, Йен?

— Все още… да.

— Пресегни се. Трябва да намериш опора.

— Не… мога…

— Дайте въже! — викаше Лютичето. — Какво, оглупяхте ли? Ще паднат и двамата!

— Може би ще е за добро? — рече замислено невидимият Гиленстерн.

Мостът изскърца и се спусна още по-надолу. Пръстите на Гералт, стиснали дръжката на камата, започнаха да отмаляват.

— Йен…

— Млъкни… и престани да се въртиш…

— Йен?

— Не ме наричай така…

— Ще издържиш ли?

— Не — отвърна тя студено. Вече не се бореше, висеше на гърба му като мъртъв, безсилен товар.

— Йен?

— Млъкни.

— Йен. Прости ми.

— Не. Никога.

Нещо се плъзна надолу по гредите. Бързо. Като змия.

Излъчващо студена светлина въже се заизвива като живо и докосна с подвижния си край врата на Гералт. Придвижи се под мишниците му и се завърза в хлабав възел. Магьосницата под него застена, поемайки си въздух. Гералт беше сигурен, че тя ще заплаче. Но грешеше.

— Внимавайте! — извика отгоре Лютичето. — Изтегляме ви. Нишчука! Кенет! Дърпайте ги нагоре!

Болезнено дърпане, душещ натиск на опънатото въже. Йенефер въздъхна тежко. Издигнаха се бързо, като коремите им се триеха в грапавите греди.

Горе Йенефер се изправи първа.

VII

— От целия обоз — каза Гиленстерн — спасихме само един фургон, кралю, без да смятаме каруцата на Секачите. От отряда оцеляха само седем стрелци. От другата страна на пропастта вече няма път, само сипей и гладка скала, толкова може да се види оттук. Не се знае дали е оцелял някой от останалите, когато мостът рухна.

Недамир не отговори. Ейк от Денесле стоеше пред краля, вперил в него трескаво пламтящите си очи.

— Преследва ни гневът на боговете — каза той, вдигайки ръце. — Съгрешихме, кралю Недамир. Това беше свещен поход, поход срещу злото. Тъй като драконът е зло, всеки дракон е въплъщение на злото. Аз не минавам покрай злото с безразличие, аз го стъпквам с крака… Унищожавам го. Както повеляват Боговете и Свещената книга.

— Какви ги плещи? — навъси се Бохолт.

— Не знам — отвърна Гералт, докато оправяше седлото на кобилата си. — Не разбрах нито дума.

— Тихо — каза Лютичето. — Опитвам се да го запомня, може да го използвам, когато се опитвам да търся рими.

— Свещената книга гласи — окончателно изгуби самообладание Ейк, — че ще излезе от бездната змия, отвратителен дракон със седем глави и девет рога! А на гърба му ще седи девойка с пурпурни и аленочервени дрехи, и златна чаша ще държи в ръцете си, а на челото й ще бъде изписан знакът на разврата.

— Познавам я! — зарадва се Лютичето. — Това е Чилия, жената на кмета Сомерхалдер!

— Успокойте се, господин поет — рече Гиленстерн. — А вие, господин рицарю от Денесле, бъдете така добър да говорите по-ясно.

— Против злото, кралю — извика Ейк, — трябва да се излезе с чисто сърце и съвест, с вдигната глава. А кого виждаме тук? Джуджета, които са неверници, раждат се в мрак и се кланят на силите на мрака! Магьосници богохулници, които си присвояват божествени права, сили и привилегии! Вещер, който е отвратителен изрод, прокълнат, противоестествено творение. И се учудвате, че върху нас се стовари наказание? Кралю Недамир! Достигнахме до границите на възможното! Не бива да изпитваме божията милост. Призовавам ви да очистим редовете си от нечистите сили, преди…

— А за мен нито дума — вметна жално Лютичето. — Нито дума за поетите. А толкова се старая.

Гералт се усмихна на Ярпен Зигрин. Джуджето поглаждаше нежно острието на закрепената за колана му брадва и се озъби. Йенефер демонстративно се извърна и взе да оправя разкъсаната си до бедрото пола.

— Преувеличавате, господин Ейк — изрече рязко Дорегарай. — Впрочем, сигурен съм, че е от благородни подбуди. Смятам вашето мнение за магьосниците, джуджетата и вещерите за напълно неуместно. Макар че, струва ми се, всички сме свикнали с такива речи, с такива неучтиви и съвсем нерицарски приказки. И след тези ваши думи изобщо не е ясно защо не някой друг, а именно вие хвърлихте вълшебното елфическо въже на вещера и магьосницата, когато ги заплашваше смърт. От казаното от вас следва, че по-скоро е трябвало да се молите да паднат.

— По дяволите — прошепна Гералт на Лютичето. — Значи той ни подаде въжето? Ейк? А не Дорегарай?

— Не — промърмори бардът. — Точно Ейк.

Гералт поклати глава с недоверие. Йенефер изруга под нос и се изправи.

— Рицарю Ейк — каза тя с усмивка, която всеки друг освен Гералт би могъл да вземе за любезна, — какво е това? Аз съм нещо нечисто, а вие ми спасявате живота?

— Вие сте дама, госпожо Йенефер. — Рицарят се поклони вдървено. — А вашето красиво и искрено лице ми подсказва, че някой ден ще се откажете от магьосничеството.

Бохолт изсумтя.

— Благодаря ви, рицарю — рече сухо Йенефер. — И вещерът Гералт също ви благодари. Благодари му, Гералт.

— По-скоро ще получа удар. — Вещерът въздъхна, искрено объркан. — Аз съм отвратителен изрод, а грозното ми лице с нищо не подсказва, че някой ден ще се поправя. Рицарят Ейк ме е извадил от пропастта случайно, само защото бях здраво вкопчен в красивата дама. Ако висях там сам, Ейк не би си помръднал и пръста. Нали не греша, рицарю?

— Грешите, господин Гералт — отговори спокойно странстващият рицар. — Никога не отказвам помощ на изпаднал в беда. Дори и на вещер.

— Благодари, Гералт. И се извини! — сопна се магьосницата. — В противен случай ще потвърдиш, че поне по отношение на теб Ейк е бил напълно прав. Ти не можеш да съжителстваш с хората, защото си различен. Твоето участие в тази експедиция е грешка. Тук те е довела безсмислена цел. Затова ще е разумно да се оттеглиш. Мисля, че и сам си го разбрал. А ако не — време е да го разбереш!

— За каква цел говорите, госпожо? — намеси се Гиленстерн.

Магьосницата го погледна, но не отговори. Лютичето и Ярпен Зигрин се усмихнаха многозначително, но така, че тя да не ги види.

Вещерът погледна Йенефер в очите. Бяха студени.

— Моля за извинение, рицарю от Денесле — наведе глава той. — Благодаря на всички присъстващи за навременната помощ, предоставена ми без никакво колебание. Докато висях, чух как щяхте да се изтрепете да ми помогнете. Моля всички присъстващи да ми простят. С изключение на благородната Йенефер, на която само благодаря и не я моля за нищо. Сбогом. Мерзостта напуска по своя воля благородната ви компания. И без това си имате достатъчно мерзост. Всичко добро, Лютиче.

— Хей, Гералт! — извика Бохолт. — Не се цупи, не прави от мухата слон. По дяволите…

— Хорааа!

Откъм гърлото на пролома тичаха Козояд и няколко голополски милиционери, изпратени на разузнаване.

— Какво има? Защо се е развикал така? — вдигна глава Недамир.

— Хора… Ваши… милости… — задъхваше се обущарят.

— Поеми си дъх, човече — каза Гиленстерн и пъхна палци в златния си колан.

— Драконът! Там е драконът!

— Къде!

— Зад пролома… В равнината… Господа, той е…

— На конете! — изкомандва Гиленстерн.

— Нишчука! — развика се Бохолт. — На каруцата! Дерач, на коня и след мен!

— В галоп, момчета! — извика Ярпен Зигрин. — В галоп, мамка му!

— Ей, почакайте! — Лютичето метна лютнята си на гръб. — Гералт! Вземи ме на коня!

— Скачай!

Проломът свършваше с насип от светли камънаци, които оредяваха все повече и повече, образувайки неправилна окръжност. Теренът след тях леко се спускаше, преминавайки в тревисто хълмисто пасище, заобиколено от варовикови скали, в които зееха хиляди отвори. На пасището излизаха три тесни каньона — устия на пресъхнали потоци.

Бохолт достигна пръв до каменната преграда, спря рязко коня и се повдигна на стремената.

— О, проклятие! — каза той. — По дяволите! Това… не може да бъде.

— Какво? — попита Дорегарай, приближавайки се. Йенефер скочи до него от каруцата на Секачите, облегна се по корем на скалния блок, надникна, отстъпи назад и разтърка очи.

— Какво? Какво има? — извика Лютичето, поглеждайки иззад гърба на Гералт. — Какво има, Бохолт?

— Този дракон… е златен.

На не повече от сто крачки от каменното гърло на пролома, от който току-що бяха излезли, до пътя, водещ към северната част на каньона, на нисък куполообразен хълм седеше някакво същество. Седеше, извило в правилна дъга дългата си изящна шия, навело тясната си глава към изпъкналите гърди и оплело опашка с предните си изпънати лапи.

В позата му и в самото него имаше нещо неизразимо грациозно, нещо котешко, нещо, противоречащо на явното му родословие на влечуго. Безспорно влечуго. Защото беше покрито с ослепителни златни люспи. Да, съществото на хълма беше златно — от острите, забити в земята нокти до края на дългата опашка, помръдваща насред обраслия с растителност хълм. То ги погледна с огромните си златни очи, разпери широките си златисти прилепови криле и застана неподвижно, сякаш да му се полюбуват.

— Златен дракон — прошепна Дорегарай. — Невероятно… Жива легенда!

— На света няма златни дракони, мамка му! — заяви Нишчука и се изплю. — Знам какво говоря.

— В такъв случай какво седи на хълма? — попита трезво Лютичето.

— Някаква измама.

— Илюзия.

— Това не е илюзия — каза Йенефер.

— Това е златен дракон — обади се Гиленстерн. — Съвсем истински златен дракон.

— Само в легендите има златни дракони!

— Престанете — намеси се внезапно Бохолт. — Няма за какво да се дърлите. На всеки му е ясно, че това е златен дракон. А и какво значение има, моля ви се, дали е златен, син, шарен или на райета? Не е голям, ще му видим сметката за нула време. Дерач, Нишчука, разтоварвайте каруцата и изнасяйте снаряжението. Няма никаква разлика между златните и останалите дракони.

— Има разлика, Бохолт — каза Дерача, — и то голяма. Това не е драконът, който преследваме. Не е онзи, отровеният край Голополе, който седи в дупката си върху скъпоценностите и златото. Този седи само върху задника си. За какво ни е притрябвал, да го вземат дяволите?

— Този дракон е златен, Кенет — промърмори Ярпен Зигрин. — Виждал ли си такъв? Не разбираш ли? За неговата кожа ще вземем повече, отколкото бихме измъкнали от една обикновена съкровищница.

— И при това без да се срива пазарът на скъпоценни камъни — добави Йенефер с неприятна усмивка. — Ярпен е прав. Договорът е в сила. Има какво да се дели, нали така?

— Хей, Бохолт? — извика Нишчука от каруцата, където ровеше с грохот из оръжията. — Какво ще сложим на себе си и на конете? Какво може да изхвърля тази златна гадина? Огън? Киселина? Пара?

— Дявол знае — сбърчи чело Бохолт. — Хей, магьоснико. Какво казват легендите за златните дракони? Как може да се убие?

— Как да се убие? Лесна работа — извика Козояд. — Няма какво да се чудите, дайте тук някакво животно. Ще го натъпчем с нещо отровно и ще го подхвърлим на гадината да го изяде.

Дорегарай погледна обущаря накриво, Бохолт се изплю, а Лютичето се извърна с гримаса на отвращение. Ярпен Зигрин се усмихна противно и сложи ръце на кръста.

— Какво ме гледате? — попита Козояд. — Да се хващаме за работа, трябва да решим с какво да натъпчем трупа, че да го нагълта гадината по-скоро. Нещо много отровно или гнило.

— Аха — отвърна джуджето, без да спира да се усмихва. — Отровно, противно и вонящо. Ясно. Знаеш ли какво, Козояд? Излиза, че теб трябва да натъпчем вътре.

— Какво?

— Лайно. Махай се оттук, боклук! Не искам да те виждам повече.

— Господин Дорегарай — рече, Бохолт на магьосника, — докажете, че сте полезен с нещо. Спомнете си легендите и преданията. Какво знаете за златните дракони?

Магьосникът се усмихна и се изпъчи надменно.

— Какво зная за златните дракони, питаш? Малко, но достатъчно.

— Слушаме ви.

— Слушайте внимателно. Ето там, пред нас, стои златен дракон. Жива легенда, може би последното и единственото по рода си създание, оцеляло въпреки стремежа ви да убивате. Легендите не се убиват. Аз, Дорегарай, не ви разрешавам да докосвате този дракон. Ясно ли е? Може да си събирате дисагите и да се връщате по домовете.

Гералт беше сигурен, че ще настане суматоха, но грешеше.

— Уважаеми магьоснико — наруши тишината Гиленстерн, — внимавайте какво говорите и на кого го казвате. Крал Недамир може да ви заповяда да си съберете дисагите и да се махате по дяволите. Но не и вие на него. Ясно ли ви е?

— Не — отговори гордо магьосникът. — Не ми е ясно. Защото аз съм маестро Дорегарай и не може да ми заповядва някой, чието кралство може да се обхване с поглед от височината на една стена, ограждаща отвратителна, мръсна и смрадлива крепост. Знаете ли, господин Гиленстерн, че е достатъчно само да изрека едно заклинание и да помръдна ръка, за да се превърнете в кравешко изпражнение, а вашият малолетен крал — в нещо неизразимо по-лошо? Ясно ли ви е това?

Гиленстерн не успя да отговори, защото Бохолт пристъпи към Дорегарай, хвана го за раменете и го обърна към себе си. Нишчука и Дерача, мълчаливи и навъсени, надникнаха иззад раменете на Бохолт.

— Слушай, господин маг — каза тихо огромният Секач. — Чуй какво ще ти кажа, преди да помръднеш ръката си. Дълго мога да ти обяснявам как постъпвам обикновено с легенди като твоите и как реагирам на забрани като твоите и на глупави приказки като твоите. Но не ми се занимава. Приеми това вместо отговор.

Бохолт се изкашля, притисна с пръст едната си ноздра и се изсекна върху обувката на магьосника.

Дорегарай пребледня, но не помръдна. Той — както и всички останали — виждаше моргенщерна[14] с дълга цял лакът ръкохватка, която Нишчука стискаше в ниско спуснатата си ръка. Той — както и всички останали — знаеше, че изричането на заклинание би отнело много повече време, отколкото е необходимо на Нишчука, за да му раздроби главата.

— Е, а сега внимателно отстъпи встрани — каза Бохолт. — И ако ти хрумне отново да си отвориш устата, гледай колкото се може по-бързо да я запушиш със сноп трева. Защото ако още веднъж чуя вряскането ти, ще ме запомниш.

Бохолт се извърна и потри длани.

— Е, Нишчука, Дерач, на работа, че тази гадина накрая ще вземе да избяга.

— Не изглежда да има намерение да бяга — каза Лютичето. — Вижте го.

Седналият на хълма златен дракон зина, тръсна глава и махна с криле, после удари земята с опашка и изрева:

— Крал Недамир и вие, рицари! — Гласът му се чу сякаш през месингова тръба. — Аз съм драконът Вилентретенмертх! Както виждам, не всички са спрени от лавината, която пратих върху главите ви. Не че се хваля. Достигнахте дотук. Както знаете, от тази долина има само три изхода. Можете да се възползвате от източния път, към Голополе, или от западния, към Цайнгорн. Но по северния проход, господа, не можете да минете, защото аз, Вилентретенмертх, ви забранявам. Ако някой реши да не спази забраната ми, го предизвиквам на честен рицарски двубой. С конвенционални оръжия, без магии и без издишване на огън. Двубой до пълна капитулация на една от страните. Чакам отговор чрез вашия глашатай, както изисква обичаят.

Всички стояха с широко отворени уста.

— Той говори! — ахна Бохолт. — Нечувано!

— И при това страшно мъдро — обади се Ярпен Зигрин. — Някой знае ли какво е това конфесионално оръжие?

— Обикновено, а не магическо — каза Йенефер, сбърчвайки вежди. — Обаче мен ме учудва друго. Не е възможно да се говори членоразделно със сдвоен език. Този негодник използва телепатия. Внимавайте, това действа и в двете посоки. Той може да чете мислите ви.

— Какво, да не е луд? — развълнува се Кенет Дерача. — Честен двубой? С глупава гадина? Как пък не! Да го нападнем на тълпа. В тълпата е силата!

— Не!

Огледаха се.

Ейк от Денесле, вече на кон, в пълно въоръжение и с копие през стремето, изглеждаше много по-добре, отколкото като пешак. Изпод вдигнатото забрало на шлема очите му горяха трескаво, белееше се бледото му лице.

— Не, господин Кенет — повтори рицарят. — Само през трупа ми. Няма да допусна в мое присъствие да се оскърбява рицарската чест. Който рискува да наруши принципите на честния двубой…

Ейк говореше все по-високо, екзалтираният му глас трепереше от вълнение.

— … Който оскърби честта, оскърбява и мен. А тогава или неговата кръв, или моята ще се излее на измъчената земя. Звярът иска двубой? Добре! Нека глашатаят съобщи моето име! Нека се изпълни волята на боговете! На страната на дракона е силата на зъбите, ноктите и дяволската злоба, а на моя страна са…

— Какъв кретен — промърмори Ярпен Зигрин.

— … На моя страна са благородството, вярата, сълзите на девствениците, които тази гадина…

— Приключвай, Ейк, че ми се повдига! — извика Бохолт. — Тръгвай към полето! Вместо да бърбориш, се бий с дракона!

— Ей, Бохолт, почакай — обади се изведнъж джуджето, почесвайки се по брадата. — Забрави ли за договора? Ако Ейк убие гадината, ще вземе половината…

— Ейк няма да вземе нищо — озъби се Бохолт. — Познавам го. Ще му е достатъчно, ако Лютичето измисли песничка за него.

— Тихо! — извика Гиленстерн. — Така да бъде! Срещу дракона ще се изправи благородният странстващ рицар Ейк от Денесле, биещ се под знамето на Цайнгорн като копие и меч на крал Недамир. Такова е кралското решение!

— Виж ти! — изскърца със зъби Ярпен Зигрин. — Копие и меч на Недамир. Цайнгорнското кралче ни изработи. И сега какво?

— Нищо — изплю се Бохолт. — Нали не искаш да се караш с Ейк? Той си говори глупости, но когато се качи на коня, по-добре да не си му на пътя. Нека върви, да го вземат дяволите, и нека убие дракона. Пък после ще видим.

— Кой ще бъде глашатай? — попита Лютичето. — Драконът искаше глашатай. Може би аз?

— Не. Това не ти е като да пееш песнички, Лютиче — намръщи се Бохолт. — Нека Ярпен Зигрин да бъде глашатай. Гласът му е като на бик.

— Добре, какво толкова — отвърна Ярпен. — Давайте тук знаменосеца със знака, за да бъде всичко както трябва.

— Само говорете учтиво, господин джудже. И изискано — напомни му Гиленстерн.

— Не ме учете — изпъчи гордо корем джуджето. — Бил съм на дипломатически мисии още когато сте наричали хляба „хап“, а мухите — „хвър“.

Драконът продължаваше да седи спокойно на хълма, размахвайки весело опашка. Джуджето се качи на най-високия камък, изкашля се и се изплю.

— Ей, ти, там! — извика той. — Смотан дракон! Слушай какво ще ти каже глашатаят! Тоест аз! Първи ще се заеме с теб странстващият рицар Ейк от Денесле! И ще забие копието си в търбуха ти, както изисква свещеният обичай, което ще донесе гибел за теб и радост за клетите девици и за крал Недамир. Битката трябва да бъде честна и по правилата, не можеш да издишаш огън, можете да се млатите само с конфесионални оръжия, докато някой не ритне топа, тоест не умре. Което ти пожелавам от все сърце. Разбра ли, драконе?

Драконът зина, размаха криле и после скочи от хълма на равното.

— Разбрах всичко, глашатаю — извика той. — Нека благородният Ейк от Денесле излезе срещу мен. Готов съм!

— Ама че театър! — Бохолт се изплю и намръщено съпроводи с поглед Ейк, който излизаше пешком иззад бариерата от камъни. — Да си умреш от смях направо…

— Млъкни, Бохолт! — извика Лютичето, потривайки ръце. — Виж, Ейк ще атакува! По дяволите, ще стане страхотна балада!

— Урааа! Да живее Ейк! — извика някой от групата стрелци на Недамир.

— А аз — подхвърли навъсено Козояд — за по-сигурно бих го натъпкал със сяра.

Ейк, вече в полето, приветства дракона с вдигнато копие, спусна забралото си и пришпори коня.

— Е — каза джуджето, — може и да е глупав, но умее да атакува. Вижте само!

Приведен напред и опрян здраво в седлото, Ейк се понесе в пълен галоп и свали копието. Драконът, противно на очакванията на Гералт, не отскочи, не се завъртя настрани, а се приведе и се хвърли право срещу атакуващия рицар.

— Удари го! Удари го, Ейк! — изрева Ярпен.

Ейк, макар и да се носеше в галоп, не удари на сляпо, където му падне. В последния момент той промени ловко посоката и прехвърли копието над главата на коня. Когато прелетя покрай дракона, той го удари с всичка сила, надигайки се на стремената. Всички извикаха в един глас. Гералт не се присъедини към хора.

Драконът избегна удара с деликатно, ловко и грациозно завъртане, изви се като жива златна лента и мълниеносно, но меко, по котешки, перна с лапа корема на коня. Конят изцвили, подскочи високо със задните си крака и рицарят залитна в седлото, но не изпусна копието си. В момента, в който конят почти докосна с муцуна земята, драконът помете Ейк от седлото с едно рязко движение на лапата си. Всички видяха излитането му във въздуха и въртящите се плочки на бронята му и чуха грохота и звънтенето, когато се стовари на земята.

Драконът приседна, притисна коня с лапа и отвори към него зъбатата си паст. Конят изцвили сърцераздирателно, потрепна конвулсивно и утихна.

В настъпилата тишина прозвуча дълбокият глас на Вилентретенмертх:

— Можете да приберете от поляната мъжествения Ейк от Денесле. Той не е способен да продължи битката. Следващият, моля.

— Мамка му — подхвърли Ярпен Зигрин в настъпилата тишина.

VIII

— Двата крака — каза Йенефер, докато изтриваше ръцете си с ленена кърпа. — И като че ли нещо с гръбнака. Доспехите на гърба са изкривени, сякаш са го удряли с чук. А краката му са пострадали от собственото му копие. Няма да се качи скоро на коня, ако изобщо някога се качи.

— Рисковете на професията — промърмори Гералт.

Магьосницата се намръщи.

— Само това ли имаш да кажеш?

— А ти какво искаш да чуеш, Йенефер?

— Този дракон е невероятно бърз, Гералт. Прекалено бърз, за да може човек да се мери с него.

— Разбирам. Не, Йен. Не и аз.

— Принципи? — усмихна се гневно магьосницата. — Или най-обикновен страх? Това е единственото човешко чувство, което не са изкоренили от теб?

— И едното, и другото — съгласи се равнодушно вещерът. — Какво значение има?

— Именно. — Йенефер се приближи. — Никакво. Принципите могат да се нарушат, а страхът — да се преодолее. Убий този дракон, Гералт. Заради мен.

— Заради теб?

— Заради мен. Този дракон ми трябва, Гералт. Целия. Искам да го получа целия само за мен.

— Използвай магия и го убий.

— Не. Ти го убий. А аз ще удържа с магия Секачите и останалите, за да не пречат.

— Ще има трупове, Йенефер.

— И откога това ти пречи? Заеми се с дракона и остави хората на мен.

— Йенефер — изрече Гералт студено, — не мога да те разбера. За какво ти е драконът? Нима си толкова заслепена от блясъка на златните му люспи? Нали не живееш в нищета, имаш неизчерпаем източник на доходи, знаменита си. Какво има? Само не ми говори за призвания, моля те.

Йенефер помълча известно време, а после изрита яростно един камък в тревата.

— Има един човек, който може да ми помогне, Гералт. Изглежда, това… знаеш за какво говоря… Изглежда… това не е необратимо. Има шанс. Все още мога да имам… Разбираш ли?

— Разбирам.

— Това е сложна и скъпа операция. Но в замяна на златния дракон… Гералт?

Вещерът мълчеше.

— Когато висяхме на моста — промълви магьосницата, — ти ме помоли за нещо. Ще изпълня молбата ти. Въпреки всичко.

Вещерът се усмихна тъжно и докосна с показалец обсидиановата звезда на шията на Йенефер.

— Прекалено късно е, Йен. Вече не висим. Размислих. Въпреки всичко.

Очакваше най-лошото — огнени каскади, светкавици, удари в лицето, обиди, проклятия. И се учуди, когато видя само сдържано треперене на устните. Йенефер бавно се извърна. Гералт съжали за думите си. Съжаляваше и за емоциите, които й бе причинил. Границата на възможното, която беше престъпил, се скъса като струна на лютня. Той погледна към Лютичето и видя как трубадурът бързо се извръща, избягвайки погледа му.

— Е, дотук с проблемите на рицарската чест! — възкликна Бохолт. Беше се изправил в пълно снаряжение пред Недамир, който продължаваше да седи на една скала с неизменния израз на скука върху лицето. — Рицарската чест лежи там и тихо стене. Глупаво беше, милорд Гиленстерн, да пускате Ейк като ваш рицар и васал. Няма да соча с пръст, но знам на кого дължи Ейк счупените си крака. И така, набързо се отървахме от два проблема. От един побъркан, който по най-идиотски начин беше тръгнал да съживява легендите за смелия рицар, победил дракон в двубой, и от един мошеник, тръгнал да печели от това. Знаете за кого говоря, нали, Гиленстерн? Хубаво. Но сега е наш ред. Сега драконът е наш и ние, Секачите, ще му видим сметката. Но за собствена изгода.

— А договорът ни, Бохолт? — процеди през зъби канцлерът. — Какво става с договора?

— Договора можеш да си го завреш отзад.

— Това е нечувано! Това е обида на Негово Величество! — тропна с крак Гиленстерн. — Крал Недамир…

— Какво кралят? — извика Бохолт, подпирайки се на огромния си двуръчен меч. — Може би кралят желае да се изправи сам срещу дракона? А може би вие, неговият верен канцлер, ще напъхате в броня търбуха си и ще отидете на поляната? Защо не, заповядайте, ще почакаме, ваша милост. Имахте своя шанс, Гиленстерн. Ако Ейк беше убил дракона, щяхте да го получите целия и за нас нямаше да остане нищо — дори една златна люспица от гърба му. Но вече е късно. Бъдете реалист. Няма кой да се бие под цветовете на Цайнгорн. Няма да намерите друг глупак като Ейк.

— Не е вярно! — Обущарят Козояд падна на колене пред краля, който все още бе зает с разглеждането на една известна само на него точка на хоризонта. — Господарю, кралю! Почакайте само малко, да дойдат нашите от Голополе, и ще видите! Оставете ги тия дворяни, дето само се правят на умни, да ги вземат дяволите! Ще видите кои са наистина смелите — тези, които са силни на дела, а не само на думи!

— Затваряй си плювалника — подхвърли спокойно Бохолт, който почистваше петно ръжда от нагръдника си. — Затваряй си плювалника, нахалнико, за да не ти го затворя аз така, че зъбите ти да влязат в гърлото.

Козояд видя приближаващите се Кенет и Нишчука и побърза да отстъпи зад гърбовете на голополската милиция.

— Кралю! — извика Гиленстерн. — Кралю, какво ще заповядаш?

Гримасата на безразличие изведнъж изчезна от лицето на Недамир. Непълнолетният монарх смръщи луничавия си нос и се изправи.

— Какво ще заповядам? — произнесе той с тънък глас. — Най-накрая попита за това, Гиленстерн, вместо да решаваш вместо мен и да говориш вместо мен и от мое име. Много се радвам. Нека отсега нататък бъде така, Гиленстерн. От тази минута ще мълчиш и ще слушаш заповедите ми. И ето я първата от тях. Събери хората и нареди да качат на каруца Ейк от Денесле. Връщаме се в Цайнгорн.

— Господарю…

— Нито дума, Гиленстерн. Госпожо Йенефер, благородни господа, прощавам се с вас. Загубих малко време за тази експедиция, но и получих доста. Научих много неща. Благодаря ви за думите, госпожо Йенефер, господин Дорегарай, господин Бохолт. А на вас благодаря за мълчанието, господин Гералт.

— Кралю — обади се Гиленстерн, — как така? Ей го къде е драконът. На една ръка разстояние. Кралю, твоята мечта…

— Моята мечта — повтори замислено Недамир. — Още я нямам. А ако остана тук… Може би никога няма да я имам.

— А Малеора? А ръката на княгинята? — не се предаваше канцлерът, размахвайки ръце. — А тронът? Кралю, тамошният народ те признава…

— Тамошният народ може да си завре признанието отзад, както обича да казва господин Бохолт — засмя се Недамир. — Тронът на Малеора и без това е мой, защото в Цайнгорн имам триста бронирани конници и хиляда и петстотин пешаци, против техните смотани хиляда щитоносци. Щат, не щат — ще ме признаят. Ще ги беся, ще ги коля и ще ги влача с коне, докато не ме признаят. А княгинята им е тлъсто теле и не ми пука за ръката й. Трябва ми кърмата й, тоест да ми роди наследник, а после и без това ще я отровя. По метода на майстор Козояд. Стига сме бърборили, Гиленстерн. Пристъпвай към изпълнение на дадените ти заповеди.

— Наистина е научил много — прошепна Лютичето на Гералт.

— Да, много — потвърди Гералт и погледна към хълмчето, на което златният дракон, навел тясната си триъгълна глава, лижеше с яркочервения си раздвоен език нещо в тревата край себе си. — Но не бих искал да съм негов поданик, Лютиче.

— И какво ще стане сега, как мислиш?

Вещерът погледна спокойно към малкото сиво-зелено същество, пърхащо с прилепови криле край златните нокти на навелия се дракон.

— А на теб как ти се струва всичко това, Лютиче? Какво мислиш?

— Има ли значение какво мисля аз? Аз съм поет, Гералт. Нима моето мнение има значение за някого?

— Има.

— Е, какво да ти кажа… Гералт, когато аз видя влечуго, змия, да речем, или някакъв гущер, веднага започва да ми се повдига. Така че ме е гнус от тези гадости и ги отбягвам. А този дракон…

— Е?

— Той… е красив, Гералт.

— Благодаря ти, Лютиче.

— За какво?

Гералт извърна глава, пресегна се бавно към ремъка през гърдите си и го стегна с две дупки. Вдигна дясната си ръка, за да провери дали ръкохватката на меча е в нужното положение. Лютичето го гледаше с широко отворени очи.

— Гералт! Ти се готвиш…

— Да — отвърна спокойно вещерът. — Има граница на възможното. Аз достигнах моята. Тръгваш ли си с Недамир, или оставаш, Лютиче?

Трубадурът се наведе, остави внимателно и грижливо лютнята си до един камък и се изправи.

— Оставам. Как го каза? Границата на възможното? Запазвам си правото да нарека така баладата.

— Може да се окаже последната ти балада, Лютиче.

— Гералт?

— Какво?

— Не убивай… Ще можеш ли?

— Мечът си е меч, Лютиче. Хванеш ли го веднъж…

— Постарай се.

— Ще се постарая.

Дорегарай се закикоти и се обърна към Йенефер и Секачите, посочвайки отдалечаващия се кралски обоз.

— Е, крал Недамир си отива. Вече няма да дава кралски заповеди през устата на Гиленстерн. Отива си, защото се вслуша в гласа на здравия разум. Добре, че си тук, Лютиче. Предлагам да започваш съчиняването на балада.

— За какво?

— За това — магьосникът измъкна от пазвата си своя жезъл — как маестро Дорегарай, чародей, е прогонил сганта, готвеща се да убие последния останал на света златен дракон. Не помръдвай, Бохолт! Ярпен, ръцете далече от брадвата! Дори недей да трепваш, Йенефер! Напред, измет, след краля — като след родна майка! Качвайте се на конете и на каруците. Предупреждавам ви: който направи дори едно неправилно движение, от него ще остане само смрад и емайл по пясъка. Не се шегувам.

— Дорегарай! — прошепна Йенефер.

— Уважаеми магьоснико — изрече Бохолт сърдечно, — но защо така…

— Мълчи, Бохолт. Казах драконът да не се пипа. Легендите не се убиват. Кръгом и се омитайте.

Внезапно Йенефер изпъна ръка напред и земята около Дорегарай избухна в синкав огън, а от чимовете и почвата изригна прах. Магьосникът се олюля, обхванат от пламъка. Нишчука подскочи и го удари с юмрук в лицето. Дорегарай падна, от жезъла му изригна червена мълния, която угасна в камъните. Дерача подскочи от другата страна, изрита магьосника и се засили, за да повтори. Гералт скочи между тях, отблъсна Дерача, измъкна меча и нанесе удар с плоската страна, целейки се в доспехите между раменете и нагръдника. Попречи му Бохолт, който парира удара с широкото острие на двуръчния меч. Лютичето подложи крак на Нишчука, но напразно — Нишчука се вкопчи в шарената салтамарка на барда и го халоса с юмрук между очите. Ярпен Зигрин подскочи отзад и подкоси Лютичето, като го удари под коленете с дръжката на брадвата.

Гералт направи пирует, избягна меча на Бохолт, нанесе къс удар върху летящия към него Дерач и свали железния му наръчник. Дерача отскочи, спъна се и падна. Бохолт изстена и удари с меча като със сърп. Гералт подскочи над свистящото острие и удари с дръжката на меча Бохолт в нагръдника, отхвърли го назад и нанесе нов удар, целейки се в бузата. Бохолт видя, че няма да успее да отбие тежкия меч, затова се хвърли назад и падна по гръб. Вещерът подскочи към него и в този момент усети, че земята се отдалечава от изтръпващите му крака, а хоризонтът става вертикален. Напразно опитвайки се да направи защитен знак с ръце, той падна тежко настрани и вцепенените му ръце изпуснаха меча. Кръвта пулсираше и шумеше в ушите му.

— Завържете ги, докато действа заклинанието — каза Йенефер някъде отгоре и много отдалече. — И тримата.

Дорегарай и Гералт, зашеметени и безсилни, позволиха да бъдат отнесени в каруцата и завързани. Лютичето се дърпаше и ругаеше, така че го халосаха няколко пъти, докато го връзваха.

— Защо да ги връзваме, предатели, кучи синове — каза Козояд. — Да ги затрием веднага — и чиста работа.

— А за теб ако кажа, че си кучи син, ще обидя кучетата — каза Ярпен Зигрин. — Марш оттук, подметка такава!

— Много сте смели — промърмори Козояд. — Да видим дали ще ви остане смелост, когато дойдат моите хора от Голополе. Ще пристигнат всеки момент и тогава…

Ярпен се обърна с неочаквана за неговото телосложение ловкост и удари обущаря в челото с дръжката на брадвата си. Застаналият наблизо Нишчука добави един ритник, и Козояд прелетя няколко сажена и заби нос в тревата.

— Ще ме запомните! — извика той, застанал на четири крака. — Всичките…

— Момчета! — извика Ярпен Зигрин. — Хайде да сритаме обущаря по задника, мамицата му! Хвани го, Нишчука!

Козояд не ги изчака. Скочи и хукна като рис към източния каньон, а голополските ловци го последваха. Джуджетата с кикот хвърляха камъни след тях.

— Въздухът веднага стана по-чист — засмя се Ярпен. — Е, Бохолт, да се захващаме с дракона.

— Не бързайте! — вдигна ръка Йенефер. — Можете да се хванете само за палците. Това е всичко, какво стоите още?

— Не разбрах? — Бохолт се приведе и очите му проблеснаха зловещо. — Какво казахте, госпожо вещице?

— Омитайте се оттук подир обущаря — повтори Йенефер. — Това е. Аз сама ще се справя с дракона. С неконвенционално оръжие. А на прощаване можете да ми благодарите. Ако не се бях намесила, щяхте да изпитате силата на вещерския меч. Хайде, по-бързо. Бохолт, не ме карай да се изнервям. Предупреждавам ви, знам заклинание, с което мога да ви превърна в скопци. Достатъчно е да помръдна ръка.

— А, не — процеди Бохолт. — Търпението ми стигна до границите на възможното. Няма да позволя да ме правят на глупак. Дерач, откърти по един прът от каруцата. Усещам, че и на мен ще ми трябва неконвенционално оръжие. Сега, с извинение, някой ще си го получи по гърбината. Няма да посочвам кой, но това ще е една противна вещица.

— Само опитай, Бохолт. Ще ми доставиш удоволствие.

— Йенефер — изрече с упрек джуджето, — защо?

— Може би просто не обичам да деля, Ярпен.

— Е, какво толкова — усмихна се Ярпен Зигрин. — Това си е присъщо на хората. Толкова присъщо, че е почти като при джуджетата. Приятно е да видиш сродни качества в една магьосница. Защото и аз не обичам да деля, Йенефер.

Той се приведе, замахна рязко и едно желязно топче, появило се неясно кога и откъде, удари Йенефер в челото. Преди да се усети, тя вече висеше във въздуха, държана за ръцете от Дерача и Нишчука, а Ярпен омотаваше глезените й с въже. Извика яростно, но един от застаналите отзад момци на Ярпен омота ремък на конски повод около лицето й и го стегна през устата, така че заглуши вика й.

— Е, какво, Йенефер? — попита Бохолт, приближавайки се. — Сега как ще ме направиш скопец, като дори не можеш да си помръднеш ръката?

Той разкъса яката на салтамарката й, а после и ризата й. Йенефер изпищя, задушавайки се от ремъците.

— Сега нямам време — каза Бохолт, опипвайки я безсрамно в съпровод на одобрителното сумтене на джуджетата. — Но почакай малко, вещице. Когато видим сметката на дракона, ще си поиграем. Завържете я добре за колелото, момчета. Двете ръце — за обръча, така че да не може да помръдне. И засега никой да не я докосва, по дяволите! Ще определим какъв ще е редът, в зависимост от това кой как ще се справи с дракона.

— Бохолт — изрече вързаният Гералт тихо, спокойно и зловещо. — Внимавай. Ще те намеря и на края на света.

— Чудна работа — отговори Секача също толкова спокойно. — На твое място щях да си седя мирно и тихо. Познавам те и съм принуден да се отнеса сериозно към заплахата ти. Няма да имам друг избор. Може и да не оцелееш, вещерю. Ще се върнем отново на този въпрос. Нишчука, Дерач, на конете!

— Ама че съдба — застена Лютичето. — Кой дявол ме забърка в тая история?

Дорегарай, навел глава, наблюдаваше гъстите капки кръв, които бавно капеха от носа му по корема му.

— Може ли да престанеш да ме зяпаш? — рече с усилие магьосницата — извиваше се като змия във въжетата и напразно се опитваше да прикрие разголените си прелести. Вещерът се извърна послушно. Но Лютичето — не.

— От това, което виждам — засмя се бардът, — сигурно си използвала цяла бъчонка еликсир от мандрагора, Йенефер. Кожата ти е като на шестнайсетгодишна, да пукна, ако лъжа!

— Млъкни, кучи сине! — извика магьосницата.

— На колко години си всъщност, Йенефер? — не се отказваше Лютичето. — Двеста? Е, да речем сто и петдесет. А си се запазила като…

Йенефер завъртя глава и го заплю, но не уцели.

— Йен! — укори я вещерът, докато избърсваше ухото си с рамо.

— Нека престане да ме зяпа.

— И през ум не ми минава — заинати се Лютичето, без да откъсва поглед от разкошната картина, която представляваше разголената магьосница. — Нали седим тук вързани заради нея. И може да ни прережат гърлата. А нея най-много да я изнасилят, което на нейната възраст…

— Млъкни, Лютиче — каза вещерът.

— И през ум не ми минава — повтори бардът. — Тъкмо смятам да измисля балада за двете цици. И моля да не ми се пречи.

— Лютиче — Дорегарай смръкна с кървящия си нос, — бъди по-сериозен.

— Аз съм адски сериозен.

Бохолт, придържан от две джуджета, с усилие се качи на седлото — беше тежък и тромав от бронята и сложеното върху нея кожено покритие. Нишчука и Дерача вече бяха на конете си, стиснали огромни двуръчни мечове.

— Добре — изкашля се Бохолт. — Да вървим при него.

— Не — прозвуча дълбок глас, като през месингова тръба. — Аз дойдох при вас.

Иззад кръга от камъни се подаде златиста издължена муцуна, последвана от тънка шия, въоръжена с редица триъгълни зъбати израстъци, и лапи с остри нокти. Зловещите змийски очи с вертикални зеници гледаха изпод рогови клепачи.

— Не ми се чакаше на поляната, затова дойдох тук — каза драконът Вилентретенмертх и се огледа. — Както виждам, желаещите да се бият са все по-малко?

Бохолт захапа юздата със зъби и хвана меча с две ръце.

— Сфига фече — изфъфли той през ремъка. — Ако си готоф за битка, файде!

— Готов съм — каза драконът, изви гърба си на дъга и плесна предизвикателно с опашка.

Бохолт се огледа. Нишчука и Дерача заобикаляха бавно дракона от двете страни, демонстрирайки спокойствие. Отзад с брадви в ръце чакаха Ярпен Зигрин и неговите момчета.

— Ааа! — изрева Бохолт, пришпори силно коня и вдигна меча.

Драконът се сви, притисна се към земята и удари като скорпион отгоре надолу с останалата да стърчи опашка — не Бохолт, а Нишчука, който нападаше отзад. Нишчука се стовари заедно с коня си в съпровода на звънтене, стържене и викове. Бохолт, преминал в галоп, нанесе удар, но драконът отскочи ловко от широкото острие. Бохолт продължи да се носи нататък по инерция. Драконът се извърна, застана на задните си лапи и удари с нокти Дерача, като с един удар разкъса бедрото му и корема на коня. Бохолт се наклони назад в седлото, без да изпуска юздата от зъбите си, и успя да обърне коня си. Атакува отново.

Драконът плесна с опашка тичащите към него джуджета, повали ги на земята и се хвърли към Бохолт, като в движение, сякаш между другото, стъпи енергично върху Дерача, който се опитваше да се изправи. Бохолт, въртейки глава, се опита да маневрира с разярения кон, но драконът беше несравнимо по-бърз и ловък. Заобиколи хитро Бохолт отляво, за да затрудни ударите му, и го хвана с лапа. Конят се изправи на задните си крака и рухна встрани. Бохолт излетя от седлото, изпусна меча, изгуби шлема си и се стовари на земята по гръб, като си удари главата в камъните.

— Бягайте, момчета! Към планината! — изкрещя Ярпен Зигрин, надвиквайки рева на притиснатия под коня си Нишчука. Развявайки брадите си, джуджетата хукнаха към скалите с поразителна скорост, като се има предвид колко къси бяха краката им. Драконът не ги последва. Седеше най-спокойно и се оглеждаше. Нишчука се гърчеше и крещеше под коня си, а Бохолт лежеше неподвижно. Дерача пълзеше към скалите, обърнат странично, като огромен железен рак.

— Невероятно — шепнеше Дорегарай. — Невероятно…

— Хей! — Лютичето така се дръпна във въжетата, че каруцата се разтресе. — Какво е това? Ето там. Вижте!

Откъм източния каньон се задаваше огромен облак прах и скоро дочуха викове и тропот. Драконът изпъна шия и се заоглежда.

На равнината излязоха три големи каруци, пълни с въоръжени хора. Те се разделиха и започнаха да заобикалят дракона.

— Това са… по дяволите, това са милицията и работниците от Голополе! — извика Лютичето. — Те са заобиколили изворите на Бра! Да, това са те! Вижте, Козояд е там, отпред.

Драконът наведе глава и побутна нежно към каруцата мъничкото сиво писукащо същество. После удари с опашка по земята, изрева и се понесе като стрела към голополците.

— Какво е това малкото, дето се лута в тревата? А, Гералт? — попита Йенефер.

— Онова, което драконът защитаваше от нас — каза вещерът. — Излюпило се е наскоро в пещерата, там, в северния каньон. Дракончето, излюпило се от яйцето на отровената от Козояд драконка.

Дракончето, спъвайки се и триейки в земята изпъкналото си коремче, се дотътри неуверено до каруцата, изписука, изправи се, разпери крилца и без да се замисля, се притисна към бедрото на магьосницата. Йенефер си пое шумно дъх. На лицето й беше изписано объркване.

— Харесва те — промърмори Гералт.

— Малък, но не и глупав. — Лютичето се завъртя във въжетата и се озъби. — Вижте къде си напъха муцунката, искам да съм на негово място, по дяволите! Ей, малкият, бягай! Това е Йенефер! Страшилище за драконите. И вещерите. Във всеки случай — поне за един вещер със сигурност.

— Млъкни, Лютиче! — извика Дорегарай. — Погледнете там, към полето! Вече го нападнаха, чумата да ги тръшне!

Гърмейки като бойни колесници, каруците на голополците се носеха към атакуващия ги дракон.

— Удряйте! — викаше Козояд, вкопчен в раменете на кочияшите. — Удряйте, където ви попадне и с каквото ви попадне. Не го жалете!

Драконът отскочи ловко от налитащата първа каруца, в която блещукаха остриетата на сърповете, роговете на вилите и рохатините, но попадна между двете други, от които хвърлиха върху него завързана с ремъци огромна двойна рибарска мрежа. Драконът се омота, падна, превъртя се, сви се на кълбо и разпери лапи. Мрежата започна да се къса с пращене. От първата каруца, която вече беше успяла да завие и да се обърне, хвърлиха нови мрежи, които го омотаха напълно. Другите две каруци завиха и се понесоха към дракона, тракайки и подскачайки по ямите.

— Хвана се в мрежата шаранчето! — викаше Козояд. — Сега ще му одерем люспите.

Драконът изрева, издиша струя дим към небето. Голополските милиционери наскачаха от каруците и се хвърлиха към него. Драконът отново закрещя — отчаяно, с вибриращ звук.

От северния каньон отговори висок боен вик.

Понесли се в безумен галоп, развели светлите си коси и крещящи пронизително сред блясъка на въртящите се саби, от каньона излетяха…

— Зериканките! — извика вещерът и безуспешно се опита да се измъкне от въжетата.

— О, по дяволите! — завайка се Лютичето. — Разбираш ли, Гералт?

Зериканките преминаха през тълпата голополци като нагорещен нож през буца масло, осейвайки пътя си с посечени трупове, скочиха в движение от конете и спряха край гърчещия се в мрежите дракон. Първият от притичалите милиционери веднага се лиши от главата си. Вторият замахна към Вея с вила, но зериканката, хванала сабята с двете си ръце, го разпори от чатала до гърдите. Останалите побързаха да се оттеглят.

— По каруците! — извика Козояд. — По каруците, момчета! Да ги прегазим с каруците!

— Гералт! — извика изведнъж Йенефер, сви крака и с рязко движение ги метна под каруцата, под извитите назад ръце на вещера. — Знакът на Игни! Прегори го! Напипа ли въжето! Прегори го, по дяволите!

— На сляпо? — ахна Гералт. — Ще те изгоря, Йен!

— Направи знака! Ще издържа!

Той я послуша. Усети как изтръпват пръстите му, извити в Знака на Игни над завързаните глезени на магьосницата. Йенефер се извърна, захапала яката на салтамарката си, сдържайки стона си. Дракончето пищеше и триеше крилцата си в хълбока й.

— Йен!

— Прогаряй!

Възлите се предадоха в момента, в който отвратителната задушлива смрад на горяща кожа стана непоносима. Дорегарай издаде странен звук и изгуби съзнание, увиснал на завързаните за колелото на каруцата въжета.

Магьосницата, с изкривено от болка лице, се напрегна и вдигна вече свободния си крак. Изкрещя яростно от болка и гняв. Медальонът на гърдите на Гералт дръпна верижката като жив. Йенефер напрегна бедро, махна с крак към атакуващите голополски каруци и изкрещя заклинание. Въздухът заискри и замириса на озон.

— О, богове — изстена Лютичето изумено. — Каква балада ще се получи, Йенефер!

Заклинанието, запратено от стройния крак, не се удаде съвсем на магьосницата. Първата каруца, заедно с всичко в нея, просто се оцвети в жълто, което улисаните в боя голополски воини изобщо не забелязаха. С втората каруца нещата се получиха много по-добре — целият й екипаж се превърна в огромни пъпчиви жаби, които заквакаха смешно и се пръснаха във всички посоки. Каруцата се преобърна и се разтроши, а конете се отдалечиха с истерично цвилене, повлекли останките след себе си.

Йенефер прехапа устни и отново махна с крак във въздуха. Под съпровода на игрива музика, долетяла някъде отгоре, жълтата каруца неочаквано се превърна в златист дим, а бойците се озоваха зашеметени в живописна купчина на тревата. Колелата на третата каруца от кръгли станаха квадратни и резултатът беше мигновен. Конете се изправиха на задните си крака, каруцата се преобърна, а голополските войни изпопадаха на земята. Йенефер, вече от чиста мнителност, махаше яростно с крак и крещеше заклинания, като превръщаше голополците в костенурки, гъсеници, стоножки, фламинга и прасета. Зериканките убиваха ловко и методично останалите.

Драконът най-накрая разкъса мрежата, скочи, размаха криле, изрева и изпънат като струна, се понесе след оцелелия в битката обущар Козояд. Козояд тичаше с бързината на елен, но драконът беше още по-бърз. Когато видя отворената паст и блестящите, остри като кинжал зъби, Гералт се извърна. Лютичето се изхили глупаво, а Йенефер, бледа като платно, се преви, падна настрани и повърна под каруцата.

Настана тишина, прекъсвана само от време на време от гъгненето, крякането и стоновете на оцелелите голополски милиционери.

Вея, с усмивка, която не предвещаваше нищо добро, застана широко разкрачена над Йенефер. Вдигна сабята си и Йенефер пребледня и вдигна крак.

— Не — обади се Борх, наричан Трите гарги, който седеше върху един камък. На коленете му седеше дракончето — спокойно и доволно.

— Няма да убиваме госпожа Йенефер — повтори драконът Вилентретенмертх. — Вече няма смисъл. Нещо повече — сега сме благодарни на госпожа Йенефер за неоценимата помощ. Освободи я, Вея.

— Разбираш ли, Гералт? — прошепна Лютичето, разтривайки изтръпналите си ръце. — Разбираш ли? Има такава стара балада за златен дракон. Златният дракон може…

— Може да приема какъвто иска облик — процеди Гералт. — Също така и човешки. И аз съм слушал за това. Но не го вярвах.

— Господин Ярпен Зигрин! — извика Вилентретенмертх на джуджето, вкопчило се в една отвесна скала на двайсет лакти от земята. — Какво търсите там? Мармоти? Това не е любимото ви лакомство, доколкото си спомням. Слезте и се погрижете за Секачите. Нуждаят се от помощ. Повече няма да убивам. Никого.

Лютичето хвърляше неспокойни погледи към зериканките, които наблюдаваха зорко полесражението, и се опитваше да свести Дорегарай. Гералт мажеше с мехлем и превързваше изгорените, глезени на Йенефер. Магьосницата съскаше от болка и мърмореше заклинания.

След като приключи с работата си, вещерът се изправи и каза:

— Останете тук. Трябва да поговоря с него.

Йенефер се изправи намръщена и го хвана под ръка.

— Идвам с теб, Гералт. Може ли? Моля те.

— С мен ли, Йен? Аз мислех…

— Не мисли — притисна се тя към рамото му.

— Йен?

— Всичко е наред, Гералт.

Той я погледна в очите. Те бяха топли. Както преди. Наведе глава и я целуна по устните — горещи, меки и жадни. Както преди.

Приближиха се. Йенефер, придържана от Гералт, направи реверанс, като пред крал, повдигайки краищата на полата си.

— Три гар… Вилентретенмертх — обади се вещерът.

— Името ми в свободен превод на вашия език означава „три черни птици“ — каза драконът. Дракончето, вкопчило нокти в предмишницата му, подложи главица под галещата длан.

— Хаосът и Редът — усмихна се Вилентретенмертх. — Помниш ли, Гералт? Хаосът е агресията. Редът е защитата от нея. Струва си да се отиде на края на света, за да се изправиш срещу агресията и злото, нали, вещерю? Особено когато цената, по твоите думи, е висока. А този път тя явно е висока. Това бяха съкровищата на драконката Миргтабраке, която отровиха край Голополе. Тя ме призова, за да й помогна да отблъсне надвисналата над нея заплаха. Миргтабраке вече отлетя. Скоро след като отнесоха от полесражението Ейк от Денесле. Имаше предостатъчно време, докато вие бърборехте и се карахте. Но ми остави своето съкровище, моето заплащане.

Дракончето изписука и запърха с крилца.

— Значи ти…

— Да — прекъсна го драконът. — Какво да се прави, такива са времената. Съществата, които сте свикнали да наричате чудовища, от известно време чувстват все по-голяма заплаха от страна на хората. Вече не могат да се справят сами. Трябва им защитник. Такъв… вещер.

— А целта… Целта, която е в края на пътя?

— Ето я. — Вилентретенмертх вдигна ръката си. Дракончето запищя изплашено. — Аз я достигнах. Благодарение на него, Гералт от Ривия, аз ще издържа, ще докажа, че няма граница на възможното. Ти също ще намериш някой ден такава цел, вещерю. Дори онези, които се отличават от останалите, могат да оцелеят. Сбогом, Гералт. Сбогом, Йенефер.

Магьосницата, хванала здраво вещера за ръката, отново приседна. Вилентретенмертх се изправи, погледна я и изражението му стана сериозно.

— Прости ми за откровеността и прямотата, Йенефер. Това е изписано на лицата ви и няма нужда дори да чета мислите ви. Вие сте създадени един за друг, ти и вещерът. Но нищо няма да се получи. Нищичко. Съжалявам.

— Знам — Йенефер пребледня леко. — Знам, Вилентретенмертх. Но ми се иска да вярвам, че няма граници на възможното. Или поне, че още са прекалено далече.

Вея се приближи, докосна рамото на Гералт и изрече няколко думи. Драконът се разсмя.

— Гералт, Вея казва, че ще помни дълго коритото в „Под замисления дракон“. Надява се някой ден да се срещнем отново.

— Какво? — попита Йенефер, примижавайки.

— Нищо — побърза да отговори вещерът. — Вилентретенмертх?

— Слушам те, Гералт от Ривия.

— Можеш да приемаш всякакъв облик. Какъвто пожелаеш.

— Да.

— Защо човек? Защо Борх с трите черни птици в герба?

Драконът се усмихна жизнерадостно.

— Не знам при какви обстоятелства са се срещнали за пръв път древните представители на нашите две раси, Гералт. Но е факт, че за драконите няма нищо по-отвратително от човека. Човекът пробужда в драконите инстинктивно, ирационално отвращение. При мен е различно. За мен… вие сте симпатични. Сбогом.

Това не беше постепенна трансформация с преливане от едната форма в другата, нито пък мъгливо, пулсиращо трепкане като при илюзиите. Беше като мигане на окото. На мястото на къдравия рицар с туника, украсена с три черни птици, седеше златният дракон, красиво превил златната си шия. Драконът наведе глава встрани и разпери криле, ослепително златни под слънчевите лъчи. Йенефер шумно си пое дъх. Вея, вече на седлото, до Тея, махна с ръка.

— Вея — каза вещерът, — ти беше права.

— Хм?

— Той е най-красивият.

Парче лед

I

Една мъртва овца, подпухнала и подута, с щръкнали към небето вкочанени крайници, помръдна. Гералт, застанал на колене до стената, извади бавно меча си, като внимаваше острието да не изстърже по ножницата. На десет крачки от него купчината смет неочаквано се изду и се размърда. Вещерът скочи, преди да го достигне вълната смрад от разбутания боклук.

Едно пипало, завършващо с обло, покрито с четина щипало, изскочи ненадейно от боклука и се стрелна с невероятна скорост към вещера. Той скочи върху някакви останки от разбити мебели, клатещи се върху купчина изгнили плодове, запази равновесие и с едно късо движение отсече пипалото. После отскочи, но се подхлъзна по дъските и потъна до бедрата в лепкавата мръсотия.

Боклукът експлодира и от него изригнаха гъста зловонна течност, парчета от съдове, изгнили парцали и бледи нишки кисело зеле, а изпод тях изскочи огромно вретенообразно туловище, безформено като гротесков картоф. То пореше въздуха с трите си пипала и с чукана на четвъртото.

Гералт, затънал и със затруднена подвижност, нанесе удар с широко завъртане на бедрата и отсече друг от израстъците. Двете последни пипала, дебели като клони, се стовариха тежко отгоре му и го потопиха още по-надълбоко в мръсотията. Туловището се плъзна към него, изоравайки бразда в боклука — сякаш някой влачеше бъчва. Вещерът видя как отвратителният торс се разцепва, за да зине дълбока паст, пълна с огромни неравни зъби.

Той позволи на пипалата да го обвият през кръста, да го измъкнат с мляскащ звук от вонящата мръсотия и да го поднесат към туловището, което се придвижваше с въртеливи движения сред гнусната течност. Зъбатата паст затрака диво и яростно. Домъкнатият в опасна близост до страховитата уста вещер нанесе удар с меча, като го държеше и с двете ръце; острието се вряза гладко и леко в плътта на създанието. Догади му се от отвратителната сладникава воня. Чудовището засъска и затрепери, пипалата пуснаха плячката си и се замятаха конвулсивно из въздуха. Гералт отново затъна в сметта и пак нанесе удар, с всичка сила. Острието премина през оголените зъби с отвратително тракане и скърцане. Тварта изкряска и омекна, но веднага се изду отново, като съскаше и пръскаше вещера с воняща мазна течност. С отчаяни движения на затъващите си крака Гералт намери опора, отблъсна се и се понесе напред, разцепвайки боклука с гърди, като плувец. Нанесе удар отгоре надолу и притисна с цялото си тяло меча, забит право между фосфоресциращите бели зъркели на тварта. Чудовището застена с бълбукащ звук, затресе се и от него, като от пробит мях, пръснаха струи гнойна течност, поразяваща обонянието с горещи вълни смрад. Пипалата потрепваха и се извиваха сред гнилочта.

Вещерът се измъкна от гъстата гадост и стъпи на поклащащата се, но твърда основа. Усети, че нещо лепкаво и отвратително е проникнало в ботуша му и пълзи по глезена му. „Към кладенеца — помисли си. — Само по-бързо да отмия тази гадост. Да се измия.“ Пипалата на чудовището изпляскаха още веднъж по боклуците, шумно и мокро, и застинаха.

Падна звезда, мимолетният й блясък оживи черния небосвод, осеян със светлинки. Вещерът не си пожела нищо.

Дишаше тежко и хрипливо, чувстваше как изтича действието на взетите преди битката еликсири. На светлината на звездите долепената до стените на града гигантска купчина от смет, спускаща се по долината към проблясващата ивица на реката, изглеждаше красиво и привлекателно. Вещерът се изплю.

Чудовището вече беше мъртво, беше станало част от купчината боклук, в която бе живяло.

Падна втора звезда.

— Помийна яма — рече вещерът с усилие. — Гадост, гнилоч и лайна.

II

— Вониш, Гералт — намръщи се Йенефер, без да откъсва поглед от огледалото, пред което почистваше грима от клепачите и ресниците си. — Изкъпи се.

— Няма вода — отвърна той, след като погледна в коритото.

— Ще измислим нещо. — Магьосницата стана и отвори широко прозореца. — Каква искаш: морска или обикновена?

— Морска, за разнообразие.

Йенефер разпери рязко ръце, изговори някакво заклинание и направи рязко движение. През отворения прозорец изведнъж повя остър прохладен бриз, капаците се разклатиха и в стаята със свистене нахлу зелено водно кълбо с неправилна форма. Коритото се напълни с вълнуваща се, преливаща от ръба вода. Магьосницата се върна към прекъснатото си занимание.

— Е, успя ли? — попита тя. — Какво имаше на сметището?

— Зеугъл, струва ми се. — Гералт смъкна ботушите си, свали дрехите си и влезе в коритото. — По дяволите, Йен, студено е. Не можеш ли да я затоплиш?

— Не. — Магьосницата приближи лице към огледалото и с помощта на стъклена тръбичка си капна нещо в окото. — Това заклинание е ужасно уморително и от него започва да ми се гади. А и студената вода ще ти е от полза след еликсирите.

Гералт не взе да спори. Нямаше никакъв смисъл да се спори с Йенефер.

— Създаде ли ти трудности зеугълът? — Магьосницата потопи тръбичката в едно шишенце и капна от течността и в другото си око, като изкриви смешно устни.

— Не особено.

През отворения прозорец долетя грохот, трясък на чупещо се дърво и се чу глас, който заповтаря фалшиво, несвързано и нечленоразделно припева на популярна непристойна песничка.

— Зеугъл. — Магьосницата се пресегна към поредното шишенце от наредения на масичката внушителен комплект и измъкна тапичката. В стаята замириса на люляк и касис. — Виж ти! Дори в града вече лесно се намира работа за вещер, няма нужда се влачиш по пущинаците. Знаеш ли, Истред твърди, че това вече се превръща в норма. На мястото на измиращите в горите и блатата същества идва нещо друго, някаква нова мутация, приспособена към изкуствената, създадена от човека среда.

Гералт се намръщи, както винаги, когато се споменеше Истред. Започваше вече да му писва от постоянното прехласване на Йенефер пред гениалността на Истред. Дори и когато Истред беше прав.

— Истред е прав — продължи Йенефер, докато втриваше в бузите и клепачите си нещо, което ухаеше на люляк и касис. — Помисли сам: псевдоплъховете в каналите и шахтите, зеуглите на сметищата, плескачите в замърсените ровове и водоеми, тайенжите в реките край мелниците. Това е някаква симбиоза, не мислиш ли?

„И гхулите на гробищата, които изяждат мъртъвците на следващия ден след погребването им — помисли си Гералт, докато отмиваше сапуна от себе си. — Пълна симбиоза.“

— Да. — Магьосницата отмести шишенцата и бурканчетата. — В градовете също може да се намери работа за вещер. Мисля, че някой ден ще се установиш за постоянно в някой град, Гералт.

„По-скоро ще получа удар“ — помисли си той, но не каза нищо. Да възрази на Йенефер, означаваше да се стигне до скандал, а скандалите с Йенефер съвсем не бяха безопасни.

— Свърши ли, Гералт?

— Да.

— Излез от коритото.

Без да става, Йенефер махна небрежно с ръка и изрече заклинание. Водата от коритото, заедно с онази, която се бе разляла по пода и се стичаше от Гералт, се събра в полупрозрачно кълбо и излетя със свистене през прозореца. Чу се звучен плясък.

— Чумата да ви тръшне, гадини! — долетя сърдит вик отдолу. — Няма ли къде да си изливате пикнята? Живи да ви изядат, да пукнете дано!

Магьосницата затвори прозореца.

— По дяволите, Йен! — изкикоти се вещерът. — Можеше да я изхвърлиш по-далече!

— Можех — измърмори магьосницата. — Но не исках.

Тя взе от масата светилник и се приближи до Гералт. Бялата нощница прилепваше към тялото й и я правеше невероятно привлекателна. „Повече, отколкото ако беше гола“ — помисли си той.

— Искам да те огледам — каза тя. — Зеугълът може да те е одраскал.

— Не ме е одраскал. Щях да усетя.

— След еликсирите? Не ме разсмивай. След еликсирите не би усетил и счупване, дори и ако костта ти изскочи и се закачи за някой жив плет. А на зеугъла може да е имало всичко, от бактерии до трупоядци. И ако е така, все още има време да се противодейства. Обърни се.

Той усещаше по тялото си меката топлина на светилника и случайните докосвания на косата й.

— Изглежда, всичко е наред — каза тя. — Лягай, докато еликсирите не са те повалили. Тези смеси са дяволски опасни. Бавно се убиваш с тях.

— Принуден съм да ги взимам преди битка.

Йенефер не отговори. Седна отново пред огледалото и среса бавно черните си блестящи къдрици. Винаги решеше косите си преди лягане. Гералт смяташе това за чудачество, но обожаваше да я гледа по време на тази процедура и подозираше, че Йенефер знае това.

Изведнъж му стана много студено, а от еликсирите направо го втресе. Вратът му се схващаше, в стомаха му нещо се превъртя и му се догади. Изруга под нос и се свлече на леглото, като не откъсваше очи от Йенефер.

Някакво движение в ъгъла на стаята привлече вниманието му и той погледна нататък. Върху накриво закрепените за стената омотани с паяжини еленови рога бе кацнала малка, черна като смола птица. Беше обърнала глава настрани и гледаше Гералт с жълтото си неподвижно око.

— Какво е това, Йенефер? Откъде се е взело?

— Какво? — обърна глава Йенефер. — А, това ли? Керкенез.

— Керкенез? Керкенезите са червеникавокафяви, а този е черен.

— Това е магически керкенез. Аз го направих.

— Защо?

— Трябваше ми — отсече тя.

Гералт не продължи да я разпитва, защото знаеше, че няма да получи отговор.

— Ще ходиш ли утре при Истред?

Магьосницата отмести шишенцето на края на масата, прибра гребена в кутията и затвори вратичките на трикрилното огледало.

— Ще отида. Още сутринта. Защо, какво има?

Тя легна до него, без да гаси светилника. Никога не гасеше светлината — не понасяше да спи на тъмно. Независимо дали ще е светилник, фенер или свещ — трябваше да догори до края.

Винаги. Още едно чудачество. Йенефер имаше невероятно много чудачества.

— Йен?

— Ъхъ?

— Кога ще си тръгнем?

— Не ми досаждай. — Тя придърпа рязко юргана. — Едва от три дни сме тук, а ме питаш вече поне трийсет пъти. Казах ти, че имам работа тук.

— С Истред?

— Да.

Той въздъхна и я прегърна, без да крие намеренията си.

— Хей — прошепна тя. — Взимал си еликсири…

— И какво от това?

— Нищо.

Тя се закикоти като девойче, притисна се към него, надигна се и се изви, за да свали ризата си. Както винаги, гледката на голото й тяло предизвика тръпки по гърба му, които плъзнаха и по галещите кожата й пръсти. Той допря устни до гърдите й, закръглени и изящни, с толкова бледи зърна, че се открояваха само с формата си. Зарови пръсти в косите й, ухаещи на люляк и касис.

Тя се поддаде на ласките му и замърка като котка, триейки коляно в бедрото му.

Скоро се оказа — както обикновено, — че е надценил своята издръжливост на въздействието на магическите еликсири и е забравил за вредното им влияние върху човешкия организъм. „А може и да не е заради еликсирите — помисли си той, — може и да е заради умората от битките, заради риска и заплахата от гибел? Заради умората, на която вече съм свикнал да не обръщам внимание? Но организмът ми, макар и изкуствено подобрен, не се поддава на рутината. Реагира естествено. Ала бедата е там, че това става, когато не трябва. Проклятие!“

Но Йенефер — както винаги — не падна духом заради някакви дреболии. Той усети как тя го докосва и шепне нещо до самото му ухо. Както винаги, се замисли против волята си за космическия брой други случаи, в които е била принудена да използва това доста практично заклинание. А после престана да мисли за това.

Както обикновено беше необикновено.

Той гледаше устните й, ъгълчетата им, треперещи в неволна усмивка. Познаваше добре тази усмивка, тя винаги му се бе струвала по-скоро усмивка на триумф, отколкото на щастие. Никога не я беше питал дали е така. Знаеше, че няма да му отговори.

Черният керкенез, кацнал на еленовите рога, разтърси криле и щракна с кривия си клюн. Йенефер извърна глава и въздъхна. Много тъжно.

— Йен?

— Нищо, Гералт — целуна го тя. — Нищо.

Пламъчето на светилника трепкаше. В стената стържеше мишле. В скрина тихо и монотонно скърцаше дървояд.

— Йен?

— Да?

— Да се махнем оттук. Не се чувствам добре. Градът ми влияе фатално.

Тя се обърна настрани, прекара ръка по бузата му, отметна косите му и плъзна пръсти надолу. Докосна загрубелите белези от рани отстрани на шията му.

— Знаеш ли какво означава името на този град? Аед Гинваел?

— Не. На елфически ли е?

— Да. Означава „парче лед“.

— Странно, не подхожда на тази отвратителна дупка.

— Елфите — прошепна замислено магьосницата — имат легенда за Кралицата на зимата, която по време на снежни виелици пътува из страната с шейна, теглена от бели коне. Докато пътува, кралицата разпръсква наоколо твърди и остри кристалчета лед и горко на онзи, на когото такова ледче попадне в окото или в сърцето. Той е обречен. Вече нищо не може да го зарадва. Всичко, което не притежава белотата на снега, му се струва грозно и отвратително. Той губи покоя си, изоставя всичко и започва да следва Кралицата, своята мечта и любов. Но никога не я намира и умира от мъка. Изглежда, тук, в този град, някога се е случило подобно нещо. Красива легенда, нали?

— Елфите винаги успяват да облекат всичко в красиви думи — промърмори Гералт сънено и целуна рамото й. — Това изобщо не е легенда, Йен. Това е красиво описание на отвратителното явление, наречено Дивото преследване, проклятие на някои райони. Необяснимо масово умопомрачение, каращо хората да се присъединят към призрачно шествие, носещо се в небето. Виждал съм го. Всъщност се случва често през зимата. Давали са ми луди пари, за да сложа край на тази гадост, но не съм се хващал. Нищо не може да се направи срещу Дивото преследване…

— Вещер — прошепна тя, целувайки го по бузата. — В теб няма нито капка романтика. А аз… аз обичам легендите на елфите. Толкова са красиви. Жалко, че хората нямат такива. Може би някой ден ще имат? Може би ще ги създадат? Но за какво може да се разказва в легендите на хората? Накъдето и да погледнеш — само сивота и застой. Дори онова, което започва красиво, бързо завършва със скука и баналност в този човешки ритуал, в този досаден ритъм, наречен живот. Ох, Гералт, не е лесно да съм магьосница, но в сравнение с обикновеното човешко съществуване… Гералт?

Тя положи глава върху неговите равномерно надигащи се гърди.

— Спи — прошепна. — Спи, вещерю.

III

Градът му влияеше зле. Още от сутринта. Още от сутринта всичко му разваляше настроението, потискаше го и го ядосваше. Всичко. Ядосваше се, че се е успал и за това сутринта на практика се е оказала пладне. Нервираше го отсъствието на Йенефер, която беше излязла, преди той да се събуди.

Вероятно беше бързала, защото всички джунджурии, които обикновено подреждаше грижливо в кутиите, лежаха в безпорядък на масата, като кости, хвърлени от гадателка в ритуал на предсказване. Четки от тънък косъм: по-големи, за пудрене на лицето, и малки, с които червеше устните си, и съвсем мънички за боите, които нанасяше върху веждите и ресниците си. Щипчици и сребърни лъжички. Бурканчета и шишенца от порцелан и млечнобяло стъкло, съдържащи еликсири и мехлеми с банални компоненти, като сажди, гъша мас и сок от моркови, както и такива с опасни и тайнствени съставки, като мандрагора, антимон, лудо биле, канабис, драконова кръв и концентрирана отрова от гигантски скорпиони. А над всичко това витаеше мирис на люляк и касис — нейният аромат.

Тя беше в тези предмети, в този аромат.

Но нея я нямаше.

Слезе на долния етаж, безпокойството и раздразнението му нарастваха. Всичко го дразнеше.

Дразнеха го студените и изсъхнали бъркани яйца, които кръчмарят му донесе за закуска, едва откъснал се от девойката, която натискаше в задната стаичка. Дразнеше го, че девойката е най-много на дванайсет години и в очите й има сълзи.

Топлото есенно време и радостната глъчка на пулсиращата от живот улица не оправиха настроението на Гералт. Нищо не му харесваше в Аед Гинваел — град, който, според него, беше жалка пародия на всички познати му градове; беше прекалено шумен, прекалено задушен, мръсен и дразнещ.

Постоянно усещаше слабата миризма на сметището в дрехите си. Реши да отиде в банята.

В банята го подразни изражението на баняджията, когато поглеждаше меча му и медальона му, оставени на ръба на ваната. Раздразни го и фактът, че баняджията не му предложи проститутка. Не мислеше да се възползва, но в баните предлагаха проститутки на всеки, затова се ядоса на направеното за него изключение.

Когато излезе, ухаещ на сапун, настроението му не се подобри, а Аед Гинваел не стана никак по-красив. В него все така нямаше нищо, което би могло да му хареса. Не му харесваха купчините тор по уличката. Не му харесваха скитниците, застанали на колене до стените на храма. Не му харесваше разкривеният надпис на стената, гласящ: „ЕЛФИТЕ — В РЕЗЕРВАТ!“.

Не го пуснаха в замъка, а го изпратиха да търси кмета сред търговската гилдия. Това го изнерви. Изнерви го и фактът, че старейшината на гилдията — елф, го прати да търси кмета на пазара и при това го гледаше с презрение и чувство на превъзходство. Странно за някой, на когото предстои да бъде прибран в резерват.

На пазара гъмжеше от хора, беше пълно със сергии, каруци, коне, волове и мухи. На едно възвишение имаше позорен стълб със закононарушител, замерван с боклуци и кал. Закононарушителят, с достойно за изумление хладнокръвие, ругаеше мъчителите си, без да повишава особено глас.

За Гералт, който имаше добър поглед върху ситуацията, целта на пребиваването на кмета сред тази глъчка беше напълно ясна. За пристигащите търговци с каравани подкупите бяха включени в цената, но все пак трябваше да предадат на някого тези подкупи. А кметът, също запознат с обичая, се навърташе там, за да не се притесняват излишно търговците.

Мястото, където действаше, беше обозначено с мръсносин балдахин, разпънат върху колове. Под него имаше маса, заобиколена от бърборещи посетители. Зад масата седеше кметът Херболт, демонстрирайки на всички пренебрежението и презрението, изписани върху бледото му лице.

— Хей! А ти къде?

Гералт бавно обърна глава, моментално потисна озлоблението си и си възвърна вътрешното равновесие — превърна се в студен къс лед. Вече не можеше да си позволи никакви емоции. Мъжът, препречил пътя му, имаше коси, жълтеникави като пера на авлига. Такива бяха и веждите над светлите очи с празен поглед. Тънките длани с дълги пръсти лежаха върху колан от масивни месингови пластини, на който висяха меч, боздуган и две ками.

— Аха — каза мъжът. — Знам кой си. Вещерът, нали? При Херболт ли?

Гералт кимна, без да откъсва очи от ръцете на мъжа. Знаеше колко е опасно да го изпуска от поглед.

— Чувал съм за теб, укротителю на чудовища — каза жълтокосият, също втренчен в ръцете на Гералт. — Струва ми се, че никога не сме се виждали, но мисля, че и ти си чувал за мен. Аз съм Иво Мирц. Но всички ме наричат Цикада.

Вещерът кимна. Беше чувал и знаеше и цената, която даваха за главата на Цикада във Визим, Каелф и Ватвейр.

Ако някой го беше попитал, щеше да каже, че цената е прекалено ниска. Но никой не го питаше.

— Добре — каза Цикада. — Кметът, доколкото знам, те очаква. Можеш да минеш. Но меча го остави тук, приятелю. Плащат ми, за да спазвам тази церемония. Никой не бива да се доближава до Херболт с оръжие. Разбираш ли?

Гералт равнодушно сви рамене, разкопча колана си, нави го около ножницата и го подаде на Цикада. Той се усмихна криво и рече:

— Виж ти! Учтиво, нито дума в знак на протест. Знаех си, че слуховете за теб са преувеличени. Иска ми се да можеше ти да поискаш моя меч, да видиш какъв щеше да е отговорът ми.

— Хей, Цикада! — извика кметът. — Пусни го. Елате тук, господин Гералт, по-живо. Здрасти, здрасти. Отдръпнете се, господа търговци, оставете ни насаме. Вашите интереси ще трябва да отстъпят пред значително по-важните градски дела. Оставете петицията си на секретаря ми!

Демонстративната любезност на посрещането не подлъга Гералт. Той знаеше, че това е просто елемент от пазарлъка. Търговците бяха получили малко време, за да преценят дали подкупите са достатъчно високи.

— Обзалагам се, че Цикада се е опитал да те провокира. — Херболт махна небрежно с ръка в отговор на също толкова небрежния поклон на вещера. — Нека това не те притеснява. Цикада се хваща за оръжието изключително и само по моя заповед. Наистина, това не му харесва особено много, но докато плащам, е принуден да се подчинява, иначе ще хваща пътя. Не се притеснявай.

— За какъв дявол са ви такива като Цикада, кмете? Нима тук е толкова опасно?

— Не е опасно, защото плащам на Цикада — засмя се Херболт. — Славата му се носи надалече и това е в моя полза. Виждаш ли, Аед Гинваел и другите градове в долината на Тойна се подчиняват на наместник от Раквелерин. А в последно време наместниците се сменят всеки сезон. Впрочем, не се знае защо ги сменят, тъй като и така всеки втори е наполовина или четвърт елф. Проклета кръв и раса — всичко, свързано с елфите, е лошо.

Гералт не добави, че същото важи и за политиците, защото шегата, макар и стара, не беше смешна за всички.

— Всеки нов наместник — продължаваше самодоволно Херболт — започва с това, че сменя кметовете и градоначалниците от стария режим и слага на тяхно място свои роднини и познати. Но след онова, което Цикада направи с избраника на поредния наместник, вече никой не се опитва да ме свали от длъжност и съм най-дълго управлявалият кмет. Но ние тук си бъбрим, а животът си минава, както обичаше да казва първата ми жена, светла й памет. Да пристъпим към работата. Та що за гадина се беше настанила на сметището ни?

— Зеугъл.

— В живота си не съм чувал за подобно нещо. Надявам се, че го уби?

— Убих го.

— И колко ще струва това на градската хазна? Седемдесет?

— Сто.

— Е, хайде, господин вещер! Да не сте пиян? Сто марки за убиването на един червей, заселил се сред лайната?

— Червей или не, кмете, ял е хора — осем души, както сам твърдите.

— Хора? Как не. Чудовището, както ти казах, изяде стария Закорка, известен с това, че никога не изтрезняваше, една бабичка от селцето извън крепостта и няколко от децата на превозвача Сулирад, което не се установи веднага, защото и самият Сулирад не знае колко деца има — прави ги с такова темпо, че не смогва да ги преброи. И това ми било хора! Осемдесет.

— Ако не бях го убил, зеугълът скоро щеше да изяде някой по-значителен. Да речем, аптекаря. И тогава откъде щяхте да взимате мехлем от шанкра? Сто.

— Сто марки са куп пари. Не знам дали бих дал толкова дори за деветглава хидра. Осемдесет и пет.

— Сто, господин Херболт. Имайте предвид, че макар и това да не е деветглава хидра, никой от местните, в това число и прословутият Цикада, не е успял да се справи със зеугъла.

— Защото никой от местните не е свикнал да се рови из лайната и боклуците. Последната ми дума: деветдесет.

— Сто.

— Деветдесет и пет, да те вземат демоните и дяволите!

— Съгласен.

— Е — усмихна се широко Херболт, — договорихме се. Винаги ли се пазариш толкова бляскаво, вещерю?

— Не. — Гералт не се усмихна. — По-скоро рядко. Но исках да ви доставя удоволствие, кмете.

— И успя, чумата да те тръшне! — изкикоти се Херболт. — Хей, Прегъбко! Ела тук! Дай книгата и кесията и му отброй веднага деветдесет марки.

— Не бяха ли деветдесет и пет?

— А данъкът?

Вещерът изруга тихо. Кметът удари широк печат върху квитанцията и бръкна в ухото си с чистия край на перото.

— Надявам се, че сега на сметището ще е спокойно. А, вещерю?

— Би трябвало. Имаше само един зеугъл. Наистина, може да е успял да се размножи. Зеуглите са двуполови като охлювите.

— Какви са тия небивалици? — погледна го накриво Херболт. — За размножаването са необходими двама, значи самец и самка. Или зеуглите се размножават като бълхите или мишките, от изгнилата слама в сенниците? Всеки глупак знае, че няма мъжки и женски мишки, а всичките са еднакви и се размножават от самите себе си и от гнилата слама.

— А охлювите се излюпват от мокрите листа — вметна секретарят Прегъбко, все още зает с подреждането на монетите на стълбчета.

— Всеки знае това — съгласи се Гералт, усмихвайки се жизнерадостно. — Няма охлюви и охлювки. Има само листа. Който мисли иначе, греши.

— Достатъчно — отсече кметът и го изгледа с подозрение. — Стига сме обсъждали вредителите. Попитах те дали на сметището ни може отново да се излюпи нещо, и бъди така добър да ни отговориш. Ясно и кратко.

— След около месец трябва да се провери, най-добре с кучета. Малките зеугли не са безопасни.

— А не може ли ти да се заемеш с това, вещерю? Ще се договорим за заплащането.

— Не. — Гералт взе парите от ръцете на Прегъбко. — Нямам намерение да се застоявам в очарователния ви град дори за седмица, да не говорим за месец.

— Интересни неща говориш — усмихна се накриво Херболт, като го гледаше право в очите. — Наистина интересни. Защото аз мисля, че ще останеш тук много повече.

— Грешите, кмете.

— Нима? Ти дойде с една черна вълшебница, как се казваше, забравих… Гуиневер, като че ли. Отседнал си в „Под есетрата“. Разправят, в една стая с нея.

— И какво от това?

— Това, че когато тя се отбие в Аед Гинваел, не бърза да си тръгва. Идвала е доста пъти.

Прегъбко се усмихна широко, щърбо и многозначително. Херболт продължаваше да гледа Гералт в очите, без да се усмихва. Обаче Гералт се усмихна. Възможно най-зловещо.

— Впрочем, откъде да знам? — Кметът извърна поглед и започна да рови в земята с тока на обувката си. — Пък и тази работа ме интересува толкова, колкото ме интересува и някое кучешко изпражнение. Но запомни — магьосникът Истред е важна личност тук. Незаменим е за града, бих казал — безценен. Хората го уважават — и местните, и гостите на града. Не си пъхаме носовете в делата му — нито в магьосническите, нито в личните.

— Може би с право — съгласи се вещерът. — А може ли да узная къде живее?

— Не знаеш ли? Виждаш ли онази къща? Бялата, високата, която стърчи между склада и фабриката като свещ в задник? Но сега няма да го завариш там. Неотдавна Истред изкопа нещо от земята при южната стена и сега рие наоколо като къртица. Взе и от моите хора за тези разкопки. Отивам аз и го питам учтиво: „Какво копаеш в земята като малко дете, маестро, хората започват вече да ти се присмиват. Какво има там?“ А той ме изгледа, сякаш съм някакъв загубеняк, и каза: „Историята на човечеството. Отговори на въпроси. На въпросите какво е било и какво ще бъде“. Дявол знае какво е имало там, преди да построят града, казвам му аз: полета, храсти и върколаци. А какво ще бъде, зависи от това кого ще сложат за наместник в Раквелерин, сигурно пак някакъв отвратителен полуелф. А в земята няма никаква история, там няма нищо освен червеи, ако на някого му трябват за риболов. Мислиш ли, че ме послуша? Къде ти. Продължи да копае. Така че, ако искаш да се видиш с него, отиди към южната стена.

— Ъъъ, господин кмете — обади се Прегъбко, — сега са в къщата. Сега не му е до разкопки, щото…

Херболт го погледна заплашително и Прегъбко се сви и се закашля, пристъпвайки от крак на крак. Вещерът продължаваше да се усмихва зловещо и скръсти ръце на гърдите си.

— Да, хм, хм — изкашля се кметът. — Кой знае, може сега Истред наистина да си е вкъщи. Всъщност какво ми влиза в работата?

— Бъдете здрав, кмете — каза Гералт, без да направи дори престорен поклон. — Желая ви хубав ден.

Приближи се към Цикада, който излезе срещу него, дрънкайки с оръжията си. Гералт безмълвно протегна ръка за меча си, чийто ремък Цикада бе преметнал през свивката на ръката си. Цикада отстъпи.

— Бързаш ли, вещерю?

— Бързам.

— Огледах меча ти.

Гералт му хвърли поглед, който и при най-голямо желание не можеше да се нарече топъл.

— Има с какво да се хвалиш — кимна той. — Малцина са го разглеждали. А още по-малко са онези, които могат да разкажат за това.

— Хо-хо! — Зъбите на Цикада проблеснаха. — Това прозвуча много страшно, направо ме побиха тръпки. Винаги ми е било интересно, вещерю, защо хората толкова се страхуват от вас. Мисля, че вече знам.

— Бързам, Цикада. Бъди така добър да ми върнеш меча.

— Дим в очите, вещерю, нищо повече от дим в очите. Плашите хората, както пчеларите плашат пчелите с дим и смрад — с каменните си физиономии, с дрънканиците си и със слуховете, които сами пускате за себе си. А глупавите пчели бягат от дима, вместо да забият жилата си във вещерския задник, който веднага ще се подуе, като всеки друг. Говорят за вас, че не чувствате като хората. Врели-некипели. Ако човек ви наръга както трябва, ще почувствате.

— Свърши ли?

— Да — каза Цикада и му върна меча. — Знаеш ли кое ми е интересно, вещерю?

— Знам. Пчелите.

— О, не. Чудя се, ако тръгнеш от едната страна на някоя уличка с меч в ръка, а аз тръгна от другата, кой ли ще стигне до края? Мисля, че си струва човек да се обзаложи по въпроса.

— Какво си се лепнал за мен, Цикада? Свада ли искаш?

— А, нищо. Просто ми е интересно колко истина има в хорските приказки. Вие, вещерите, разбираш ли, сте били толкова добри в боя, защото нямате нито сърце, нито душа, нито жалост, нито съвест. И това е достатъчно, така ли? За мен, например, говорят същото. И не без основание. Та ето, че ми е любопитно да науча кой от нас би излязъл жив от уличката. Струва си да се обзаложи човек, нали? Как мислиш?

— Казах ти, че бързам. Няма да си губя времето с глупави размишления. И не съм свикнал да се обзалагам. Защото тези, които се обзалагат, са или глупаци, или подлеци. Първите не знаят, а вторите знаят, но се обзалагат. Ако някой път ти хрумне да ми попречиш да мина през някоя уличка, съветвам те първо да си помислиш хубаво, Цикада.

— Дим — усмихна се Цикада. — Дим в очите, вещерю. Нищо повече. Довиждане, кой знае, може следващата ни среща да е в някоя уличка.

— Кой знае.

IV

— Тук можем да поговорим свободно, Гералт. Седни.

Това, което се набиваше най-много на очи в работилницата, беше голямото количество книги — именно те заемаха най-много пространство в просторното помещение. Дебелите томове запълваха шкафовете, огъваха рафтовете, бяха затрупали сандъците и бюрата. Доколкото вещерът можеше да прецени, книгите струваха цяло състояние. Разбира се, имаше и достатъчно други типични елементи на декора — чучело на крокодил, висяща под тавана препарирана риба-таралеж, покрит с прах скелет и богата колекция от буркани със спирт, вероятно съдържащи всевъзможни гадини — сколопендри, паяци, змии, жаби, а също и безчет човешки и нечовешки органи, предимно вътрешни. Имаше и хомункулус или нещо, наподобяващо хомункулус, но можеше да се окаже и опушено новородено.

Колекцията не направи впечатление на Гералт — беше живял половин година с Йенефер във Венгерберг, а тя имаше още по-интересна сбирка, съдържаща дори фалос със смайваща големина, вероятно на планински трол. Тя имаше и не особено удачно натъпкано чучело на еднорог, на гърба на което обожаваше да се люби. Гералт беше на мнение, че ако изобщо съществува особено неподходящо за това занимание място, то е на гърба на жив еднорог. Но докато той смяташе леглото за лукс и ценеше всички възможности, предлагани от тази прекрасна мебел, Йенефер беше необикновено екстравагантна. Гералт си спомняше приятните моменти, прекарани с магьосницата на един наклонен покрив, в застлана със стърготини дупка, на балкон, при това чужд, на перилата на мост, във въртяща се в буйна вода лодка и по време на левитиране на трийсет сажена над земята. Но най-зле беше на еднорога. Все пак настъпи щастливият ден, в който чучелото се счупи под тях и се разпадна на парчета, давайки им много поводи за смях.

— Какво те забавлява толкова, вещерю? — попита Истред и седна на дългата маса, отрупана със стари черепи, кости и ръждясали железа.

— Всеки път, когато видя такова нещо — вещерът седна срещу него и посочи бурканите и стъклениците, — се чудя наистина ли не е възможно да се занимава човек с магия, без да използва цялата тази гадост, от която се свива стомахът.

— Въпрос на вкус — каза магьосникът. — И на навик. Това, което е противно за едни, не прави впечатление на други. А кое е противно за теб, Гералт? Интересно, какво може да е противно за някого, който, както чувам, за пари е готов да потъне до гуша в гадости и нечистотии? Моля, не приемай въпроса ми за обида или провокация. Наистина ми е интересно какво може да предизвика отвращение у един вещер.

— А не съхраняваш ли случайно в това бурканче менструална кръв от девица, Истред? Разбираш ли, става ми противно, като си представя как ти, уважаваният магьосник, се опитваш да събереш капка по капка тази течност, клекнал с бурканче в ръка до самия извор.

— Право в целта — усмихна се Истред. — Имам предвид качеството на шегата ти, защото сгреши относно съдържанието на бурканчето.

— Но ти се е налагало да използваш такава кръв, нали? Чувал съм, че някои заклинания не се получават, без да имаш под ръка кръв на девойка, която най-добре да е убита по време на пълнолуние от мълния от ясно небе. Интересно, с какво такава кръв е по-добра от кръвта на стара развратница, която се е напила и е паднала от крепостна стена?

— С нищо — каза магьосникът, усмихвайки се любезно. — Но ако се разчуе, че за целта може да се използва почти всякаква кръв, всеки шарлатанин ще се захване да експериментира с магии. А ако на шарлатаните им се наложи да събират в шишенце и да използват кръвта на девица, драконови сълзи, отрова от бели тарантули, отвара от отрязаните ръце на новородено или на труп, изкопан в полунощ, на мнозина ще им изстине ентусиазмът.

Замълчаха. Като че потънал в дълбок размисъл, Истред почукваше с нокти един напукан кафяв череп, загубил долната си челюст. При това прекарваше показалеца си по назъбения ръб на зейналия в костта на слепоочието отвор. Гералт хвърляше бегли погледи към магьосника и се чудеше на колко ли години е. Знаеше, че най-способните могат да спират окончателно процеса на стареене, и то във всяка възраст. Мъжете, заради репутацията и престижа, предпочитаха по-зряла възраст, демонстрираща знания и опит. Жените — като Йенефер — се интересуваха по-малко от престижа и повече от привлекателността. Истред не изглеждаше по-възрастен от достойните четирийсет. Имаше леко прошарени, достигащи до раменете прави коси и многобройни придаващи сериозност бръчици по челото, около устата и в крайчетата на очите. Гералт не знаеше дали дълбочината и мъдростта на сивите благи очи са естествени, или са предизвикани от магия. След кратък размисъл стигна до извода, че е все едно.

— Истред — прекъсна той мълчанието, — дойдох, защото исках да се видя с Йенефер. И макар че не я заварих, ти ме покани да поговорим. За какво? За шарлатаните, опитващи се да нарушат монопола ви върху магиите? Знам, че причисляваш и мен към тази сган. Не съм учуден. Наистина, за миг ми се стори, че ще се окажеш различен от своите събратя, които често влизат в сериозни разговори с мен само за да ми обяснят, че не ме обичат.

— Нямам намерение да се извинявам заради своите, както се изрази ти, „събратя“ — отговори спокойно магьосникът. — Разбирам ги, защото на мен, както и на тях, ми се наложи да се потрудя здраво, докато овладея чародейското изкуство. Още когато бях съвсем малък, докато връстниците ми тичаха по ливадите с лъкове, ловяха риба или играеха на „четно и нечетно“, аз залягах над ръкописите. От каменния под в кулата ме боляха костите и ставите. През лятото, разбира се, защото през зимата ми се пукаше емайлът на зъбите. От прахта по старите свитъци и книги кашлях така, че ми излизаха свитки от очите, а моят учител, старият Рьодскилд, никога не пропускаше случай да ме наложи по гърба с тоягата си, защото явно смяташе, че иначе няма да постигна успехи в науката. Не съм опитвал нито военната служба, нито момичетата, нито бирата в най-хубавите години от живота ми, когато всички удоволствия са особено притегателни и приятни.

— Горкичкият — каза вещерът. — Направо ми потичат сълзи от очите.

— За какво е тази ирония? Опитвам се да ти обясня причините, поради които магьосниците не обичат селските знахари, заклинателите, целителите, вещиците и вещерите. Наричай го както искаш, дори обикновена завист, но именно в това е причината за антипатията. Разгневяваме се, когато виждаме как аматьори и профани използват магическото изкуство, което са ни учили да възприемаме като елитарен дар, привилегия за най-добрите и свещена мистерия. Дори и ако е обикновена, нисша, достойна за осмиване магия. Ето защо събратята ми не те обичат. Ето защо не те обичам и аз.

На Гералт вече му омръзваше от дискусии и намеци. Завладя го неприятно, дразнещо безпокойство, сякаш охлюв лазеше по врата и гърба му. Той погледна Истред в очите и стисна ръба на масата.

— Става въпрос за Йенефер, нали?

Магьосникът вдигна глава, но продължи да почуква тихичко по черепа.

— Завидна проницателност — каза той, издържайки погледа на вещера. — Поздравления. Да, става въпрос за Йенефер.

Гералт премълча. Някога, преди много години, когато беше още млад, вещерът дебнеше в засада мантикор. И чувстваше, че мантикорът се приближава. Не го виждаше, не го чуваше, но го усещаше. Никога не забрави това усещане. Сега беше същото.

— Твоята проницателност — поде магьосникът — ни позволява да спестим доста време, през което щяхме да се въртим в кръг. А сега въпросът е поставен открито.

Гералт премълча.

— Близкото ми познанство с Йенефер — продължи Истред — датира от доста отдавна. Дълго то беше просто познанство без задължения и се изчерпваше в дълги или кратки, повече или по-малко редовни срещи. Такива незадължаващи с нищо срещи се практикуват повсеместно от хората с нашата професия. Само че това изведнъж взе да не ми харесва. Реших да й предложа да остане с мен завинаги.

— Какво отговори тя?

— Каза, че ще си помисли. А аз й дадох време за размисъл. Знам, че няма да й е лесно да реши.

— Защо ми казваш всичко това, Истред? Какво те ръководи, освен достойната за уважение, но странна искреност, толкова рядка за хората с твоята професия? Каква е целта й?

— Прозаична — въздъхна магьосникът. — Виждаш ли, именно ти пречиш на Йенефер да вземе решение. Затова те моля да се оттеглиш. Да се махнеш от живота й и да престанеш да й пречиш. Накратко: да вървиш по дяволите. Най-добре тихичко и без да се прощаваш, както си свикнал да постъпваш, според думите й.

— Наистина — усмихна се Гералт, — твоята прямота ме поразява все повече и повече. Очаквах всичко, но не и подобна молба. А не ти ли се струва, че вместо да ме молиш, трябваше просто да ме удариш иззад ъгъла с кълбовидна мълния? И пречката щеше да изчезне, щяха да останат само малко сажди, които да се изстържат от стената. Лесен и сигурен способ. Защото, виждаш ли, молбата може да се пренебрегне, а кълбовидната мълния — не.

— Не виждам причини за отказ.

— Защо? Нима твоята странна молба не е просто предупреждение, предотвратяващо мълнията или някое друго, не по-малко весело заклинание? А може би тя ще бъде подкрепена с някой по-звънък аргумент? Сума, която ще зашемети алчния вещер? И колко възнамеряваш да ми заплатиш, за да ти освободя пътя към щастието?

Магьосникът престана да почуква по черепа, положи ръка върху него и сви пръсти. Гералт забеляза как кокалчетата му побеляха.

— Не исках да те обиждам с такова предложение — каза магьосникът. — Бях далече от това. Но… ако… Гералт, аз съм магьосник, и то не кой да е. Не смятам за нужно да се хваля с всесилието си, но бих могъл да изпълня много от желанията ти, ако ги изкажеш. Някои, например, с подобна лекота.

Той махна небрежно с ръка, сякаш прогонваше комар, и над масата тозчас започнаха да се реят множество приказно цветни пеперуди-аполони.

— Моето желание, Истред — процеди вещерът, докато махаше, за да прогони насекомите, — е да престанеш да се бъркаш в отношенията ми с Йенефер. Слабо ме интересува какви предложения й правиш. Не ме интересува какво е било преди, сега тя е с мен. Нима искаш да се оттегля, за да ти облекча живота? Отказвам. Не само че няма да ти помогна, но ще ти преча в границите на скромните си възможности. Както виждаш, аз съм не по-малко откровен от теб.

— Нямаш право да ми отказваш.

— За кого ме вземаш, Истред?

Магьосникът го изгледа внимателно и се наведе през масата.

— За нейно мимолетно увлечение. За минути на опиянение, в най-добрия случай за каприз, за приключение, каквито Йена е имала стотици. Защото Йена обича да си играе с емоциите, тя е импулсивна и капризите й са непредсказуеми. Затова те и приемам. Защото, след като размених няколко думи с теб, отхвърлих възможността тя да се отнася към теб просто като към инструмент. А повярвай ми, това се случва доста често.

— Не разбра въпроса ми.

— Грешиш, разбрах го. Но умишлено говоря само за емоциите на Йена. Защото ти си вещер и в теб не може да има никакви емоции. И не желаеш да изпълниш молбата ми само защото ти се струва, че се нуждаеш от нея, мислиш си, че… Не, Гералт, ти си с нея само защото тя иска това и ще бъдеш с нея, докато го иска. А това, което чувстваш ти, е само отражение на нейните емоции, на интереса, който проявява към теб. В името на всички демони в Пъкъла, Гералт, ти много добре знаеш какъв си. Мутант. Не ме разбирай погрешно, нямам намерение да те унижавам. Просто констатирам факта. Ти си мутант, а едно от основните свойства на мутацията ти е абсолютната неспособност да изпитваш емоции. Създали са те такъв, за да можеш да си вършиш работата. Разбираш ли? Ти не можеш да чувстваш. Това, което смяташ за чувства, е само клетъчна соматична памет, ако знаеш какво означава това.

— Представи си, знам.

— Още по-добре. Чуй ме. Моля те за това, за което може да се помоли вещер, но не и човек. Аз съм откровен с вещера, с човек не бих могъл да си го позволя. Гералт, искам да дам на Йена разбиране и стабилност, нежност и щастие. Можеш ли с ръка на сърцето да кажеш, че й предлагаш същото? Не можеш. За теб това са само думи. Мъкнеш се подир Йена и подобно на дете се радваш на временната симпатия, с която те дарява. Ти си като подивял котарак, по който всички хвърлят камъни — мъркаш, доволен, че се е намерил някой, който не се гнуси да те погали. Разбираш ли какво имам предвид? Знам, че разбираш, не си глупак, това е ясно. Ето, сам виждаш — нямаш право да ми откажеш, ако те помоля учтиво.

— Имам толкова право да ти откажа — процеди Гералт, — колкото и ти да ме помолиш, така че правата ни се елиминират взаимно. Което ни връща в изходната точка, а тя е следната: Йен, на която, очевидно, не й пука за моята мутация и за последствията от нея, сега е с мен. Ти си й направил предложение — това е твое право. Тя е казала, че ще помисли — това е нейно право. На теб ти се струва, че аз й преча да вземе решение, че тя се колебае и причината за това е в мен? Е, това вече е мое право. Ако се колебае, значи има причини за това. Сигурно все пак й давам нещо, макар и за това да няма думи във вещерския речник.

— Чуй ме…

— Не. Ти ме чуй. Казваш, че някога е била с теб? Кой знае, може би не аз, а ти си само нейно мимолетно увлечение, каприз, игра с емоциите, която е толкова типична за нея? Не изключвам дори да те е възприемала единствено като инструмент. Тази възможност, господин магьосник, не бива да се изключва само въз основа на някой разговор. В такива случаи, струва ми се, инструментите са по-съществени от красноречието.

Истред дори не потрепна. Гералт се зачуди на самообладанието му. И все пак проточилото се мълчание подсказа, че ударът е попаднал в целта.

— Играеш си с думите — каза най-накрая магьосникът. — Опияняваш се от тях. Искаш да замениш с думи нормалните човешки усещания, които в теб ги няма. Твоите думи не изразяват чувства, те са само звуци, както когато почукам по този череп. Защото също като него си празен отвътре. Нямаш право…

— Престани! — прекъсна го рязко Гералт. Може би даже прекалено рязко. — Престани да отричаш правата ми, стига толкова! Казах ти: имаме равни права. Даже, не, по дяволите, моите са по-големи!

— Наистина ли? — Магьосникът леко пребледня, с което достави огромно удоволствие на Гералт. — И как така?

Вещерът се замисли за секунда и реши да го довърши.

— Защото — изстреля той — снощи тя беше с мен, а не с теб.

Истред придърпа черепа към себе си и го поглади. За огорчение на Гералт ръката му дори не трепна.

— И това ти дава някакви права?

— Само едно. Правото да си правя изводи.

— Аха — изрече бавно магьосникът. — Добре. Както желаеш. Тя беше с мен тази сутрин. Направи си извода, имаш това право. Аз вече съм направил своя.

Мълчанието продължи дълго. Гералт отчаяно търсеше думи. И не ги намери. Нито една.

— Говорим празни приказки — каза той най-накрая и се изправи. Ядоса се на себе си, че думите му прозвучаха грубо и глупаво. — Тръгвам си.

— Върви по дяволите — също толкова грубо подхвърли Истред, без да го поглежда.

V

Когато тя влезе, той лежеше облечен на леглото, сложил ръце под главата си. И се правеше, че гледа в тавана, макар че гледаше нея.

Йенефер затвори бавно вратата след себе си. Беше красива.

„Колко е красива — помисли си той. — Всичко в нея е прекрасно. И опасно. Нейните цветове, контрастът между черното и бялото. Прелест и заплаха. Нейните гарвановочерни естествени къдрици. Изразителните й скули, бръчиците, които усмивката — ако реши да се усмихне — образува около устните й, изящно тънки и бледи от грима. Веждите й, чудесно неправилни, когато изтрие въглена, очертаващ ги през деня. Носът й, прекрасно въздълъг. Малките й ръце, красиво нервни, неспокойни и ловки. Талията й, тънка и гъвкава, подчертана с прекалено стегнат колан. Стройните й крака, които се очертават красиво под черната пола. Тя е прекрасна.“

Йенефер мълчеше. Седна на масата и опря брадичка на сплетените си пръсти.

— Е, добре, да започваме — каза тя накрая. — Това проточило се драматично мълчание е прекалено банално за моя вкус. Давай да приключваме с това. Стани, стига си гледал в тавана с обидена физиономия. Ситуацията е достатъчно глупава и няма нужда да я правим още по-нелепа. Ставай, казах.

Той стана послушно и седна на масата срещу нея. Тя не избегна погледа му. Това можеше да се очаква.

— Повтарям, давай да приключваме по-бързо с това. За да не те поставям в неловко положение, ще отговоря веднага на всичките ти въпроси, няма нужда дори да ги задаваш. Да, тръгнах с теб към Аед Гинваел, за да се видя с Истред, и знаех, че ще легна с него. Не очаквах, че това ще излезе наяве и че ще започнете да се хвалите един на друг. Знам какво изпитваш сега и не ми е приятно, но не се чувствам виновна.

Той мълчеше.

Йенефер тръсна глава и блестящите черни къдрици се люшнаха по раменете й.

— Гералт, кажи нещо.

— Той… — Вещерът се изкашля. — Той те нарича Йена…

— Да. — Тя не сведе поглед. — А аз него — Вал. Това е името му. Истред е прякор. Познавам го отдавна. Той ми е много близък. Не ме гледай така. Ти също си ми много близък. Ето къде е проблемът.

— Чудиш се дали да приемеш предложението му?

— Да, чудя се. Казах ти, познаваме се от години. От… много години. С него ни свързват увлечения, цели, амбиции. Разбираме се без думи. Той може да ми даде опора, а кой знае дали няма да дойде ден, в който ще се нуждая от такава. А преди всичко… Той… той ме обича. Така мисля.

— Няма да ти преча, Йен.

Тя поклати глава, а теменужените й очи проблеснаха в син пламък.

— Да ми пречиш? Нима нищо не разбираш, глупчо? Ако просто ми пречеше, веднага щях да те телепортирам на края на полуостров Бремерворд или да те пренеса със смерч до страната Хана. С минимални усилия щях да те вкарам в къс кварц и да те захвърля сред божурите в градината. Бих могла да изчистя ума ти така, че да забравиш коя съм и как се казвам. Стига да го исках. Защото бих могла и само да кажа: „Беше ми много приятно, сбогом!“ Можех и просто да си отида, както ти направи веднъж, когато напусна дома ми във Венгерберг.

— Не викай, Йен, не се гневи. И не изравяй историята с Венгерберг, обещахме си да я забравим и да не се връщаме към нея. Не ти се сърдя и не те упреквам. Знам, че към теб не могат да се приложат обикновените мерки. А това, че ми е тъжно… Че осъзнавам, че те губя, и това ме убива… Това е клетъчна памет. Атавистични остатъци от чувства на мутант, лишен от емоции.

— Не мога да понасям, когато говориш така! — избухна тя. — Не мога да понасям, когато произнасяш тази дума. Никога повече не я изричай пред мен. Никога!

— Нима това променя факта? Аз съм мутант.

— Няма никакъв факт. Не изричай пред мен тази дума.

Черният керкенез, кацнал на рогата на елена, размаха криле и застърга с нокти. Гералт погледна птицата, жълтото й неподвижно око. Йенефер отново облегна брадичка на сплетените си пръсти.

— Йен…

— Слушам те.

— Обеща да отговориш на въпросите ми. Които дори не съм длъжен да задавам. Остана един, най-важният. Този, който никога не съм ти задавал. Който се боя да ти задам. Отговори на него.

— Не мога, Гералт — отговори тя твърдо.

— Не ти вярвам, Йен. Познавам те добре.

— Не можеш да познаваш добре магьосница.

— Отговори на въпроса ми, Йен.

— Отговарям ти: не знам. Нима това е отговор?

Замълчаха. Долитащата от улицата глъчка утихна. Клонящото към залез-слънце запали огън в процепите на капаците на прозорците и прониза стаята с наклонени ивици светлина.

— Аед Гинваел — промърмори вещерът. — Парче лед… Усещах го. Знаех, че този град… е мой враг. Че е зъл.

— Аед Гинваел — повтори тя бавно. — Шейната на кралицата на елфите. Защо? Защо, Гералт?

— Вървя след теб, Йен, защото поводите на шейната ми са се оплели в поводите на твоята. А около мен е виелица. И мраз. Студено е.

— Топлината би разтопила в теб парчето лед, с което съм те уцелила — прошепна тя. — И магията би се разсеяла и щеше да ме видиш такава, каквато съм в действителност.

— Тогава пришпори белите коне, Йен, нека ме носят на север, там, където никога не настъпва размразяване. Не искам да настъпва. Искам колкото се може по-бързо да се озова в твоя леден замък.

— Този замък не съществува. — Устните на Йенефер потрепнаха, изкривиха се. — Той е символ. А нашето пътуване е преследване на мечта. Недостижима. Защото аз, Кралицата на елфите, жадувам топлина. В това се крие моята тайна. Защото всяка година в снежната виелица прекосявам с шейната си някое градче и всеки път някой, поразен от моето вълшебство, оплита поводите на своята шейна с тези на моята. Всяка година. Всяка година някой нов. Без край. Защото топлината, която толкова жадувам, същевременно унищожава магията, вълшебството и прелестта. Моят избраник, поразен от ледената звездичка, изведнъж става обикновен никой. И в затоплилите се очи аз вече не съм нищо повече от останалите… смъртни.

— А изпод идеалната белота надниква пролетта — каза той. — Надниква Аед Гинваел, грозното градче с красиво име. Аед Гинваел и неговото огромно смърдящо сметище, в което трябва да се навирам, защото за това ми плащат, защото за това са ме създали — да се завирам във всякакви мръсотии, които предизвикват в останалите гадене и отвращение. Лишили са ме от способността ми да чувствам, за да не усетя колко отвратителна е тази гадост и да не отстъпя, да не избягам от нея, обхванат от ужас. Да, лишили са ме от емоции. Но не напълно. Този, който е трябвало да го направи, е оплескал работата, Йен.

Замълчаха. Черният керкенез зашумя с перата си, разпери и прибира криле.

— Гералт…

— Слушам те, Йен.

— Сега ти отговори на моя въпрос. Този, който никога няма да ти задам. Този, от който се страхувам… И сега няма да ти го задам, но ти му отговори. Защото… Защото много искам да чуя отговора ти. Тази една-единствена дума, която никога не си ми казвал. Кажи я, Гералт. Моля те.

— Не мога, Йен.

— Защо?

— Не знаеш ли? — тъжно се усмихна той. — Моят отговор би бил просто дума. Дума, която не изразява чувства, защото аз съм лишен от тях. Дума, която би била само звук, като звука от почукването по студен и празен череп.

Тя го гледаше безмълвно. Широко отворените й очи пламтяха във виолетово.

— Не, Гералт — каза тя. — Не е вярно. Или просто не е цялата истина. Ти не си лишен от чувства. Сега виждам. Сега знам, че…

Тя замълча.

— Довърши, Йен. Вече си решила. Не лъжи. Познавам те. Виждам го в очите ти.

Тя не извърна поглед. Той знаеше.

— Йен — прошепна той.

— Дай ръка — каза тя.

Улови дланта му и той веднага почувства изтръпването и шума на кръвта по вените на ръката. Йенефер изричаше заклинание със спокоен и отмерен глас, но той виждаше капките пот по пребледнялото й чело и разширилите се от болка зеници.

Тя пусна ръката му и протегна длан. Размърда я, галейки бавно и нежно някакъв невидим предмет. Въздухът между пръстите й започна да се сгъстява, да потъмнява, да се вие на кълба и да пулсира като дим.

Гералт гледаше като омагьосан. Магията за сътворяване, която се смяташе за висше достижение на магьосниците, винаги го привличаше много повече от илюзията или трансформирането. „Да, Истред беше прав — помисли си той. — В сравнение с такава магия моите знаци са просто смешни.“

Между треперещите от напрежение длани на Йенефер постепенно се материализира тялото на черна като въглен птица. Пръстите на магьосницата галеха нежно настръхналите пера, плоската глава и кривия клюн. Още едно движение, хипнотизиращо плавно и нежно — и черният керкенез завъртя глава и изписка. Неговият близнак, все още кацнал неподвижно на рогата, му отговори по същия начин.

— Два керкенеза — каза тихо Гералт. — Два черни керкенеза, създадени с помощта на магия. Както разбирам, нуждаеш се и от двата.

— Правилно си разбрал — рече тя с усилие. — Нуждая се и от двата. Грешах, когато си мислех, че единият ще ми е достатъчен. Колко много грешах, Гералт… До тази грешка ме доведе високомерието на Кралицата на зимата, убедена в своето всемогъщество. А има неща… които не е възможно да се добият дори с магия. И има дарове, които човек не бива да приема, ако не е в състояние да отговори… с нещо не по-малко ценно. В противен случай такъв дар изтича между пръстите, разтапя се като парче лед, стиснато в юмрук. Остава само съжалението, чувството за загуба и вина…

— Йен…

— Аз съм магьосница, Гералт. Властта над материята, която притежавам, е дар. Дар, за който си плащам. Заплатих за него… с всичко, което имах. Не остана нищо.

Той мълчеше. Магьосницата потри чело с трепереща ръка.

— Грешах — повтори тя. — Но ще поправя грешката си. Емоции и чувства…

Тя докосна главата на черния керкенез. Птицата настръхна и разтвори беззвучно кривия си клюн.

— Емоции, капризи и лъжа, очарование и игра. Чувства и тяхната липса… Дарове, които не могат да се приемат… Лъжа и истина. Какво е истина? Отрицание на лъжата? Или утвърждаването на факт? А ако фактът е лъжа, какво тогава е истина? Кой е пълен с чувства, които го разкъсват, и кой е празната черупка на студения череп? Кой? Какво е истина, Гералт? Какво е истина?

— Не знам, Йен. Ти ми кажи.

— Не — каза тя и сведе поглед. За пръв път. Никога не я беше виждал да го прави. Никога. — Не — повтори тя. — Не мога. Не мога да ти кажа това. Ще го каже птицата, родена от докосването на ръцете ни. Птицо, какво е това истина?

— Истината — рече керкенезът — е парче лед.

VI

Макар да му се струваше, че скита без цел и посока из уличките, той изведнъж се озова при южната стена, на разкопките, сред лабиринт от ровове, пресичащи руините край каменния зид и криволичещи на зигзаг между полуотворените квадрати на древните фундаменти.

Истред беше там — с навити ръкави и високи ботуши. Подвикваше на работниците, които разриваха с мотики стената на изкопа, нашарена от разноцветни слоеве почва, глина и дървени въглища. На дъските наблизо лежаха почернели кости, парчета от грънци и други предмети — неразпознаваеми, разядени, покрити с ръжда.

Магьосникът видя Гералт веднага. Даде на работниците няколко гръмки нареждания и изскочи от изкопа. Приближи се, бършейки ръце в панталоните си.

— Слушам те, какво има? — попита той без никакви церемонии.

Вещерът не отговори, не помръдваше. Работниците се правеха, че копаят, но всъщност ги наблюдаваха и си шепнеха нещо.

— От теб лъха омраза — намръщи се Истред. — Какво има? Реши ли? Къде е Йена? Надявам се…

— Не се надявай прекалено, Истред.

— Охо — каза магьосникът. — Усещам нещо в гласа ти. Правилно ли съм те разбрал?

— И какво точно си разбрал?

Истред сложи ръце на кръста и погледна предизвикателно вещера.

— Няма какво да се лъжем, Гералт. Ти ме мразиш, аз теб — също. Ти ме обиди, когато ми каза… знаеш какво за Йенефер. Аз ти отговорих със същата обида. Ти пречиш на мен, аз преча на теб. Да приключим с това като мъже. Не виждам друго решение. Затова дойде, нали?

— Да — отвърна Гералт и потри челото си. — Прав си, Истред, за това. Несъмнено.

— И правилно си постъпил. Това не може да продължава. Едва днес узнах, че Йена вече няколко години се лута между нас като парцалена топка. Ту е с мен, ту с теб. Бяга от мен, за да те намери, и обратното. Другите, с които е била в промеждутъците, не влизат в сметката. Само ние двамата сме важни. Това не може да продължава. Трябва да остане само един.

— Да — повтори Гералт, без да маха ръка от челото си. — Да… прав си.

— В своята самонадеяност — продължи магьосникът, — ние си мислехме, че Йенефер няма да се поколебае да избере по-добрия. И двамата си мислехме, че знаем кой е той. Стигна се дотам, че започнахме да се хвалим като деца с нейното благоразположение, без да разбираме какво означава то. Предполагам, че също като мен си обмислил всичко и си разбрал колко сме грешали. Гералт, Йена изобщо няма намерение да избира между нас, дори и ние да сме готови да приемем избора й. Е, тогава се налага да го направим вместо нея. Нямам намерение да деля Йена с никого. А това, че дойде сега, подсказва същото и за теб. Познаваме я прекалено добре, Гералт. Докато сме двама, никога няма да сме сигурни в нея. Трябва да остане само един. Разбрал си го, нали?

— Да — рече вещерът, като с усилие помръдваше побелелите си устни. — Да, това е парче лед…

— Какво? — попита Истред.

— Нищо.

— Какво ти е? Да не си болен или пиян? Или си се натъпкал с вещерски треви?

— Всичко е наред. Просто… нещо ми влезе в окото. Истред, трябва да остане само един. За това съм дошъл. Разбира се.

— Знаех си — каза магьосникът. — Знаех, че ще дойдеш. Впрочем, ще бъда откровен с теб. Ти ме изпревари.

— Кълбовидна мълния? — усмихна се вещерът.

— Възможно е — намръщи се Истред. — Може и кълбовидна мълния. Но със сигурност не иззад ъгъла. Честно, лице в лице. Ти си вещер и това изравнява шансовете. Е, решавай кога и къде.

Гералт се замисли. Взе решение и посочи с ръка.

— Ей на онази площадка. Минавал съм оттам.

— Знам я. Там има кладенец, нарича се Зеленият ключ.

— Тогава при кладенеца. Да. При кладенеца… Утре, два часа след изгрев.

— Добре. Ще бъда там навреме.

Стояха неподвижно, без да се поглеждат. Най-накрая магьосникът промърмори нещо под нос, подритна буца пръст и я смаза с тока на обувката си.

— Гералт.

— Какво?

— Не се ли чувстваш малко глупаво?

— Чувствам се — призна вещерът неохотно.

— Олекна ми — промърмори Истред. — Защото аз, например, се чувствам като последния глупак. Никога не съм предполагал, че ще се бия до смърт с вещер, и то заради жена.

— Знам как се чувстваш, Истред.

— Е… — усмихна се измъчено магьосникът. — Щом се стигна дотук, щом се реших на тази стъпка, толкова чужда на моята природа, значи… Значи така трябва.

— Знам, Истред.

— Разбира се, знаеш също, че оцелелият трябва незабавно да бяга и да се крие от Йена на края на света.

— Знам.

— И, разбира се, да разчита, че когато й мине, ще може да се върне при нея.

— Разбира се.

— Е, значи всичко е наред. — Магьосникът понечи да се обърне, но след кратко колебание подаде ръка на вещера. — До утре, Гералт.

— До утре. — Вещерът стисна ръката му. — До утре, Истред.

VII

— Ей, вещерю!

Гералт вдигна поглед от масата, по която размазваше замислено разлятата бира, рисувайки фантастични вихри.

— Не беше лесно да те намеря. — Кметът Херболт седна и отмести настрани каните и халбите. — В странноприемницата казаха, че си отишъл в конюшнята, но там намерих само коня и дисагите ти. А ти си тук… В най-противната кръчма в целия град, в нея идват най-пропадналите типове. Какво правиш тук?

— Пия.

— Виждам. Исках да поговоря с теб. Трезвен ли си?

— Като детенце.

— Радвам се.

— Какво искате, Херболт? Не виждате ли, че съм зает? — Гералт се усмихна на девойката, която донесе поредната халба.

— Носят се слухове — намръщи се кметът, — че с нашия магьосник сте решили да се изколите.

— Това си е наша работа. Не се бъркайте.

— Не, не е ваша работа — възрази Херболт. — Нуждаем се от Истред, не можем да си позволим друг магьосник.

— Тогава идете в храма и се помолете да победи.

— Не се подигравай — промърмори кметът. — И не се прави на умник, скитник такъв. О, Богове, ако не знаех, че магьосникът няма да ми прости, бих те хвърлил в ямата, на самото й дъно, или бих те изхвърлил от града вързан за два коня, или бих наредил на Цикада да те заколи като свиня. Но уви, Истред е побъркан на тема чест и няма да ми прости. Знам, че няма да ми прости.

— Ами чудесно. — Вещерът допи поредната халба и изплю на пода попадналата в бирата сламка. — Олекна ми. Това ли е всичко?

— Не — каза Херболт, като извади от пазвата си натъпкана до пръсване кесия. — Тук има сто марки, вещерю, взимай ги и се омитай от Аед Гинваел. Омитай се. Най-добре веднага, във всеки случай преди изгрев-слънце. Казах ти, втори магьосник не ни е по джоба, и няма да допусна нашият маг да рискува живота си в двубой с такъв като теб, заради някаква…

Той се сепна и не довърши мисълта си, макар че вещерът дори не помръдна.

— Разкарай противната си мутра оттук, Херболт — каза Гералт. — А стоте марки може да си ги завреш отзад. Махай се, че започва да ми се гади при вида на физиономията ти и да не взема да те оповръщам от шапката до ботушите.

Кметът прибра кесията и сложи ръце на масата.

— Щом не щеш, хубаво. Исках с добро, но щом не щеш, така да бъде. Бийте се, колете се, горете се, разкъсайте се заради една жена, която разтваря краката си пред всеки. Мисля, че Истред ще се справи с теб, наемни убиецо — така ще те подреди, че ще останат само ботушите. Но ако не успее, ще те намеря още преди трупът му да е изстинал, и ще ти строша всички кости. Нито едно здраво място няма да остане по теб, ти…

Той не успя да отмести ръцете си — движението на вещера беше мълниеносно. Излетялата изпод масата ръка тресна кмета между очите, а камата се заби между пръстите му.

— Възможно е — прошепна вещерът, стиснал дръжката на камата и втренчен в пребледнялото лице на Херболт. — Може и Истред да ме убие. Но ако не успее… Тогава ще си отида оттук, а ти, жалко нищожество, не се опитвай да ме спреш, ако не искаш да удавя противния ти град в кръв. Махай се оттук!

— Господин кмете? Какво става тук? Ах, ти…

— Спокойно, Цикада — каза Херболт, като бавно издърпа ръката си от камата, забита насред масата. — Нищо не е станало. Нищо.

Цикада прибра в ножницата полуизвадения меч. Гералт не го погледна. Не гледаше и към кмета, който излезе от кръчмата, охраняван от Цикада заради възможните нападения на салджиите и каруцарите. Гледаше към малкото човече с муцуна на плъх и черни пронизващи очи, седнало през няколко маси от него.

„Започнах да нервнича — помисли си той с учудване. — Ръцете ми треперят. Наистина треперят. Нещо лошо става с мен. Нима това означава, че…“

„Да — помисли си, без да откъсва очи от човека с муцуна на плъх. — Май да.

Така трябва.

Колко е студено…“

Стана.

Погледна човечето и се усмихна. После измъкна от кафтана си препълнена кесия, извади две жълтици и ги хвърли на масата. Монетите се завъртяха и едната от тях се удари в острието на камата, която още стърчеше от гладките дъски на масата.

VIII

Ударът беше неочакван. Тоягата изсвистя в мрака тихо и така бързо, че вещерът за малко да не успее да предпази главата си с ръка и да смекчи удара с гъвкаво завъртане на тялото. Отскочи, падна на коляно, претърколи се, изправи се и усети движението на въздуха, предизвикано от новото замахване на ръката. Изплъзна се от удара с ловък пирует, започна да се върти между двете пристъпващи към него в тъмнината фигури и се пресегна над дясното си рамо.

Мечът му го нямаше.

„Нищо не може да изкорени от мен този рефлекс — помисли си той, отскачайки меко. — Навик? Клетъчна памет? Аз съм мутант и реагирам като мутант“. При тази мисъл той отново падна на коляно и посегна към камата си в ножницата на ботуша.

Камата я нямаше.

Усмихна се накриво и веднага получи удар с тояга по главата. Пред очите му присветна и го прониза болка чак до върховете на пръстите. Падна отпуснат и все така усмихнат.

Единият от нападателите го притисна с коляно към земята, а другият изтръгна кесията от колана му. Проблесна нож. Седналият на гърдите му човек разкъса дрехата му под шията, хвана верижката и измъкна медальона. Но веднага го пусна.

— Баал Зебута — извика непознатият. — Това е вещер… Чародей…

Вторият изруга.

— Та той нямаше меч… О, Богове… Пфу, пфу… Да се махаме, Радгаст! Не го докосвай, пфу, пфу!

Луната надникна за миг през тънкия облак. Гералт видя над себе си слабото лице, което много приличаше на муцуна на плъх, и малките блестящи черни очички. Чу тропота на втория, който се отдалечаваше в пресечката, от която лъхаше на котки и на загоряла мазнина.

Човекът с плъхската физиономия бавно отмести коляно от гърдите му и Гералт ясно чу шепота му:

— Следващия път… Следващия път, когато решиш да се самоубиваш, вещерю, не забърквай други в тази работа. Просто се обеси в конюшнята.

IX

През нощта явно беше валяло.

Гералт излезе от конюшнята, разтърка очи и изчисти сламата от косите си. Изгряващото слънце хвърляше отблясъци върху мокрите покриви и обагряше в златисто пасищата. Вещерът се изплю, но неприятният вкус в устата му остана. Усещаше тъпа болка в подутината на главата.

На бариерата пред конюшнята седеше черна котка, която лижеше съсредоточено лапата си.

— Пис, пис, коте — повика я вещерът.

Котката застина, погледна го зловещо, прибра уши и засъска, оголила зъби.

— Знам — кимна Гералт. — И аз не те харесвам. Просто се пошегувах.

Стегна бавно разхлабилите се катарами и шнурчета, изглади дрехите си и провери дали някъде не ограничават свободата на движенията му. Прехвърли меча зад гърба си и нагласи ръкохватката над дясното си рамо. Завърза кожена лента през челото си, отметна косата си зад ушите и си сложи дългите бойни ръкавици със стърчащите конуси на сребърните игли.

Погледна още веднъж слънцето, свивайки зениците си във вертикални процепи, и си помисли: „Прекрасен ден. Прекрасен ден за битки.“

Въздъхна, изплю се и тръгна бавно по уличката, покрай стените на къщите, от които се носеше острата миризма на мокра варовикова мазилка.

— Ей, чудако!

Гералт се обърна. Цикада, заедно с трима съмнителни на вид въоръжени типове, седеше върху купчина греди, наредени покрай стената. Стана, протегна се и излезе насред улицата, като старателно заобикаляше локвите.

— Накъде си се запътил? — попита той, сложил тънките си длани върху накичения с оръжия колан.

— Не е твоя работа.

— За да съм пределно ясен: изобщо не ми пука за кмета, магьосника и целия този смотан град — каза Цикада, като изговаряше бавно думите. — Работата е в теб, вещерю. Няма да стигнеш до края на тази уличка. Чуваш ли? Искам да проверя как се справяш в боя. Този въпрос не ми дава мира. Стой, ти казвам!

— Махни се от пътя ми.

— Стой! — изрева Цикада и стисна дръжката на меча си. — Не разбра ли? Ще се бием. Предизвиквам те! Сега ще видим кой е по-добър!

Гералт сви рамене, без да забавя крачка.

— Предизвиквам те на двубой! Чуваш ли, изрод такъв? — извика Цикада, като отново му прегради пътя. — Какво чакаш? Вади желязото от ножницата! Какво, страх ли те хвана? Или се биеш само с такива като Истред, когато чукат вещицата ти?

Гералт продължаваше да върви, като принуди Цикада да заотстъпва неловко. Приятелите на Цикада станаха от гредите и тръгнаха на известно разстояние подире им. Гералт чуваше как калта мляска под краката им.

— Предизвиквам те! — повтори Цикада, като пребледня и поруменя едновременно. — Чуваш ли, вещерски боклук? Какво още трябва да направя? Да те заплюя в муцуната?

— Наплюй себе си!

Цикада спря и наистина си пое въздух, за да се изплюе. Той гледаше вещера в очите, а не в ръцете. А това беше грешка. Без да забавя крачка, Гералт го удари мълниеносно с юмрук, облечен в ръкавицата с шипове — без да замахва, само леко присви колене. Удари го право в свитите устни. Те се пръснаха като сплескани вишни. Вещерът се приведе и го удари още веднъж на същото място, но този път замахна и почувства как яростта му се слива със силата на инерцията на удара. Цикада, който в момента се бе завъртял и седеше на един крак в калта, се стовари окървавен в една локва. Вещерът дочу зад гърба си съсък — мечове излизаха от ножниците си. Спря и се обърна бавно, хванал ръкохватката на меча си.

— Е — каза той с треперещ от ярост глас, — моля, заповядайте!

Този, който беше извадил оръжието си, го погледна в очите, но издържа погледа му само секунда и извърна глава. Другите двама отстъпиха. Отначало бавно, а после все по-бързо. Като ги видя, онзи с меча също отстъпи, мърдайки беззвучно устни. Най-далечният се обърна и побягна, като пръскаше кал, а останалите застинаха по местата си.

Цикада се обърна в калта, опря се на лакти, смотолеви нещо и изплю парче зъб и кръв. Гералт с отвращение го изрита в бузата, счупи лицевата му кост и отново го събори в локвата.

И без да се оглежда, продължи по пътя си.

Истред вече го чакаше при кладенеца, облегнат на обраслата със зелен мъх дървена макара. На колана му висеше меч. Великолепен, лек тергански меч с полузакрит предпазител, чиято обкована ножница докосваше стигащия до над коляното лъскав ловджийски ботуш. На рамото на магьосника беше кацнала настръхнала черна птица.

Керкенез.

— Ето те, вещерю. — Истред подложи облечената си в ръкавица ръка на керкенеза и внимателно премести птицата върху навеса над кладенеца.

— Ето ме, Истред.

— Не очаквах да дойдеш. Мислех, че ще си тръгнеш.

— Не си тръгнах.

Магьосникът се разсмя гръмогласно, отметнал глава назад.

— Тя искаше… искаше да ни спаси — каза той. — И двамата. Нищо не се получи, Гералт. Ще кръстосаме мечове. Трябва да остане само един.

— Смяташ да се биеш с меч?

— Това учудва ли те? Нали и ти ще се биеш с меч? Хайде, давай!

— Защо, Истред? Защо с меч, а не с магия?

Магьосникът пребледня и устните му потрепнаха нервно.

— Давай! — извика той. — Не е време за въпроси, това време отмина! Сега е време да се действа!

— Искам да знам — изрече бавно Гералт. — Искам да знам защо с меч. Искам да знам как и защо се оказа, че имаш черен керкенез. Имам право да знам истината, Истред.

— Истината? — повтори високо магьосникът. — Е, може и да я получиш. Да, може и да я получиш. Имаме равни права. Питаш за керкенеза? Долетя на разсъмване, мокър от дъжда. Донесе писмо. Кратко, знам го наизуст. „Сбогом, Вал. Прости ми. Има дарове, които не могат да се приемат, а аз нямам нищо, с което да се отблагодаря. И това е истина, Вал. Истината е парче лед“. Е, Гералт? Доволен ли си? Спазени ли са правата ти?

Вещерът бавно кимна.

— Добре — каза Истред. — Сега аз ще се възползвам от моите права. Защото няма да взема под внимание това писмо. Не мога без нея… Предпочитам… Хайде, по дяволите!

Той се приведе и измъкна меча с бързо, ловко и привично движение. Керкенезът заврещя.

Вещерът стоеше неподвижно, отпуснал ръце.

— Какво чакаш? — извика магьосникът.

Гералт бавно вдигна глава, вгледа се в него, а после му обърна гръб.

— Не, Истред — каза той. — Сбогом.

— Какво означава това, по дяволите?

— Истред — каза Гералт през рамо, — ако си решил да се самоубиваш, не забърквай и други. Обеси се в конюшнята.

— Гералт! — извика магьосникът и гласът му изведнъж изви, поразявайки слуха с фалшиви злобни нотки. — Няма да се откажа! Тя няма да избяга от мен! Ще я последвам във Венгерберг, ще я последвам накрая на света, ще я намеря! Никога няма да се откажа от нея! Чуваш ли!

— Сбогом, Истред.

Отдалечи се по уличката, без да погледне назад. Вървеше, без да обръща внимание на хората, които бързо отстъпваха от пътя му и рязко затръшваха врати и прозорци. Не забелязваше никого и нищо.

Мислеше за писмото, което го очакваше в странноприемницата.

Ускори крачка. Знаеше, че върху възглавницата го очаква мокър от дъжда керкенез, стиснал писмо в кривия си клюн. Искаше да го прочете колкото се може по-бързо.

Макар че знаеше какво пише в него.

Вечният огън

I

— Ти, свиня такава! Надут свирач! Ти, лъжецо!

Заинтригуван, Гералт се подаде с кобилата иззад ъгъла. Още не беше успял да установи източника на виковете, когато към тях се присъедини гъст, лепкаво-стъклен звън. „Вишнев конфитюр — помисли си вещерът. — Такъв звук се издава от буркан с вишнев конфитюр, ако се хвърли от голяма височина и с голяма сила.“ Знаеше това много добре — когато живееше с Йенефер, се беше случвало тя да хвърля по него буркани с конфитюр, подарени й от клиенти. Защото самата Йенефер си нямаше никаква представа как се приготвя конфитюр, а магията не винаги беше надеждна в това отношение.

Зад ъгъла на уличката, пред тясна, боядисана в розово къщичка, се беше събрала група зяпачи. На малкото, окичено с цветя балконче под наклонения навес стоеше млада светлокоса жена по нощница. Разкривила пухкавото си закръглено лице, обрамчено с къдрици, тя със замах запрати надолу нащърбена саксия с цветя.

Слабият мъж с шапка с цвят на слива, окичена с бяло перо, отскочи като попарен и саксията се разби точно пред краката му.

— Моля те, Веспуля! — извика мъжът с шапката с перото. — Не вярвай на сплетните! Верен съм ти, да пукна, ако лъжа!

— Подлец! Дяволско изчадие! Скитник! — закрещя пухкавата блондинка и се скри в къщата, очевидно в търсене на други неща за хвърляне.

— Хей, Лютиче! — извика вещерът, докато подкарваше към полесражението пръхтящата и дърпаща се кобила. — Как си? Какво става?

— Нормално — каза трубадурът. — Както винаги. Здравей, Гералт. Какво правиш тук? По дяволите, внимавай!

Една калаена чаша изсвистя във въздуха и отскочи с грохот от паважа. Лютичето я вдигна, огледа я и я хвърли в канавката.

— Разкарай си боклуците! — изкрещя блондинката, развявайки грациозно дантелите над пухкавите си гърди. — И ми се махай от погледа! Кракът ти да не е стъпил повече тук, свирачо!

— Това не е мое! — възкликна изумено Лютичето, вдигайки от земята шарени мъжки долни гащи. — През живота си не съм имал такива гащи!

— Омитай се! Не искам да те виждам! Ти… ти… Знаете ли какъв е той в леглото? Гола вода! Гола вода, чуваш ли? Чувате ли, хора?

Във въздуха изсвистя поредната саксия със стърчащо от нея сухо стъбло. Лютичето едва успя да отскочи. След саксията отгоре се стовари и меден котел с обем поне два и половина галона. Тълпата сеирджии, придържащи се на безопасно разстояние, се скъсваха от смях. Най-големите шегаджии аплодираха и окуражаваха блондинката.

— Тя нали няма в дома си катапулт? — обезпокои се вещерът.

— Не е изключено — отвърна поетът, поглеждайки към балкона. — Има голяма стая с вехтории. Видя ли гащите?

— А може би е по-добре да си тръгнеш? Ще се върнеш, когато се успокои.

— А, да я вземат дяволите — намръщи се Лютичето. — Да се връщам в къща, от която хвърлят срещу мен несправедливи обвинения и медни котли? Смятам кратката ни връзка за приключила. Да почакаме още малко, само докато изхвърли… О, майчице, не! Веспуля! Лютнята ми!

Той се втурна към къщата, протегнал ръце, спъна се, падна и улови инструмента си в последния миг — точно преди да се удари в паважа. Лютнята пропя жално.

— Уф! — отдъхна си бардът, докато се изправяше. — Хванах я. Прекрасно, Гералт, сега вече можем да си ходим. Наистина, там остана и наметалото ми с яка от белка, но какво да се прави, така ми се пада. Доколкото я познавам, няма да изхвърли наметалото.

— Ти, лъжлив скитник! — развика се отново блондинката и се изплю от балкона. — Клошар! Креслив фазан!

— Защо ти е толкова ядосана? Какви си ги забъркал, Лютиче?

— А, нищо особено — сви рамене трубадурът. — Тя настоява за моногамия, проклетницата, а хвърля по хората чужди гащи. Чу ли как ме обижда? Богове, и аз познавам по-добри от нея в леглото, но не крещя за това по улиците. Да се махаме оттук.

— Къде?

— А ти как мислиш? В храма на Вечния огън? Да вървим в „Острието на копието“. Трябва да си успокоя нервите.

Без да протестира, вещерът поведе кобилата си след Лютичето, който крачеше бодро в тясната уличка. Трубадурът настрои лютнята в движение и изсвири дълбок, вибриращ акорд.

Дъх на есен вече усещам,

студеният вятър тихо шепти.

Промяната леко посрещам,

но защо плачеш ти…

Той млъкна и махна весело на две девойки, които минаваха покрай тях с кошници, пълни със зеленчуци. Девойките се изкискаха.

— Какво те доведе в Новиград, Гералт?

— Покупки. Хамут, малко снаряжение. И нов кафтан. — Вещерът изпъна по себе си новата дреха, която миришеше приятно на кожа. — Как ти се струва, Лютиче?

— Не си в крак с модата — намръщи се бардът, изтупвайки едно кокоше перо от своя блестящ червен кафтан с пухени ръкави и надиплена яка. — Ах, колко се радвам, че се срещнахме. Тук, в Новиград, столицата на света, център и огнище на културата. Тук просветеният човек може да си поеме дъх с пълни гърди.

— А дали да не си поемем дъх с пълни гърди на съседната уличка? — предложи Гералт, гледайки скитника, който, клекнал и опулил очи, задоволяваше голямата си нужда в пресечката.

— Вечният ти сарказъм е започнал да става дразнещ — отново се намръщи Лютичето. — Казвам ти, Новиград е столицата на света. Почти трийсет хиляди жители, Гералт, без да се броят гостите на града, представяш ли си? Каменни къщи, павирани главни улици, морско пристанище, складове, четири воденици, кланица, дъскорезница, голямо манифактурно производство на чизми и всевъзможни гилдии и занаяти. Монетен двор, осем банки и деветнайсет заложни къщи. Дворец и затвор, направо да ти секне дъхът. И развлечения: ешафод, бесило със спускаща се платформа, трийсет и пет кръчми, театър, зоологическа градина, пазар и дванайсет бардака. И храмове, не помня точно колко. Много. Е, и жени, Гералт. Умни, чисти и благоуханни, кадифе и коприна, корсети и панделки… Ох, Гералт! Стиховете сами ми идват на устата:

Пак сняг покрива земята,

ледът сковава блатата.

Промяната леко посрещам,

но тъга у тебе усещам.

— Нова балада?

— Аха. Ще я нарека: „Зима“. Само че още не е готова, нещо не мога да я довърша, заради Веспуля съм объркан и римите не ми идват в главата. А, Гералт, забравих да те питам, как е Йенефер?

— Никак.

— Разбирам.

— Нищо не разбираш. Е, къде е твоята кръчма, далече ли е?

— Зад ъгъла. О, вече пристигнахме. Виждаш ли табелата?

— Виждам я.

— Приветствам ви и ви се покланям ниско! — усмихна се Лютичето на девойката, която метеше стълбите. — Някой казвал ли ви е, че сте прелестна?

Девойката се изчерви и хвана още по-здраво метлата. Гералт си помисли, че тя всеки момент ще удари трубадура с дръжката. Но грешеше. Девойката се усмихна мило и запърха с ресници. Лютичето, както обикновено, не обърна никакво внимание на това.

— Приветствам ви и ви поздравявам! Добър ден! — обади се гръмогласно той, когато влязоха в кръчмата, и прекара палец по струните на лютнята. — Маестро Лютичето, най-знаменитият поет в тази страна, посети нещастната ти кръчма, стопанино! Тъй като му се припи бира. Оценяваш ли честта, оказана ти от мен, мошенико?

— Оценявам я — промърмори кръчмарят, излизайки иззад тезгяха. — Радвам се да ви видя, господин певецо. Виждам, че наистина не говорите празни приказки. Обещахте да дойдете още сутринта и да платите за снощните подвизи. А аз си помислих, че лъжете, както обикновено. Направо изгарям от срам.

— Съвсем напразно се срамуваш, добри човече — подхвърли безгрижно трубадурът. — Защото нямам пари. Ще поговорим за това после.

— А, не — рече студено кръчмарят. — Ще поговорим сега. Кредитът свърши, уважаеми господин поете. Два пъти поред няма да ме направиш на глупак.

Лютичето окачи лютнята си на стърчащата от стената кука, седна на масата, свали шапката си и поглади замислено забитото в нея перо.

— Имаш ли пари, Гералт? — попита той с надежда в гласа.

— Не. Всичко отиде за кафтана.

— Това не е добре — въздъхна Лютичето. — По дяволите, нито една жива душа, никой, който да може да почерпи. Хей, стопанино, защо е толкова пусто днес при теб?

— Още е рано за редовните клиенти. А калфите зидари, които ремонтират храма, вече бяха тук и се върнаха на строежа. И майсторът отиде с тях.

— И няма никого, абсолютно никого?

— Никого, ако не броим благородния търговец Бибервелт, който похапва в страничната зала.

— Даинти е тук? — зарадва се Лютичето. — Трябваше да кажеш веднага. Да отидем в залата, Гералт. Познаваш ли Даинти Бибервелт, полуръста[15]?

— Не.

— Няма проблем. Ще се запознаеш. Охо! — възкликна трубадурът, насочвайки се към страничната зала. — Усещам от запад повея и аромата на лучена супа, толкова скъп за обонянието ми. Куку! Това сме ние! Изненадка!

В залата, на средната маса, до стълб, украсен с гирлянди от чесън и снопове билки, седеше пълничък къдрав полуръст със зеленикава жилетка. В дясната си ръка стискаше лъжица, а с лявата придържаше глинена паница. При вида на Лютичето и Гералт полуръстът застина, отвори уста, а огромните му очи с орехов цвят се разшириха от страх.

— Здрасти, Даинти — каза Лютичето, като помаха весело с шапката си. Полуръстът все така не променяше позата си и не затваряше уста. Гералт забеляза, че ръката му леко потрепва, а висящата от лъжицата дълга нишка варен лук се люлееше като махало.

— Зззздрррасти, Лютиче — изпелтечи Бибервелт и преглътна шумно.

— Разхълца се? Искаш ли да те стресна? Слушай: на бариерата са видели жена ти. Ей сега ще дойде. Самата Гардения Бибервелт! Ха-ха-ха!

— Ама че си глупак, Лютиче — рече укорително полуръстът.

Лютичето отново се разсмя гръмогласно, като същевременно изсвири два акорда с лютнята.

— Изглеждаш изключително глупаво, братче, и ни зяпаш така, сякаш са ни пораснали рога и опашки. А може би си се изплашил от вещера? А? Или мислиш, че е открит сезонът за лов на полуръстове? А може…

— Престани! — не издържа Гералт и се приближи към масата. — Извинявай, приятелю. Лютичето преживя днес тежка лична драма и още не се е оправил. Опитва се да прикрие чрез шеги тъгата си, потиснатото си настроение и срама.

— Не ми казвайте. — Полуръстът най-накрая изсърба съдържанието на лъжицата. — Сам ще отгатна. Веспуля най-сетне го е изхвърлила. Така ли е, Лютиче?

— Не разговарям на деликатни теми с личности, които ядат и пият, а през това време заставят приятелите си да стоят прави — отвърна трубадурът и без да дочака покана, седна. Полуръстът си кусна от супата и облиза увисналите на лъжицата нишки сирене.

— Което е вярно, вярно си е — рече той навъсено. — Каня ви. Заповядайте и да ви е сладко. Ще хапнете ли от лучената супа?

— По принцип не ям толкова рано — сбърчи нос Лютичето. — Но така да бъде, ще хапна. Обаче не и на празен стомах. Хей, стопанино! Бира, ако може. По-живо!

Девойка с впечатляващо буйна, дълга чак до кръста коса донесе халби и чинии със супа. Гералт се вгледа в кръгличкото й, покрито с мъх личице и си помисли, че би имала хубава уста, ако се сещаше да я затваря понякога.

— Горска дриада! — възкликна Лютичето, като хвана ръката на момичето и я целуна. — Силфида! Фея! Божествено създание с очи като езера! Прелестна като утринна зора, а формата на съблазнително отворената ти уста…

— Дайте му бира, по-бързо — простена Даинти. — Че ще се случи нещастие.

— Няма, няма — увери го бардът. — Нали, Гералт? В целия свят не могат да се намерят по-спокойни хора от нас двамата. Аз, господин търговецо, съм поет и музикант, а музиката смекчава нрава. А присъстващият тук вещер е опасен изключително и само за чудовищата. Да ви запозная: това е Гералт от Ривия, страшилище за вампирите, върколаците и всякакви гадини. Сигурно си слушал за Гералт, Даинти?

— Слушал съм. — Полуръстът погледна подозрително вещера. — И какво… Какво правите в Новиград, господин Гералт? Нима тук са се появили някакви страшни чудовища? Вас… хм… наеха ли ви?

— Не — усмихна се вещерът. — Дойдох да си почина.

— О! — възкликна Даинти и нервно помръдна косматите си крака, които висяха на половин лакът над пода. — Това е чудесно…

— Кое е чудесно? — Лютичето погълна лъжица супа и си пийна от бирата. — Не искаш ли да ни помогнеш, Бибервелт? Във веселбите, разбира се. Виж колко хубаво се подрежда всичко. Тук, в „Острието на копието“, ще си пийнем. После смятаме да отскочим до „Пасифлора“, много скъп и приличен публичен дом, където можем да си поръчаме някоя полуелфка, а кой знае, може и чистокръвна елфка. Обаче се нуждаем от спонсор.

— Какъв?

— Такъв, който ще плаща.

— Така и предполагах — промърмори Даинти. — Съжалявам. Първо, имам делова търговска среща. Второ, нямам средства за финансиране на подобни веселби. Трето, в „Пасифлора“ се допускат само хора.

— А ние какви сме, да не сме сови? А, разбирам. Там не пускат полуръстове. Вярно е. Прав си, Даинти. Тук е Новиград. Столицата на света.

— Да… — каза полуръстът, без да откъсва поглед от вещера и странно кривейки устни. — Е, аз ще тръгвам. Имам уговорка…

Вратата на залата се отвори с трясък и през нея влетя… Даинти Бибервелт.

— О, богове! — извика Лютичето.

Полуръстът, появил се на вратата, не се отличаваше с нищо от полуръста, седящ на масата, ако не се брои, че този на масата беше чист и спретнат, а другият — мръсен, небръснат и мърляв.

— Ето къде си, нещастнико! — изрева мръсният полуръст и се хвърли към масата. — Ах ти, крадецо!

Неговият чистичък близнак скочи, преобърна табуретката си и помете съдовете от масата. Гералт реагира машинално и мълниеносно: взе от пейката меча си, както си беше в ножницата, и удари Бибервелт по врата с тежкия ремък. Полуръстът рухна на пода, претърколи се, шмугна се между краката на Лютичето и залази към изхода, при което крайниците му изведнъж се издължиха като крака на паяк. Когато видя това, мърлявият Даинти Бибервелт започна да ругае, изкрещя и отскочи така, че гърбът му се удари с грохот в дървената преграда. Гералт захвърли ножницата, изрита един стол от пътя си и се хвърли в преследване. Чистият Даинти Бибервелт, който вече доста се различаваше от двойника си, прескочи прага на вратата и се озова в общата зала, като се сблъска с девойката с полуотворената уста. Когато видя дългите крака и карикатурно размилата се физиономия, момичето доразтвори устата си до максималното възможно положение и нададе пронизителен писък. Гералт, възползвайки се от забавянето, настигна създанието насред залата и с ловък ритник в коляното го повали на пода.

— Не мърдай, братко — процеди той през зъби, допрял меча в гърлото на тварта. — Не мърдай.

— Какво става тук? — развика се кръчмарят, който тичаше към тях, стиснал лопата. — Какво е това? Стража! Дечка, викни стражата!

— Неее! — извика съществото, притискайки се към пода и деформирайки се още повече. — Неее, милост!

— Никаква стража! — подкрепи го мърлявият полуръст, който излетя от страничната зала. — Лютиче, дръж момичето!

Трубадурът хвана врещящата Дечка, и то много внимателно, въпреки суматохата. Дечка изпищя още веднъж и седна в краката му.

— Спокойно, стопанино — изрече с усилие Даинти Бибервелт. — Това е лична работа, няма нужда от стражи. Ще възстановя щетите.

— Няма никакви щети — каза трезво кръчмарят, след като огледа залата.

— Но ще има — изрече със скърцащ глас пълничкият полуръст. — Защото сега ще му хвърля един бой. И то какъв! Ще го бия жестоко, продължително и вдъхновено, а през това време той ще потроши всичко тук.

Пльосналата се на пода издължена карикатура на Даинти Бибервелт изхлипа жално.

— Нищо подобно — отсече студено кръчмарят, присви очи и надигна лопатата. — Бийте го колкото си искате, но навън, господин полуръст. Иначе ще извикам стражата. Не искам да ме забърквате. Това е… някакво чудовище.

— Господин кръчмарю — обади се Гералт, без да отдръпва меча от шията на съществото, — запазете спокойствие. Никой никого няма да бие, няма да има щети. Ситуацията е под контрол. Аз съм вещер, а „чудовището“, както виждате, ми е в ръцете. Но тъй като май наистина си имаме работа с лични отношения, ще ги изясним спокойно тук, в кръчмата. Пусни момичето, Лютиче, и ела. Имам сребърна верижка в торбата. Вземи я и завържи хубаво лапите на този тук, при лактите, зад гърба. Не мърдай, братко.

Съществото изстена тихичко.

— Добре, Гералт — каза Лютичето. — Завързах го. Да отидем в другата зала. А вие, стопанино, какво стоите? Поръчах бира. А щом съм поръчал бира, тя трябва да ми се носи, докато не извикам: „Вода!“

Гералт избута съществото до другата зала и го настани грубо до стълба. Даинти Бибервелт също седна навъсен.

— Ужасно изглежда — каза той. — Като купчина прокиснало тесто. Виж му носа, Лютиче, всеки момент ще окапе, мамицата му. А ушите му са като на тъща ми преди погребението й. Пфу!

— Момент — промърмори Лютичето, — ти ли си Бибервелт? Да, явно. Но, ако не греша, онова нещо до стълба преди малко също беше Бибервелт. Гералт, сега всички теб гледат. Ти си вещер. Какво става тук, по дяволите? Какво е това?

— Мимик.

— Ти си мимик — изгъгна съществото, люлеейки нос. — Не съм никакъв мимик, а метаморф, и се казвам Телико Лунгревинк Леторт. Накратко Пенсток. Приятелите ми викат Дуду.

— Ще ти дам аз на тебе един Дуду, кучи сине! — изрева Даинти и му се закани с юмрук. — Къде са ми конете? Крадец!

— Господа, обещахте, че ще бъде спокойно — напомни им кръчмарят, който се зададе с кана и наръч халби.

— Ох, бира — въздъхна полуръстът. — Ама че жажда, по дяволите. И глад!

— Аз също бих пийнал — изрече клокочещо Телико Лунгревинк Леторт, но остана пренебрегнат.

— Какво е това? — попита кръчмарят, поглеждайки съществото, което при вида на бирата изплези дългия си език през увисналите си като тесто устни. — Какво е това нещо, господа?

— Мимик — повтори вещерът, без да обръща внимание на гримасата на тварта. — Всъщност има много имена. Меняк, подвойник, векслинг, бедак, доплер. Или метаморф, както сам се е кръстил.

— Векслинг! — извика кръчмарят. — Тук, в Новиград? В моето заведение? Бързо, трябва да викнем стражи! И свещеници! Не искам да имам нищо общо…

— Тихо, тихо — изкашля се Даинти Бибервелт, докато бързо сърбаше супата на Лютичето, която по чудо не се беше обърнала. — Ще викнем когото трябва. Но по-късно. Този мерзавец ме ограби и нямам намерение да го предавам на местните власти, докато не си получа собствеността. Знаем ви вас, новиградците, и съдиите ви също. Сигурно ще ми върнат най-много една десета.

— Смилете се — застена сърцераздирателно метаморфът. — Не ме предавайте на хората! Знаете ли какво правят с такива като мен?

— Може да си сигурен, че знаем — кимна кръчмарят. — Над хванат метаморф свещениците извършват екзорсизъм. А после го завързват, облепват го с дебел слой глина и го пекат, докато глината не се втвърди като тухла. Поне така правеха навремето, когато такива чудовища се срещаха по-често.

— Варварски обичай, наистина човешки — намръщи се Даинти, отмествайки вече празната паница. — Впрочем, може и да е справедливо наказание за бандитизма и кражбите. Е, казвай, мерзавецо, къде са конете ми? И по-бързо, защото ще ти издърпам носа между краката и ще ти го завра в задника! Къде са конете ми, питам?

— Про… продадох ги — простена Телико Лунгревинк Леторт, а увисналите му уши изведнъж се свиха на кълбета, подобно на миниатюрни цветни зелки.

— Продал си ги! Чухте ли? — изуми се полуръстът. — Продал е конете ми!

— Ясно — каза Лютичето. — Имал е време да го направи — тук е от цели три дни. Виждам те тук от три дни… Тоест него… По дяволите, Даинти, значи ли това, че…

— Разбира се, че значи! — завика търговецът, тропайки с покритите си с козина крака. — Той ме ограби на пътя, на един ден оттук. Дошъл е в града, представяйки се за мен, разбирате ли? И е продал конете ми! Ще го убия! Ще го удуша със собствените си ръце!

— Разкажете как се случи това, господин Бибервелт.

— Гералт от Ривия, ако не се лъжа? Вещерът?

Гералт кимна в знак на съгласие.

— Всичко се нарежда възможно най-добре — каза полуръстът. — Аз съм Даинти Бибервелт от Рдестова ливада, фермер, коневъд и търговец. Наричай ме просто Даинти.

— Разказвай, Даинти.

— Ето как стана. С конярите ми водехме конете за продажба на пазара в Дяволски брод. Спряхме за последна почивка на ден път от града. Пийнахме си греяна ракия и легнахме да спим. Събуждам се посред нощ и чувствам, че мехурът ми е на път да се пръсне. Слизам от каруцата и си викам: я да погледна за всеки случай как са конете на ливадата. Тръгвам натам, а е тъмно като в рог. Изведнъж виждам, че някой идва. „Кой е там?“ — питам. Той — нито гък. Приближавам се и виждам… самия себе си. Все едно съм пред огледало. Мисля си: не трябва да пия толкова ракия, проклета отрова. А ето този… защото беше точно той, ме удари по главата! Видях звездички и ми се подкосиха краката. На сутринта се пробуждам в някакъв проклет храсталак, на главата ми цицина с големината на краставичка, а наоколо няма жива душа и ни следа от обоза ни. Бродих цял ден, докато намеря пътя, после два дни се мъкнах дотук, като ядях корени и сурови гъби. А той… този гаден Дудулико, или както там се казва, се представил за мен в Новиград и продал конете ми! Ей сега ще го… И на конярите ще им дам да се разберат, всеки ще получи по сто камшика на гол задник! Как тъй няма да познаят собствения си господар! Глупаци зелкоглави, пияници…

— Не им се гневи, Даинти — каза Гералт. — Не са имали никакъв шанс. Мимикът копира с такава точност, че не е възможно да се отличи от оригинала или от жертвата, в която се е превърнал. Ти какво, никога ли не си чувал за мимиците?

— За чуване — чувал съм. Но мислех, че са измишльотини.

— Не са измишльотини, както виждаш. На метаморфа му е достатъчно само да се вгледа внимателно в жертвата, за да възпроизведе мигновено и безпогрешно нужната структура на материята. Забележи, че това не е илюзия, а абсолютно пълно изменение. До най-дребните подробности. Не се знае как точно го правят. Магьосниците предполагат, че тук влиза в действие същият компонент на кръвта като при ликантропията, но аз мисля, че е нещо различно и хиляди пъти по-силно. В края на краищата върколаците имат две, най-много три форми, а метаморфът може да се превръща в когото си иска, стига масата на телата приблизително да съвпада.

— Масата на телата?

— Е, например в мастодонт не може да се превръща. Нито пък в мишка.

— Разбирам. А защо го върза с тази верижка?

— Сребро. За ликантропите е смъртоносно, а при мимиците, както виждаш, само спира трансформацията. И ето че седи тук в истинския си вид.

Метаморфът отдели залепналите си устни и изгледа навъсено вещера. Очите му бяха изгубили свойствения за полуръстовете орехов цвят и бяха станали жълти.

— И добре, че седи, кучият син — промърмори Даинти. — Представете си само — дори е отседнал тук, в „Острието на копието“, където обикновено отсядам аз. Вече си е въобразил, че той — това съм аз.

Лютичето поклати глава и каза:

— Той беше ти. Виждам се с него от три дни. Изглеждаше като теб и говореше като теб. Мислеше като теб. А когато ставаше въпрос за почерпки, беше стиснат като теб. А може би даже още по-стиснат.

— Последното не ме вълнува — каза полуръстът. — Така ще мога да си върна поне част от парите. Гнус ме е да го докосвам. Лютиче, вземи му торбата и виж какво има в нея. Трябва да е доста, ако този конекрадец наистина е продал конете ми.

— Колко коня имаше?

— Дванайсет.

— Ако се смята по световните пазарни цени — рече трубадурът, след като погледна в торбата, — това, тук стига само за един кон, и то ако е стар и проскубан. А ако смятаме по новиградските цени — за две, най-много три кози.

Търговецът си замълча, но сякаш всеки момент щеше да се разплаче. Телико Лунгревинк Леторт наведе нос, спусна още повече долната си устна и замърмори съвсем тихо.

— Значи — продума най-сетне полуръстът — съм ограбен и докаран до просешка тояга от създание, което смятах, че съществува само в приказките. На това му се вика да не ти върви.

— Няма какво да се добави — рече вещерът, оглеждайки треперещия на табуретката метаморф. — Аз също бях сигурен, че мимиците отдавна са избити. Казват, че преди много от тях са обитавали тукашните гори и плата. Но способността им да мимикрират притеснила първите заселници и те започнали да ги ловят. Доста успешно. И скоро избили почти всички.

— За щастие — каза кръчмарят. — Пфу, пфу, кълна се във Вечния огън, по-добре да си имаш работа с дракон или дявол, които винаги си остават дракон и дявол и знаеш какво да очакваш. Но върколащината, всякаквите трансформации и изменения, тази отвратителна, демонска процедура, мошеничество и коварна измама, нанасящи вреда на хората и обричащи ги на гибел — това е същността на тези отвратителни твари. Казвам ви, нека да извикаме стражата — и в огъня!

— Гералт — обади се Лютичето, — искам да чуя мнението на специалист. Наистина ли мимиците са толкова опасни и агресивни?

— Способността им да копират — каза вещерът — е по-скоро средство за защита, отколкото за нападение. Не съм чувал…

— По дяволите! — прекъсна го Даинти и удари с юмрук по масата. — Ако да те фраснат по главата и после да те оберат, не е нападение, тогава кое? Стига сте се правили на умни. Всичко е много просто: мен ме нападнаха и ме ограбиха, като ми откраднаха не само добитото с тежък труд имущество, но и външността. Искам удовлетворение, няма да заспя…

— Стражата, трябва да се извика стражата — настояваше кръчмарят. — И свещеници! И да се запали това чудовище, този нечовек!

— Стига, стопанино — вдигна глава полуръстът. — Омръзнахте ми с тази ваша стража. Обръщам ви внимание, че този нечовек е сторил зло единствено на мен. Между другото, аз също съм нечовек.

— Какви ги говорите, господин Бибервелт — разсмя се нервно кръчмарят. — Вие сте едно, а той съвсем друго. Вие сте почти човек, а той — чудовище. Учудвам ви се, господин вещер, как си стоите толкова спокойно. За какво съществувате, с извинение? Вашето задължение е да убивате чудовища, нали така?

— Чудовища — рече Гералт студено. — А не представители на разумни раси.

— Е, господине — каза кръчмарят, — този път прекалихте.

— Така си е — вметна Лютичето. — Прекали, Гералт, с тази твоя разумна раса. Я го виж само.

Телико Лунгревинк Леторт в настоящия момент наистина не приличаше на представител на разумна раса, а на кукла, направена от слепена мръсотия и прах. Взираше се умолително във вещера с мътните си жълти очи. А и подсмърчането, което издаваше допрелият се до масата нос, не отиваше на представител на разумна раса.

— Стига с тези празни приказки! — изрева Даинти Бибервелт. — Няма какво да се умува толкова. Важното са моите коне и моите загуби. Чуваш ли, гъбо проклета? На кого продаде конете ми? Какво направи с парите? Казвай веднага, защото ще те хвана и ще ти съдера кожата от бой!

Дечка открехна вратата и подаде светлокосата си главица в залата.

— Гости в кръчмата, татко — прошепна тя. — Зидари от строежа и други. Обслужвам ги, не викайте толкова високо, че ще започнат да надничат тук.

— О, Вечен огън! — уплаши се кръчмарят, гледайки разплескалия се метаморф. — Ако някой влезе тук и види това… о, ще стане лошо. Ако не искате да викнем стражата, то… Господин вещерю! Ако това наистина е векслинг, кажете му да се превърне в нещо по-прилично, за да не го разпознаят. Засега.

— Вярно — каза Даинти. — Нека се превърне в нещо, Гералт.

— В какво? — попита неочаквано метаморфът. — Мога да приемам само формите на същества, които мога да огледам хубаво. В кой от вас да се превърна?

— Само не в мен — каза бързо кръчмарят.

— И в мен не — изохка Лютичето. — Впрочем, това не би бил никакъв камуфлаж. Всички ме познават, така че наличието на две Лютичета на една маса ще е по-голяма сензация от този тук в собствения му облик.

— С мен е същото — усмихна се Гералт. — Оставаш само ти, Даинти. И всичко се нарежда чудесно. Не се обиждай, но добре знаеш, че хората трудно различават един полуръст от друг.

Търговецът не се колеба дълго.

— Добре — каза той. — Така да бъде. Свали му верижката, вещерю. Хайде, превръщай се в мен, разумна расо.

Веднага щом свалиха верижката, метаморфът разпери подобните си на тесто лапи, почеса се по носа и се вторачи в полуръста. Увисналата кожа на лицето му се събра и се оцвети. Носът се смали с глухо мляскане, а върху голия череп израснаха къдрави коси. Даинти се опули, кръчмарят зяпна изумен, а Лютичето си пое дъх и ахна.

Последното, което се промени в метаморфа, беше цветът на очите.

Даинти Бибервелт Втори се изкашля, наведе се през масата, взе халбата на Даинти Бибервелт Първи и жадно прилепи устни към нея.

— Не може да бъде, не може да бъде — прошепна Лютичето. — Вижте само колко точно го копира. Не могат да се различат. Абсолютно всичко. Даже ухапванията от комари и лекетата на панталоните. Именно — на панталоните! Гералт, това не могат да го правят дори магьосниците. Пипни, истинска вълна, не е никаква илюзия! Невероятно! Как го прави?

— Никой не знае — промърмори вещерът. — Включително и той самият. Казах, че е способен да променя произволно структурата на материята, но това е органична, инстинктивна способност…

— Но панталоните… От какво е направил панталоните? И жилетката?

— От неговата собствена променена кожа. Не мисля, че би дал охотно панталоните на някого. Впрочем, те веднага биха изгубили качеството си на кожа…

— Жалко — прояви съобразителност Даинти. — Вече се чудех дали да не го накарам да превърне кофа материя в кофа злато.

Метаморфът, сега вече точно копие на полуръста, се разположи по-удобно на пейката и се усмихна широко, очевидно зарадван, че е станал център на внимание. Седеше в точно същата поза като Даинти и размахваше косматите си крака като него.

— Знаеш много за метаморфите, Гералт — каза той, отпи от халбата, цъкна с език и изхълца. — Наистина много.

— О, Богове, и гласът, и маниерите са на Бибервелт — рече Лютичето. — Няма ли някой червена лента за коса? Трябва да го обозначим, мамка му, защото ще стане лошо!

— Ти какво, Лютиче? — възмути се Даинти Бибервелт Първи. — Надявам се, че няма да ме сбъркаш с него. От пръв…

— … поглед се вижда разликата — довърши Даинти Бибервелт Втори и отново изхълца деликатно. — Наистина, за да ни сбърка някой, трябва да е по-тъп от конско копито.

— Не ви ли казах? — прошепна Лютичето възхитено. — Той мисли и говори точно като Бибервелт. Няма никаква разлика.

— Преувеличаваш — нацупи устни полуръстът. — Страшно преувеличаваш.

— Не — възрази Гералт. — Не преувеличава. Независимо дали вярваш, или не, в този момент той е ти, Даинти. По непонятен начин метаморфът копира точно и психиката на оригинала.

— Пси… какво?

— Е, свойствата на разума, характера, чувствата, мислите. Душата. И така се потвърждава онова, което повечето магьосници и всички свещеници отричат — че душата също е материя.

— Светотатство! — прошепна кръчмарят.

— И глупост — каза твърдо Даинти Бибервелт. — Не разправяй небивалици, вещерю. Свойство на разума, как ли пък не! Да копираш чужд нос или панталони е едно, а разумът е съвсем друго. Сега ще ви го докажа. Ако този въшлив метаморф беше копирал разума ми на търговец, нямаше да продаде конете ми в Новиград, където не се търсят, а щеше да отиде в Дяволски брод, на конския пазар, където се правят търгове. Там не можеш да си на загуба…

— Точно там ще си на загуба. — Метаморфът имитира обидената физиономия на полуръста и изсумтя с неговия маниер. — Първо, цените по търговете в Дяволския брод падат, защото търговците се споразумяват. При това при търговете се плащат допълнителни комисиони на организаторите.

— Не ме учи да търгувам, задник такъв! — възмути се Бибервелт. — В Дяволски брод щях да взема по деветдесет, а може би и сто за кон. А ти колко получи от новиградските хитреци?

— По сто и трийсет — каза метаморфът.

— Лъжеш, мизернико!

— Не лъжа. Отведох конете направо на пристанището, господин Даинти, и намерих там задморски търговец на кожи. Кожарите не използват волове за керваните си, защото воловете са твърде бавни. Кожите са леки, но ценни, трябва да се язди бързо. В Новиград не се търсят коне, значи няма коне. Моите бяха единствените на разположение, така че можех да диктувам цената. Много е просто…

— Не ме учи, казах! — изрева Даинти, изчервен. — Добре, заработил си. А къде са парите?

— Пуснах ги в обръщение — отговори гордо Телико, като почеса гъстата си коса с типично за полуръста движение. — Парите, господин Даинти, трябва да се въртят, а печалбата — да се увеличава.

— Внимавай да не те изритам! Казвай какво направи с парите от конете!

— Нали казах — накупувах стоки.

— Какви? Какво купи, изрод такъв?

— Ко… кошинила — запъна се метаморфът, а после бързо заизрежда: — Петстотин кори кошинила, шейсет и два центнера кори от мимоза, петдесет и пет гарни розово масло, двайсет и три бъчонки рибено масло, шестстотин глинени паници и осемдесет фунта пчелен восък. Между другото, рибеното масло го купих много изгодно, защото беше леко гранясало. Да, за малко да забравя. Купих и сто лакти хартиено-памучно шнурче.

Настъпи дълго, много дълго мълчание.

— Гранясало рибено масло — каза най-накрая Даинти, като изговаряше много бавно думите. — Хартиено-памучно шнурче. Розово масло. Сигурно сънувам. Да, това е кошмар. В Новиград може да се купи всичко, всякакви ценни и полезни неща, а този кретен харчи парите ми за разни фъшкии. При това в моя облик. Аз съм разорен, отидоха ми паричките, отиде ми репутацията на търговец. Не, стига ми толкова! Дай ми меча, Гералт! Ще го убия на място.

Вратата на залата се отвори със скърцане.

— Търговецо Бибервелт! — пропищя влезлият, тип с пурпурна тога, увиснала на мършавата му фигура като на тояга. На главата му имаше кадифена шапка с формата на обърнато наопаки нощно гърне. — Тук ли е търговецът Бибервелт?

— Да — отговориха едновременно двамата полуръстове.

В следващия момент единият от двамата Даинти Бибервелтовци плисна съдържанието на халбата си в лицето на вещера, изби ловко табуретката изпод Лютичето, мина под масата и се понесе към изхода, като по пътя си събори онзи със смешната шапка.

— Пожар! Помощ! — извика беглецът, когато изскочи в главната зала. — Убиват ни! Горим!

Гералт почисти пяната от дрехата си и се хвърли подир него. Другият Бибервелт също хукна към вратата, но се подхлъзна, стовари се в краката на вещера и двамата паднаха пред самия праг. Лютичето се измъкна изпод масата, като ругаеше свирепо.

— Нападееениеее! — закрещя от пода мършавият, оплел се в пурпурната си тога. — Нападеееениеееее! Бандитииии!

Гералт препълзя през полуръста, влетя в главната зала и видя как метаморфът разбутва посетителите и изскача навън. Хвърли се след него, но веднага се удари в твърдата, неподатлива стена от хора, препречващи пътя му. Успя да повали един от тях — омацан с глина и вонящ на бира, — но останалите го задържаха в железните си обятия. Той се дръпна яростно, чу се сух шум от разкъсващ се плат и под лявата му мишница зейна дупка. Вещерът изруга и спря да се дърпа.

— Хванахме го! — завикаха зидарите. — Хванахме разбойника. Какво да правим, господин майсторе?

— Изведете го! — извика майсторът, като вдигна глава от масата и се огледа невиждащо.

— Страаажа! — крещеше пурпурният, докато се измъкваше на четири крака от страничната зала. — Нападение над чиновник! Стража! Заради това ще отидеш на бесилото, злодей!

— Хванахме го! — викаха зидарите. — Хванахме го, господине!

— Не този! — извика типът с тогата. — Хванете подлеца! Догонете го!

— Кого?

— Бибервелт, полуръста! Догонете го, догонете го! Хвърлете го в тъмницата!

— Сега, сега — каза Даинти, поглеждайки от страничната зала. — Какво има, господин Шван? Не си изтривайте устата с моето име. И не вдигайте тревога, без да има нужда!

Шван замълча, втренчен изумено в полуръста. От страничната зала излезе Лютичето, с накривена шапка, оглеждащ лютнята си. Зидарите започнаха да си шепнат нещо и най-накрая пуснаха Гералт. Вещерът, макар и много ядосан, се ограничи с това, че се изплю на пода.

— Търговецо Бибервелт! — извряка Шван, като примижа късогледо. — Какво означава това? Нападението над градски чиновник може да ви струва скъпо… Кой беше този? Тази полуръст, който избяга?

— Братовчед — отвърна бързо Даинти. — Далечен братовчед…

— Да, да — веднага го подкрепи Лютичето, който се чувстваше в стихията си. — Далечен братовчед на Бибервелт. Известен като Чубек Бибервелт. Черната овца в рода. Още като дете е паднал в кладенец. Пресъхнал кладенец. За беда ведрото се стоварило право върху главата му. Обикновено е спокоен, но когато види пурпурен цвят, изпада в ярост. Ала няма причини за тревога, защото се успокоява при вида на червенокоси дами. Затова и се понесе направо към „Пасифлора“. Казвам ви, господин Шван…

— Достатъчно, Лютиче — изсъска вещерът. — Млъкни, по дяволите!

Шван изглади тогата си, изтръска стърготините и се изправи, придавайки си внушително изражение.

— Дааа — каза той. — Наглеждайте роднините си, търговецо Бибервелт, защото и вие носите отговорност за тях. Ако подам жалба… Но нямам време за това. Тук съм по работа. От името на градските власти ви призовавам да си платите данъка.

— А?

— Данъка — повтори чиновникът и нацупи устни по маниер, който вероятно беше видял от някой вишестоящ. — Какво ви става? От братовчеда ли се заразихте? Щом имате печалба, трябва да си плащате данъците. Или отивате в затвора.

— Аз?! — изрева Даинти. — Аз — печалба?! Аз имам само загуби, мамицата му! Аз…

— Бибервелт — прошепна отново вещерът, а Лютичето крадешком подритна полуръста по косматата лапа. Полуръстът се изкашля.

— То се знае — каза той и се усмихна насила. — То се знае, господин Шван. Ако има печалба, трябва да се платят данъците. Голяма печалба — големи данъци. И съответно — малки данъци при малка печалба, както предполагам.

— Не ми е работа да оценявам доходите ви, търговецо. — Чиновникът направи кисела физиономия, седна и извади от бездънните джобове на тогата си сметало и свитък пергамент, който разгърна на масата, като предварително я изтри с ръкав. — Моята работа е да изчислявам и да събирам. Дааа… Да сметнем сега… Това ще бъде… хм… Две и едно наум… Дааа… Хиляда петстотин петдесет и три крони и двайсет копери.

От гърлото на Даинти Бибервелт се изтръгна приглушен вопъл. Зидарите забърбориха смаяно. Кръчмарят изпусна паницата. Лютичето си пое дъх.

— Е, довиждане, момчета — рече полуръстът с горчивина. — Ако някой пита за мен — в тъмницата съм.

II

— До утре на обед — стенеше Даинти. — Ама че кучи син е този Шван, проклет да бъде, отвратителен дядка, можеше да ми даде още малко време. Повече от хиляда и петстотин крони. Откъде да намеря до утре толкова пари в брой? Свършено е с мен, разорен съм, ще изгния в заточение! Да не седим тук, по дяволите, казвам ви, трябва да хванем проклетия метаморф! Трябва да го хванем!

Тримата седяха до мраморен неработещ фонтан, разположен насред малък площад, заобиколен от помпозни, но изключително безвкусни търговски къщи. Водата в басейна беше зелена и чудовищно мръсна. Плуващите сред отпадъците златни рибки работеха усилено с хриле и си поемаха въздух от повърхността с отворени уста. Лютичето и полуръстът ядяха картофени палачинки, които трубадурът току-що беше свил от една сергия по пътя.

— Ако бях на твое място — каза бардът, — щях да се откажа от преследването и да започна да търся пари назаем. И какво, ако хванеш метаморфа? Мислиш ли, че Шван ще го приеме вместо парите?

— Ти си глупак, Лютиче, макар и да си бард. Когато хвана метаморфа, ще си взема от него моите си пари.

— Какви пари? Това, което беше в торбата му, отиде за покриването на разходите в кръчмата и за подкупа на Шван. Нищо не остана.

— Лютиче — намръщи се полуръстът, — в поезията може и да те бива, но в търговските въпроси, извинявай, хич те няма. Чу ли какъв данък ми определи Шван? А за какво се плащат данъци? А, за какво?

— За всичко — отбеляза поетът. — Дори аз плащам, защото пея. И изобщо не ги интересуват обясненията ми, че пея от вътрешна потребност.

— Глупак си, нали ти казах. Данъците в търговията се плащат в зависимост от печалбата. Печалбата, Лютиче. Разбра ли? Този негодник метаморфът взе моята външност и се е забъркал в някакви истории, вероятно мошенически. И е спечелил от тях! Спечелил е! А аз сега трябва да плащам данъците му и да покривам дълговете му, ако е направил такива! Ако не платя, ще ме хвърлят в тъмницата, ще ме жигосат публично и ще ме пратят да копая в някоя мина. Проклятие!

— Ха! — отговори весело Лютичето. — Значи нямаш друг изход, освен да се измъкнеш тайно от града. Знаеш ли какво? Имам една идея. Да те облечем в овча кожа. Ще минеш през портата, крещейки: „Аз съм овца, бее, бее“. Никой няма да те познае.

— Лютиче — каза мрачно полуръстът, — млъкни, защото ще те изритам. Гералт?

— Какво, Даинти?

— Ще ми помогнеш ли да хвана метаморфа?

— Чуй ме — каза вещерът, като безуспешно се опитваше да зашие скъсания ръкав на кафтана си, — ние сме в Новиград. Тук има трийсет хиляди жители: хора, джуджета, полуелфи, полуръстове и гноми[16], а вероятно и още толкова гости на града. Как смяташ да го откриеш сред толкова народ?

Даинти дояде картофената палачинка и облиза пръсти.

— А магията, Гералт? Вашите вещерски вълшебства, за които толкова се говори?

— Метаморфът може да се намери чрез магии само когато е в естествения си вид, но той не би се разхождал по улиците така. А дори и да се разхождаше, магията пак нямаше да помогне, защото наоколо е пълно със слаби магически сигнали. Всяка втора къща има магически заключалки, а три четвърти от хората носят най-различни амулети — против крадци, бълхи, хранителни отравяния, не можеш да ги изброиш.

Лютичето прекара пръсти по грифа на лютнята и струните звъннаха.

— Иде есен, ухаеща на топъл дъжд! — пропя той. — Не, не е добре. Иде есен, слънцето… Не, по дяволите. Не се получава. Изобщо…

— Престани да грачиш — изръмжа полуръстът. — Действаш ми на нервите.

Лютичето хвърли остатъка от картофената палачинка на златните рибки и се изплю в езерото.

— Вижте — каза той. — Златни рибки. Разправят, че изпълнявали желания.

— Тези са червени — отбеляза Даинти.

— И какво от това? По дяволите, ние сме трима, а те изпълняват по три желания. Получава се по едно желание за всеки. Какво, Даинти? Не искаш ли рибката да плати данъка ти?

— Разбира се! А освен това нещо да падне от небето и да халоса метаморфа по главата. И още…

— Стой, стой. Ние също имаме желания. Аз например искам рибката да ми подскаже завършека на баладата. А ти, Гералт?

— Остави ме на мира, Лютиче.

— Не разваляй играта, вещерю. Ти какво би пожелал?

Вещерът се изправи.

— Бих пожелал — промърмори той — фактът, че ни обкръжават, да се окаже недоразумение.

От пресечката срещу фонтана излязоха четирима облечени в черно мъже с кръгли кожени шапки и бавно се насочиха към басейна. Даинти се огледа и изруга тихо.

От уличката зад гърба им излязоха още четирима и препречиха входа към пресечката. Държаха някакви странни обръчи, наподобяващи навити каиши. Вещерът се огледа и размърда рамене, оправяйки висящия на гърба му меч. Лютичето изохка.

Иззад черната четворка излезе нисък мъж с бял кафтан и късо сиво наметало. Златната верижка на шията му проблясваше в ритъма на крачките му и мяташе жълти отблясъци.

— Шапел… — простена Лютичето. — Това е Шапел.

Черните хора зад гърба им бавно се приближаваха към фонтана. Вещерът посегна към меча си.

— Не, Гералт — прошепна Лютичето, приближавайки се към него. — За бога, не вади оръжието. Това е стражата на храма. Ако окажем съпротива, няма да ни пуснат живи от Новиград. Не пипай меча.

Човекът с белия кафтан крачеше уверено към тях. Хората в черно го следваха по-отдалече, като същевременно заобикаляха басейна и заемаха стратегически позиции. Гералт, леко приведен, ги наблюдаваше внимателно. Странните предмети, които държаха в ръцете си, не бяха обикновени каиши, както беше решил отначало. Бяха бичове с шипове.

Човекът с белия кафтан се приближи.

— Гералт — прошепна бардът, — в името на всички богове, по-спокойно…

— Няма да му дам да ме докосне — промърмори вещерът. — Няма да му дам да ме докосне, който и да е. Внимавай, Лютиче… Ако стане нещо, бягайте с всичка сила. Аз ще ги забавя… за известно време…

Лютичето не отговори. Преметнал лютнята на гръб, той се поклони ниско пред човека с белия богато обшит с мозайка от сребърни и златни нишки кафтан.

— Благородни Шапел…

Шапел спря и ги огледа. Гералт забеляза, че очите му са отблъскващо студени и са с цвят на стомана. Бледото му чело беше болнаво изпотено, на бузите му имаше неравни червени петна.

— Господин Даинти Бибервелт, търговец — каза той. — Талантливият господин Лютичето. И Гералт от Ривия, представител на толкова рядката понастоящем професия на вещерите. Среща на стари приятели? При нас, в Новиград?

Никой не отговори.

— Смятам за много неприятен факта — продължи Шапел, — че получих донос срещу вас.

Лютичето леко пребледня, а полуръстът изтрака със зъби. Вещерът не поглеждаше Шапел. Не откъсваше поглед от оръжията в ръцете на обкръжаващите фонтана мъже с кожени шапки. В повечето известни на Гералт страни изработването и притежаването на бич с шипове, наричан още майенски камшик, беше строго забранено. Новиград не правеше изключение. Беше виждал хора, ударени с такъв бич по лицето. Беше невъзможно да се разпознаят.

— Съдържателят на кръчмата „Острието на копието“ — продължи Шапел — имаше наглостта да ви обвини в заговор с демон, чудовище, което се нарича меняк или векслинг.

Никой не отговори. Шапел скръсти ръце на гърдите си и ги изгледа студено.

— Считам за свой дълг да ви съобщя за доноса. Съобщавам ви също, че въпросният кръчмар е хвърлен в тъмницата. Има основания да се предполага, че е бълнувал под влиянието на бира или водка. Какво ли не измислят хората! Първо, векслинги няма. Те са измислица на суеверни хора.

Никой не отговори.

— Второ, кой векслинг ще се осмели да се приближи до вещер — усмихна се Шапел — и ще остане жив след това? Прав ли съм? Така че доносът на кръчмаря би бил достоен само за подигравки, ако не беше една съществена подробност.

Шапел поклати глава и направи ефектна пауза. Вещерът чу как Даинти бавно издишва въздуха, поет при дълбокото вдишване преди това.

— Да, една съществена подробност — продължи Шапел. — А именно, че си имаме работа с ерес и светотатство. Защото е известно, че нито един, абсолютно нито един векслинг, както и всяко друго чудовище, не може да припари до стените на Новиград, тъй като в деветнайсетте му храма гори Вечният огън, чиято свята сила ни пази. Този, който твърди, че е видял векслинг в „Острието на копието“, на разстояние един хвърлей камък от главния олтар на Вечния огън, е кощунствен еретик и е длъжен да се откаже от твърдението си… Ако не пожелае да се откаже, ние ще му помогнем съобразно силите и възможностите си, които, повярвайте, винаги са ни под ръка в тъмниците. Както виждате, няма за какво да се безпокоите.

Израженията на Лютичето и полуръста говореха за абсолютно обратното.

— Няма за какво да се безпокоите — повтори Шапел. — Можете да напуснете Новиград безпрепятствено. Няма да ви задържам. Но съм принуден да настоя, да не разказвате на никого за достойните за съжаление измишльотини на кръчмаря и да не коментирате това произшествие. Всички изказвания, подриващи божествената сила на Вечния огън, без значение с какво намерение са направени, ще бъдат смятани от нас, служителите на църквата, за ерес с всички произтичащи от това последствия. Уважавам личните религиозни убеждения на поета, търговеца и вещера. Няма значение какви точно са те. Вярвайте в каквото искате. Ваша си работа. Аз проявявам търпимост, докато се почита Вечният огън и не се кощунства против него. А ако някой светотатства, нареждам да го изгорят на клада — и точка по въпроса. В Новиград всички са равни пред закона. И той е един и същ за всички: който кощунства против Вечния огън отива на кладата, а имуществото му се конфискува. Но достатъчно за това. Повтарям, можете без проблеми да напуснете Новиград. Най-добре…

Шапел се усмихна леко, направи хитра физиономия и огледа площада. Малобройните зяпачи бързо се извърнаха и ускориха крачка.

— … Най-добре веднага — довърши Шапел. — Незабавно. От само себе си се разбира, че по отношение на уважаемия търговец Бибервелт понятието „веднага“ означава „веднага след уреждане на данъчните задължения“. Благодаря ви за вниманието.

Даинти се извърна и размърда беззвучно устни. Вещерът не се съмняваше, че беззвучно произнесените думи бяха: „кучи син“. Лютичето беше навел глава и се усмихваше глуповато.

— Господин вещерю — каза неочаквано Шапел, — ако нямате нищо против, искам да разменя няколко думи с вас насаме.

Гералт се приближи. Шапел протегна леко ръка. „Ако докосне лакътя ми, ще го ударя — помисли си вещерът. — Ще го ударя, каквото ще да става“.

Но Шапел не докосна лакътя му.

— Господин вещерю — каза той тихо, като обърна гръб на останалите, — известно ми е, че някои градове, за разлика от Новиград, са лишени от опеката на Вечния огън. Да допуснем, че същество, подобно на векслинга, се размотава из един от тези градове. Интересно, колко би взел, за да го хванеш незабавно?

— Не се наемам да ловя чудовища в многолюдни градове — сви рамене вещерът. — Може да пострадат случайни минувачи.

— Толкова ли те е грижа за съдбата на случайните минувачи?

— Да. Защото обикновено обвиняват мен за съдбата им. И аз понасям последствията.

— Разбирам. А не би ли била грижата за съдбата на случайните минувачи обратнопропорционална на размера на заплащането?

— Не би била.

— Тонът ти не ми харесва особено, вещерю. Но не е там работата. Разбирам какво искаш да кажеш с това. Искаш да кажеш, че нямаш намерение да направиш онова… за което бих могъл да те помоля, и размерът на заплащането няма значение. А видът на заплащането?

— Не разбирам.

— Не мисля.

— И все пак.

— Чисто теоретично — каза Шарел тихо и спокойно, без озлобление или заплаха в гласа, — възможно ли е заплащането за услугата да е гаранция, че ти и приятелите ти ще се измъкнете живи… от теоретичния град? Тогава какво?

— На този въпрос — усмихна се накриво вещерът — може да се отговори само теоретично. Ситуацията, за която говориш, уважаеми Шапел, би трябвало да се превърне в практична. Това изобщо не ми харесва, но ако се наложи… ако няма друг изход… Тогава ще видим какво ще стане.

— Може и да имаш право — отговори спокойно Шапел. — Прекалено много теоретизираме. Що се отнася до практиката, виждам, че е безсмислено да очаквам сътрудничество. Може би това е за добро? Във всеки случай, надявам се, че няма да стане повод за конфликт между нас.

— И аз се надявам — отвърна Гералт.

— Нека гори в нас тази надежда, Гералт от Ривия. Знаеш ли какво представлява Вечният огън? Неугасим пламък, символ на съществуването, път, посочен в мрака, предвестник на прогреса, на едно по-добро утре. Вечният огън, Гералт, е надежда. За всички без изключение. Защото съществува нещо общо… За теб, за мен… за останалите… И то е именно надеждата. Помни това. Приятно ми беше да се запознаем, вещерю.

Гералт се поклони безмълвно. Шапел го гледа секунда, после се обърна и тръгна през площада, без да поглежда към ескорта си. Хората му, стиснали бичовете с шипове, тръгнаха след него под строй.

— О, майчице — завайка се Лютичето, поглеждайки плахо отдалечаващите се мъже. — Е, провървя ни. Стига това да е краят. Стига сега да не ни хванат…

— Успокой се — каза вещерът. — И престани да стенеш. Нищо не е станало.

— Знаеш ли кой беше това, Гералт?

— Не.

— Шапел, наместник по въпросите за безопасността. Тайната служба на Новиград е подчинена на църквата. Шапел не е свещенослужител, но той е сивият кардинал на йерарха, най-могъщият и най-опасен човек в града. Всички, дори Съветът и гилдиите, треперят пред него, защото той си е чист негодник, заграбил властта, паяк-кръвопиец. Макар и скришом, из града се говори за делата му. Безследно изчезнали хора, фалшиви обвинения, изтезания, тайни убийства, терор, изнудване и най-обикновени грабежи. Принуди, мошеничества и афери. О, Богове, в хубава история ни забърка, Бибервелт.

— Престани, Лютиче — изсумтя Даинти. — Има ли от какво да се страхуваш? Никой няма да пипне трубадур. По непонятни причини се ползвате с неприкосновеност.

— Един неприкосновен поет — простена Лютичето, пребледнял още повече — в Новиград също може да попадне под колелата на някоя каруца, да се отрови с риба или да полети в някой ров. Шапел е специалист по такива нещастни случаи. Според мен е невероятно, че изобщо разговаря с нас. Ясно е, че не би го направил, ако си нямаше причина. Нещо замисля. Ще видите, че ще ни забърка в нещо, ще ни приберат и законно ще ни подложат на изтезания. Така се прави тук!

— В думите му — обърна се полуръстът към Гералт — има много истина. Трябва да сме предпазливи. Как може светът да търпи такива негодници като Шапел! А от колко години говорят, че е болен, че има високо кръвно, и всички го чакат да умре…

— Млъкни, Бибервелт — прошепна изплашено трубадурът, озъртайки се. — Някой ще чуе. Вижте как ни зяпат всички. Хайде, да се махаме оттук. И ви съветвам да се отнесем по-сериозно към думите на Шапел за метаморфа. Аз, например, през живота си не съм виждал никакъв метаморф и ако трябва, ще се закълна в това пред Вечния огън.

— Вижте — обади се изведнъж полуръстът, — някой там бърза към нас.

— Да бягаме! — призова Лютичето.

— Спокойно, спокойно — усмихна се широко Даинти и се почеса по гъстата коса. — Познавам го. Това е Ондатрата[17], местен търговец, ковчежник на гилдията. Търгували сме заедно. Вижте каква му е физиономията! Сякаш се е изпуснал в гащите. Ей, Ондатра, мен ли търсиш?

— Кълна се във Вечния огън — каза задъхано Ондатрата, като килна шапката от лисича кожа на тила си и изтри чело с ръкав. — Бях сигурен, че ще те затворят в кулата. Изумително…

— Много мило от твоя страна, че се чудиш — прекъсна го ехидно полуръстът. — Зарадвай ни още малко — кажи защо.

— Не се прави на глупак, Бибервелт — намръщи се Ондатрата. — Целият град знае каква печалба си направил от кошинилата[18]. Всички само за това говорят, даже е стигнало до йерарха и до Шапел колко си умел и колко хитро си се възползвал от станалото в Повие.

— За какво говориш, Ондатра?

— О, Богове, престани да се правиш на ударен, Бибервелт. Купи ли кошинила? Купи. Възползва се от слабото й търсене, взе стоката срещу полица, без да платиш нито грош в брой. И какво? За един ден разпродаде всичко на четворна цена, и то за пари в брой. Да не вземеш да твърдиш, че ти е провървяло случайно? Че когато си купувал кошинилата, не си знаел нищо за преврата в Повие?

— За какво говориш?

— В Повие са направили преврат! — изрева Ондатрата. — Такова, как му викат там… Леворуция! Свалили са крал Рхид и сега управлява кланът на Тисенидите! Дворяните и войската на Рхид се обличаха в синьо и всички там купуваха само индиго. А цветът на Тисенидите е яркочервен. Цената на индигото веднага падна, а кошинилата поскъпна и стана ясно, че именно ти, Бибервелт, си изкупил единствения достъпен запас. Ха!

Даинти мълчеше замислен.

— Хитро, Бибервелт, не може да се отрече — продължи Ондатрата. — И никому нито дума, дори на приятелите ти. Ако ми беше казал, всички щяхме да спечелим, можехме да си направим съвместна фактория. Но ти предпочете да действаш сам, тихомълком. Твоя воля, но сега не разчитай на мен. О, Вечен огън, оказа се вярно, че всеки полуръст е егоистичен боклук и кучешко лайно. На мен, например, Виме Вивалди никога не ми издава полици, а на теб — моментално. Защото с него сте от една банда, нехора, смотани полуръстове и джуджета. Чумата да ви тръшне дано!

Ондатрата се изплю, обърна се и си тръгна. Даинти се беше замислил дълбоко и така се чешеше по главата, че гъстата му коса хрущеше.

— Нещо ми просветна, момчета — каза той най-накрая. — Знам какво трябва да направим. Да отидем в банката. Ако някой може да хвърли светлина по въпроса, това е само моят познат, банкерът Виме Вивалди.

III

— Представях си банките другояче — прошепна Лютичето, оглеждайки помещението. — Къде държат парите тук, Гералт?

— Дявол знае — отговори тихо вещерът, като се опитваше да прикрие скъсаното място на кафтана си. — Може би в мазето?

— Нищо подобно. Погледнах — няма мазе.

— Значи на тавана.

— Заповядайте в кабинета ми, господа — покани ги Виме Вивалди.

Седналите на дълги маси млади хора и джуджета на неопределена възраст се занимаваха с изписването на редове от цифри и букви върху пергаменти. Всички без изключение се бяха прегърбили и леко изплезили езици. Работата, както прецени вещерът, беше дяволски еднообразна, но, изглежда, бе погълнала изцяло чиновниците. В ъгъла, на ниска табуретка, седеше дядка с вид на просяк, зает с точене на пера. Явно му се удаваше трудно.

Банкерът затвори старателно вратата на кабинета, приглади дългата си бяла, добре поддържана брада, изцапана на места с мастило, и оправи виненочервената си копринена риза, с усилие обгръщаща внушителното му шкембе.

— Знаете ли, господин Лютиче — каза той, докато се настаняваше зад огромното бюро от червено дърво, затрупано с пергаменти, — представях си ви съвсем другояче. Знам вашите песни, слушал съм ги. За принцеса Ванда, която се удавила в река Дупа, защото никой не я искал. И за синьото рибарче, което паднало в клозетната дупка…

— Това не е мое! — Лютичето почервеня от яд. — Не съм пял нищо подобно!

— А! Тогава извинявайте.

— Може ли да пристъпим към работа? — вметна Даинти. — Времето си минава, а вие бърборите глупости. Аз съм в сериозно затруднение, Виме.

— От това се страхувах — поклати глава джуджето. — Ако си спомняш, те предупреждавах, Бибервелт. Казах ти преди три дни: не влагай пари в гранясалото рибено масло. Какво от това, че е евтино, номиналната цена няма значение, важно е каква ще е печалбата при препродаването. Същото е и с розовото масло, восъка и глинените съдове. Защо ти трябваше да купуваш тези боклуци, при това с пари в брой, вместо да постъпиш умно и да платиш с акредитиви или полици? Нали ти казах, цената за съхранение в новиградските складове е дяволски висока, за две седмици надхвърля три пъти стойността на стоката, а ти…

— Какво? — простена тихо полуръстът. — Говори, Вивалди. Аз — какво?

— А ти ми отговори, че няма нищо страшно и ще продадеш стоката за двайсет и четири часа. А сега се появяваш и ми съобщаваш, че си в затруднение, при това се усмихваш глупаво и подкупващо. Стоката не върви, нали? А разходите нарастват? Да, лоша работа… Но как да те измъкнем, Даинти? Ако беше застраховал боклуците си, можех да пратя някое от моите момчета да подпали скришом склада. Не, драги, единственото, което можеш да направиш сега, е да подходиш към въпроса философски, тоест да си кажеш: „Голяма работа!“ Това е търговия — веднъж печелиш, друг път губиш. Впрочем какви пари са това, в края на краищата — рибено масло, восък и съдове. Смешна работа. Хайде да си говорим за по-сериозни неща. Кажи, време ли е вече да се продава кората от мимоза, търсенето започна да се стабилизира на пет и пет шести.

— Какво?

— Оглуша ли? — намръщи се банкерът. — Последното предложение беше точно пет и пет шести. Върна се да се съгласиш, надявам се? Така или иначе няма да получиш седем.

— Върнал съм се?

Вивалди погледи брадата си и измъкна от нея една троха.

— Беше тук преди час — каза той спокойно — и нареди да не се продават, докато цената не стигне седем. Седемкратно превишение на цената, която си платил — това прави две крони и четирийсет и пет копера за фунт. Прекалено високо, Даинти, дори и при идеално стечение на обстоятелствата. Кожарите са успели да се договорят и ще държат цената стабилна. Залагам си главата…

Вратата се отвори и в кабинета влетя нещо със зелена филцова шапка и с кожухче от заешка кожа, препасано с конопено шнурче.

— Търговецът Суламир дава две крони и петнайсет! — извряска то.

— Шест и една шеста — пресметна бързо Вивалди. — Какво да правя, Даинти?

— Продавай! — извика полуръстът. — Шесткратна цена, а ти още се чудиш, мамка му!

В кантората влетя нещо друго, с жълта шапка и наподобяващо стара торба наметало. И то като първото беше високо около два лакътя.

— Търговецът Бибервелт нареди да не се продава под седем! — изписка то, изтри нос с ръкав и излетя навън.

— Аха — каза джуджето след дълго мълчание. — Единият Бибервелт казва да се продава, а другият Бибервелт настоява да се изчака. Любопитна ситуация. Какво да правим, Даинти? Веднага ли ще започнеш да обясняваш, или да чакаме някой трети Бибервелт да ни нареди да товарим кората на галера и да я караме в Страната на кучеглавите? А?

— Какво е това? — промърмори Лютичето със заекване, сочейки нещото със зелената шапка, което още стоеше на прага. — Какво е това, по дяволите?

— Млад гном — каза Гералт.

— Несъмнено — потвърди сухо Вивалди. — Не е стар трол. Впрочем, няма значение какво е. Е, Даинти, слушам те.

— Виме — каза полуръстът, — искам да те помоля да не ми задаваш въпроси. Случи се нещо ужасно. Смятай, че аз, Даинти Бибервелт от Рдестова ливада, честен търговец, нямам никаква представа какво става. Разкажи ми всичко подробно. Всичко от последните три дни. Моля те.

— Интересно — каза джуджето. — Впрочем, за процентите, които ми се плащат, съм длъжен да изпълнявам желанията на клиентите. Слушай. Ти се появи тук, задъхан, преди три дни, даде ми за депозит хиляда крони в брой и поиска полица за две хиляди петстотин и двайсет. На приносителя. Дадох ти.

— Без гаранции?

— Без. Харесвам те, Даинти.

— Продължавай, Виме.

— На другия ден още сутринта влетя тук с гръм и трясък и поиска да ти издам акредитив за банката във Визим. За солидната сума от три хиляди и петстотин крони. Получател трябваше да бъде, доколкото си спомням, някой си Тер Лукокиан, наричан още Трюфела. Издадох такъв акредитив.

— Без гаранции — повтори полуръстът с надежда в гласа.

— Симпатията ми към теб, Бибервелт — въздъхна банкерът, — приключва на сумата три хиляди крони. Този път те накарах да подпишеш писмено задължение, гласящо, че ако не платиш, мелницата е моя.

— Каква мелница?

— Мелницата на твоя тъст Арно Хардботъм в Рдестова ливада.

— Няма да се върна вкъщи — изрече мрачно, но решително Даинти. — Ще се промъкна на някой кораб и ще стана пират.

Виме Вивалди се почеса зад ухото, погледна го подозрително и рече:

— Ееее… Ти вече получи писменото си задължение обратно и го накъса на малки парченца. Платежоспособен си. Нищо чудно, при такива доходи…

— Доходи?

— Наистина, съвсем забравих — промърмори джуджето. — Не трябва да се учудвам на нищо. Направи добра печалба от кошинила, Бибервелт. Защото, виждаш ли, в Повие стана преврат…

— Знам вече — прекъсна го полуръстът. — Индигото е поевтиняло, а цената на кошинилата е скочила. И аз съм спечелил от това. Вярно ли е, Виме?

— Вярно е. Имаш при мен депозит от хиляда триста четирийсет и шест крони и осемдесет копера. Чисти, след като е платен данъкът и аз съм си взел процентите.

— Платил си ми данъка?

— Че как иначе? — учуди се Вивалди. — Нали преди час ти беше тук и нареди да го платя. Вече цялата сума е внесена. Някъде около хиляда и петстотин, защото продажбата на конете също беше взета предвид.

Вратата се отвори и в кабинета с грохот влетя нещо с много мръсна шапка.

— Две крони и трийсет! — изписка то. — Търговецът Хазелкуист.

— Да не се продава! — извика Даинти. — Ще чакаме по-добра цена! Марш обратно на борсата!

Двамата гноми уловиха хвърлените от джуджето медни монети и изчезнаха.

— Дааа… Докъде бях стигнал? — замисли се Вивалди, играейки си с огромния кристален аметист със странна форма, който служеше за притискане на книжата. — Аха, до кошинилата, купена срещу полица. А кредитното писмо, което споменах, ти беше необходимо за закупуването на много партиди кора от мимоза. Ти купи голямо количество, но доста евтино, по трийсет и пет копера за фунт, от зангвебарски търговец, същият този Трюфела или Гъбата, не помня вече. Галерата влезе в пристанището вчера. И тогава се започна.

— Представям си — простена Даинти.

— На кого и за какво му е притрябвала кора от мимоза? — не издържа Лютичето.

— На никого — промърмори навъсено полуръстът. — За съжаление.

— Кората от мимоза, господин поете — поясни джуджето, — е дъбилно вещество, използвано за щавене на кожи.

— Нима някой е бил толкова глупав да купи задморска кора от мимоза — попита Даинти, — когато в Темерия може да се купи дъбова на безценица?

— Тук именно е заровен вампирът — отговори Вивалди с една поговорка на джуджетата. — Защото темерските друиди тъкмо обявиха, че ако унищожаването на дъбовете не бъде прекратено незабавно, ще пратят срещу страната скакалци и плъхове. Дриадите подкрепиха друидите, а тамошният крал има слабост към дриадите. Накратко: от вчера е обявено пълно ембарго върху темерските дъбове и цената на мимозата скочи. Явно си бил добре информиран, Даинти.

Откъм канцеларията долетя тропот и в кабинета влетя нещо задъхано със зелена шапка.

— Благородният търговец Сулимир… — издиша гномът — нареди да предам, че търговецът Бибервелт, полуръстът, е диво и четинесто прасе, спекулант и мошеник, и той, Сулимир, му пожелава да хване краста. Две крони и четирийсет и пет — и това е последната му дума.

— Продавай — изстреля полуръстът. — Хайде, малкият, тичай да потвърдиш. Смятай, Виме.

Вивалди мушна ръка под пергаментите и измъкна едно от сметалата на джуджетата, изящен предмет. За разлика от сметалата, използвани от хората, тези на джуджетата имаха форма на пирамиди. При това сметалото на Вивалди имаше златни спици, по които се местеха шлифовани във формата на призми рубини, изумруди, оникси и черни ахати. Известно време джуджето мести бързо с дебелия си пръст скъпоценните камъни нагоре, надолу и встрани, и рече:

— Получава се… хм, хм… Минус разходите и моята комисиона… Минус данъка… Даа… Петнайсет хиляди шестстотин двайсет и две крони и двайсет и пет копера. Не е зле.

— Ако смятам правилно — рече бавно Даинти Бибервелт, — трябва да имам в теб чисти…

— Точно двайсет и една хиляди деветстотин шейсет и девет крони и пет копера. Не е зле.

— Не е зле? — извика Лютичето. — Не е зле? Та с това може да се купи голямо село или малък замък! В живота си не съм виждал толкова пари накуп!

— Аз също — каза полуръстът. — Но не се разпалвай, Лютиче. Изглежда, още никой не е виждал тези пари и не се знае дали изобщо някога ще ги види.

— Е, Бибервелт — изуми се джуджето, — откъде толкова тъжни мисли? Сулимир ще ти плати в брой или с полица, а неговите полици са надеждни. Така че какво те притеснява? Страх те е, че ще имаш загуби от гранясалото рибено масло и восъка? При такива доходи няма да е никакъв проблем да покриеш загубите…

— Не става въпрос за това.

— А за какво, тогава?

Даинти се изкашля и наведе къдравата си глава.

— Виме — каза той, гледайки в пода. — Шапел души около нас.

Банкерът изцъка.

— Лоша работа — каза той. — Впрочем това можеше да се очаква. Виждаш ли, Бибервелт, информацията, която си използвал при сделките, има не само търговско, но и политическо значение. Никой не знаеше за случилото се в Повие и Темерия. Включително и Шапел, а той обича да научава пръв всичко. Затова сега, предполагам, си бие главата над въпроса: откъде си узнал ти. И най-вероятно вече се е досетил. Защото и аз се досетих.

— Интересно.

Вивалди погледна към Лютичето и Гералт, смръщвайки чипия си нос.

— Интересно ти е? А на мен ми е интересна твоята компания, Даинти — каза той. — Трубадур, вещер и търговец. Господин Лютичето е добре приет навсякъде, дори в кралските дворове, и може да се предполага, че има добър слух. А вещерът? Охрана? Сплашване на длъжниците?

— Прибързани изводи, господин Вивалди — изрече студено Гералт. — Ние не сме в комбина.

— А аз никога не подслушвам — процеди Лютичето. — Аз съм поет, а не шпионин.

— Носят се слухове — намръщи се джуджето. — Какви ли не, господин Лютиче.

— Лъжа! — извика трубадурът. — Пълна лъжа!

— Добре, вярвам ви, вярвам ви. Само не знам дали Шапел ще повярва. Кой знае, може всичко полека-лека да се успокои. Честно казано, Бибервелт, след последния удар Шапел много се промени. Може би страхът от смъртта го е накарал да се промени. С други думи, това вече не е същият Шапел. Стана някак по-учтив, разсъдлив, спокоен и… като че ли порядъчен.

— Ееее — обади се полуръстът. — Шапел — порядъчен и учтив? Това не е възможно.

— Говори каквото искаш — възрази Вивалди. — Но си е точно така. В допълнение сега свещенослужителите си имат друг проблем, който се нарича „Вечният огън“.

— Как така?

— Говори се, че навсякъде трябва да гори Вечният огън. Навсякъде, където е възможно, трябва да се сложат олтари, посветени на този огън. Множество олтари. Не ме питай за подробностите, Даинти, не разбирам много от хорските суеверия. Но знам, че всички свещенослужители, включително и Шапел, на практика не се занимават с нищо друго, освен с тези олтари и с Огъня. Извършва се солидна подготовка. Данъците ще растат, това е сигурно.

— Е — каза Даинти, — малка утеха, но…

Вратата на кабинета отново се отвори и вътре влетя вече познатото на вещера нещо със зелена шапка и кожухче от заешка кожа.

— Търговецът Бибервелт — съобщи то — нареди да се купят паници, ако са недостатъчно. Цената няма никакво значение.

— Прекрасно — усмихна се полуръстът и придоби изражението на дива котка. — Ще купим много паници, волята на господин Бибервелт е закон за нас. Какво друго трябва да купим? Зелки? Смола? Желязно гребло?

— Освен това търговецът Бибервелт — изхриптя нещото с кожухчето — моли да му бъдат изпратени трийсет крони в брой, защото трябва да плати един подкуп, да хапне и да изпие една бира, а в „Острието на копието“ трима чужденци са му откраднали торбата.

— А, трима чужденци — провлече Даинти. — Явно този град наистина е пълен с чужденци. А къде се намира сега уважаемият търговец Бибервелт, ако можем да попитаме?

— Къде другаде — каза нещото и подсмръкна, — на Западния пазар.

— Виме — каза Даинти зловещо, — не ме питай нищо, а просто ми намери една хубава дебела тояга. Отивам на Западния пазар, но ще ми трябва тояга. Там има прекалено много чужденци и крадци.

— Тояга, казваш? Ще ти намеря. Но, Даинти, искам да узная едно нещо, защото мира не ми дава. Казваш да не задавам въпроси, затова няма да задавам, а ще се опитам да отгатна, а ти ще потвърдиш или ще отречеш. Става ли?

— Става.

— Това гранясало рибено масло, восъка, розовото масло, паниците и проклетото шнурче са тактически ходове, нали? Искал си да отвлечеш вниманието на конкурентите от кошинилата и мимозата. Да предизвикаш паника на пазара. Нали, Даинти?

Вратата се отвори рязко и в кабинета се втурна нещото без шапка.

— Киселец казва, че всичко е готово! — изписка то. — Пита дали да налива.

— Да налива! — извика полуръстът. — Веднага да налива!

— Кълна се в червената брада на стария Рундурин — извика Вивалди, когато вратата се затвори зад гнома, — нищичко не разбирам! Какво става тук? Какво да се налива? Къде да се налива?

— Нямам никаква представа — призна Даинти. — Но печалбата трябва да се увеличава.

IV

Като си пробиваше с усилие път през тълпата, Гералт излезе пред сергия, окичена с медни тави, котли и тигани, искрящи в червено на лъчите на залязващото слънце. Зад сергията стоеше червенокосо джудже с маслиненозелена шапка и тежки ботуши от тюленова кожа. На лицето му беше изписано неудовлетворение — с други думи, изглеждаше така, сякаш след минута ще наплюе ровещата из стоките клиентка. Тя люлееше бюст, тресеше златистите си къдрици и заливаше джуджето с безкраен поток от лишени от смисъл думи.

Клиентката беше не някоя друга, а Веспуля, позната на Гералт като хвърлячка на съдове през прозореца. Без да чака да го познаят, той побърза да се слее с тълпата.

Западният пазар пулсираше от живот, движението през тълпата наподобяваше преминаване през глогов храсталак. Постоянно някой се вкопчваше в ръкавите или панталоните му — ту деца, които майките им са загубили, докато са търсели бащите им в палатките с алкохол, ту стражите, охраняващи пазара, ту търговци, продаващи нелегално и скришом шапки-невидимки, афродизиаци и картини с неприлични сцени, издялани на кедрови дъски. Гералт престана да се усмихва и мина на ругатни, като същевременно започна да използва с успех и лактите си.

Изведнъж чу звук на лютня и познат игрив смях. Звуците идваха откъм приказно украсена сергия, снабдена с надпис: „Тук има чудеса, амулети и стръв за риба“.

— Някой казвал ли ви е, че сте прелестна? — нареждаше Лютичето, седнал на сергията и весело люлеещ крака. — Не? Не може да бъде! Това е град на слепци, нищо повече от град на слепци. Почакайте, добри хора! Кой иска да чуе балада за любовта? Който иска да се развълнува и да се обогати духовно, нека пусне една монета в шапката. Какво пускаш там, мизернико? Запази медта за просяците, не обиждай с мед един артист. Аз може и да ти простя, но изкуството — никога!

— Лютиче — каза Гералт и се приближи, — мислех, че се разделихме, за да търсим метаморфа. А ти устройваш концерти. И не те ли е срам да пееш по панаирите като някакъв стар просяк?

— Да ме е срам? — учуди се бардът. — Важно е какво и как пееш, а не къде. Освен това съм гладен, а собственикът на сергията обеща да ме черпи един обяд. Що се отнася до метаморфа — търсете си го сами. Аз не ставам за преследвания, битки и саморазправи. Аз съм поет.

— По-добре кротувай, поете. Тук е приятелката ти и може да стане напечено.

— Приятелката ми? — Лютичето запримигва нервно. — Коя от всички? Имам няколко.

В този момент сред тълпата слушатели започна да си пробива път със силата на нападащ вол Веспуля, стиснала в ръка меден тиган. Лютичето скочи от сергията и хукна да бяга, прескачайки ловко кошниците с моркови. Веспуля се обърна към вещера и изду ноздри. Гералт отстъпи назад и опря гръб в сергията.

— Гералт! — извика Даинти Бибервелт, като изскочи от тълпата и изблъска настрани Веспуля. — По-бързо, по-бързо! Видях го! Ето го там, ще избяга.

— Ще ми паднете в ръцете, негодници! — изкрещя Веспуля, като се опитваше да запази равновесие. — Пак ще се занимая с цялата ви банда от свине. Хубава компанийка! Фазан, дрипльо и заек с космати пети. Ще ме запомните!

— Насам, Гералт! — извика Даинти, като разбута в движение група ученици, играещи на „три раковини“. — Насам, зави между каруците. Мини отляво! По-бързо!

Преследваха метаморфа, съпровождани от проклятията на продавачи и купувачи. Гералт само по чудо избегна сблъсък с хвърлил се под краката му сополив малчуган. Прескочи го, като при това обърна две бъчонки с херинга и разяреният рибар го удари по гърба с живата змиорка, която в този момент показваше на клиентите си.

И тогава Гералт видя метаморфа — опитваше се да избяга покрай кошарата на овцете.

— От другата страна! — извика Даинти. — Заобиколи го от другата страна, Гералт!

Метаморфът се понесе като стрела покрай оградата на кошарата. Зелената му жилетка се открояваше ярко. Сега стана ясно защо не се бе превърнал в някой друг. Никой не можеше да се сравнява по ловкост с един полуръст. Никой. Освен друг полуръст. Или вещер.

Гералт видя, че метаморфът, вдигайки облак прах, сменя рязко посоката, и ловко се мушка между дъските в оградата, заобикаляща голямата палатка, която служеше и за кланица, и за магазин за месо. Даинти също забеляза това. Прескочи коловете и започна да си пробива път през струпаното при оградата стадо блеещи овце. Беше ясно, че няма да успее. Гералт зави и се хвърли подир метаморфа между дъските на оградата. Неочаквано почувства дърпане, шум от раздираща се кожа и кафтана под другата му мишница също стана много свободен.

Вещерът спря. Изруга. Изплю се. И още веднъж изруга.

Даинти влетя в палатката подир метаморфа. Отвътре се чуха викове, удари, ругатни и чудовищен грохот.

Вещерът изруга за трети път, особено яростно, изскърца със зъби, направи Знака Аард и го насочи към палатката. Тя се изду като платно, отвътре се чу страховит вой, грохот и рев на животни и след миг платнището падна.

Метаморфът изпълзя по корем изпод платнището и се хвърли към втората, по-малка палатка — най-вероятно хладилник. Гералт, без да се замисля, насочи ръката си натам и го удари в гърба със Знака. Метаморфът се стовари на земята като ударен от гръм, преобърна се, но веднага скочи и влетя в палатката-хладилник. Вещерът го преследваше по петите.

В палатката вонеше на месо. И беше тъмно.

Телико Лунгревинк Леторт стоеше вътре и дишаше тежко. Беше се хванал с две ръце за половин свинско туловище, висящо на кука. Нямаше друг изход от палатката, а платнището беше завързано здраво за колове, забити в земята.

— Удоволствие е да те видя отново, мимико — рече Гералт студено.

Метаморфът дишаше тежко и хрипливо.

— Остави ме на мира — простена той накрая. — Защо ме преследваш, вещерю?

— Телико — отвърна Гералт, — задаваш глупави въпроси. За да заграбиш конете и външността на Бибервелт, си му разбил главата и си го захвърлил в безлюдна местност. Продължаваш да използваш неговата самоличност, без изобщо да се интересуваш от неприятностите, които му причиняваш. Дявол знае какво смяташ да правиш по-нататък, но аз ще осуетя плановете ти. Нямам намерение нито да те убивам, нито да те предавам на властите, но трябва да напуснеш града. Лично ще те изпроводя.

— А ако не искам?

— Тогава ще те вържа в чувал и ще те изкарам с ръчна количка.

Метаморфът изведнъж се разду, после също толкова неочаквано измършавя и започна да расте, къдравите му кестеняви коси побеляха, изправиха се и пораснаха до раменете. Зелената жилетка на полуръста заблестя мазно и се превърна в черна кожа, а на раменете и маншетите заискриха сребристи шипове. Пухкавата румена физиономия се издължи и пребледня.

Над дясното му рамо се подаде ръкохватката на меч.

— Не се приближавай — изговори хрипливо вторият вещер и се усмихна. — Не се приближавай, Гералт. Няма да ти позволя да ме пипнеш дори.

„Ама че противна усмивка имам — помисли си Гералт, посягайки към меча си. — А и мутрата ми е противна. Как противно присвивам очи. Значи така изглеждам? По дяволите!“

Метаморфът и вещерът хванаха едновременно ръкохватките и двата меча изскочиха в един и същи миг от ножниците. Двамата вещери направиха в синхрон две бързи меки крачки — едната напред, втората встрани — вдигнаха едновременно мечове и ги завъртяха във въздуха.

— Не можеш да ме победиш — промърмори метаморфът. — Защото аз съм ти, Гералт.

— Грешиш, Телико — каза тихо вещерът. — Остави меча и си върни облика на Бибервелт. Иначе ще съжаляваш, предупреждавам те.

— Аз съм ти — повтори метаморфът. — Не можеш да ме победиш. Не можеш да ме победиш, защото аз съм ти.

— Нямаш представа какво е да си аз, мимико.

Телико отпусна ръката, с която държеше меча, и повтори:

— Аз съм ти.

— Не — възрази вещерът. — И знаеш ли защо? Защото си малък, клет, мекосърдечен метаморф. Метаморф, който е можел да убие Бибервелт и да закопае тялото му в храсталака, сдобивайки се по този начин с пълна безопасност и абсолютна гаранция, че няма да бъде разкрит никога от никой, включително от жената на полуръста, известната Гардения Бибервелт. Но ти не си го убил, Телико, защото не е било по силите ти. Защото си малък, клет, великодушен метаморф, наричан от приятелите си Дуду. В когото и да се превърнеш, винаги ще си останеш такъв. Умееш да копираш само доброто в нас, но злото не разбираш. Ето какъв си ти, метаморфе.

Телико отстъпи и опря гръб в платнището на платката.

— Затова — продължи Гералт — сега ще се превърнеш в Бибервелт и спокойно ще ми подадеш лапи да те вържа. Не можеш да се съпротивляваш, защото мен не си в състояние да копираш. Знаеш това много добре, Дуду. Нали за няколко секунди четеше мислите ми.

Телико неочаквано се изправи, чертите на вещерското лице се размиха и разляха, белите коси се разрошиха и започнаха да потъмняват.

— Прав си, Гералт — изговори той неразбираемо, защото точно в този момент устните му променяха формата си. — Прочетох мислите ти. За малко, но беше достатъчно. Знаеш ли какво ще направя сега?

Коженият му кафтан изведнъж се пребоядиса в блестящо червено. Метаморфът се усмихна, поправи шапката си с цвят на слива със забито в нея перо и подръпна ремъка на лютнята, преметната през рамото му. Лютнята, която преди това беше меч.

— Ще ти кажа какво ще направя сега, вещерю — засмя се той със звучния и сребрист смях на Лютичето. — Ще си отида, ще се смеся с тълпата и тихомълком ще се превърна в някой друг, може дори в някой скитник. Защото е по-добре да си скитник в Новиград, отколкото метаморф в пустошта. Новиград ми е задължен с нещо, Гералт. Появата му разруши околната среда, в която можехме да живеем в естествените си тела. Убиваха ни като бесни кучета. Аз съм един от малкото оцелели. Искам да живея и ще оцелея. Когато в студа ме преследваха вълци, аз се превръщах в един от тях и тичах с глутницата със седмици. И оцелях. Сега ще постъпя по същия начин, защото не мога повече да спя в пущинака и да зимувам в пещерите, не искам да съм вечно гладен, не искам все да съм мишена за стрелите. Тук, в Новиград, е топло, има храна, може да се заработва и жителите много рядко се стрелят с лъкове. Новиград е глутница вълци. Ще се присъединя към тях и ще оцелея. Разбираш ли?

Гералт кимна бавно.

— Вие сте предоставили — продължи метаморфа, изкривявайки устни в наглата усмивка на Лютичето — скромна възможност за приобщаване на джуджетата, полуръстовете, гномите и дори елфите. А с какво аз съм по-лош от тях? Защо ми отказват? Какво трябва да направя, за да получа възможността да живея в този град? Да се превърна в елфка със сърнени очи, копринени коси и дълги крака? Така ли? Но с какво елфката е по-добра от мен? С това, че като видите елфка, започвате да пристъпвате от крак на крак, а когато видите мен, ви се повръща? Да ви приседнат дано тези аргументи. Аз все пак ще оцелея. Знам как. Когато бях вълк, тичах, виех и се биех с останалите за самките. Като жител на Новиград ще търгувам, ще плета нови кошници, ще прося или ще крада като един от вас, ще правя онова, което правите вие. Кой знае, може дори да се оженя.

Вещерът мълчеше.

— Да — продължи спокойно Телико. — Отивам си. А ти, Гералт, няма да се опиташ да ме задържиш, няма дори да се помръднеш. Защото за няколко секунди четях мислите ти. Включително и тези, за които самият ти не искаш да си признаеш, които криеш дори от себе си. За да ме задържиш, ще ти се наложи да ме убиеш. А тази мисъл те отвращава. Така ли е?

Вещерът мълчеше.

Телико отново поправи ремъка на лютнята и се насочи към изхода. Вървеше смело, но Гералт виждаше как трепери и се свива в очакване острието да изсвисти. Прибра меча в ножницата, а метаморфът спря насред крачка, огледа се и рече:

— Всичко добро, Гералт. Благодаря ти.

— Всичко добро, Дуду — отговори вещерът. — Желая ти успех.

Метаморфът се обърна и тръгна към многолюдния пазар с живата широка походка на Лютичето. Размахваше лявата си ръка също като трубадура и пак като него се озъбваше в усмивка, когато срещнеше някое момиче. Гералт тръгна бавно подире му.

Телико свали в движение лютнята, забави крачка, взе два акорда, после ловко засвири познатата на Гералт мелодия. Обърна се леко встрани и пропя. Съвсем като Лютичето:

Пак пролетен дъжд ще прегърне земята,

слънце в сърцата ще върне искрата,

а от нея ще пламне пак до възбог

на надеждата Вечният огън.

— Повтори това на Лютичето, ако го запомниш! — извика той. — И му кажи, че „Зима“ е неподходящо заглавие. Баладата трябва да се казва „Вечният огън“. Сбогом, вещерю!

— Хей! — разнесе се изведнъж. — Хей, фазан!

Телико се обърна учудено. Иззад палатката излезе Веспуля, разлюляла буйно бюст и втренчена зловещо в поета.

— Подир девойките ли тичаш, изменнико? — изсъска тя и люшна още по-предизвикателно гърди. — Песнички пееш, а кучи сине?

Телико свали шапката си и се поклони с характерната за Лютичето широка усмивка.

— Веспуля, скъпа — рече той нежно. — Колко съм щастлив да те видя отново. Прости ми, сладка моя. Длъжен съм…

— Длъжен си, длъжен си — прекъсна го Веспуля гръмогласно. — И всичко, което дължиш, сега ще го заплатиш!

Огромният меден тиган блесна на слънцето и с дълбок звучен стон се стовари върху главата на метаморфа. Телико, с неописуемо глупава гримаса на лицето, се олюля и падна, разперил ръце, а физиономията му изведнъж започна да се променя и разлива, и вече не приличаше на нищо познато. Когато видя това, вещерът скочи към него и в движение дръпна от една сергия голям килим. Хвърли го на земята, с два ритника избута метаморфа върху него и нави килима бързо и стегнато.

Седна отгоре и изтри чело с ръкав. Веспуля го гледаше зловещо, без да пуска тигана. Тълпата се сгъстяваше.

— Той е болен — каза вещерът и се усмихна измъчено. — Това е за негово добро. Не се скупчвайте, добри хора, клетникът се нуждае от въздух.

— Чухте ли? — попита спокойно, но гръмко пробиващият си път през тълпата Шапел. — Хайде да не се скупчваме. Хайде да се разотидем. Сборищата са забранени. Наказват се с глоби!

Тълпата моментално се разпръсна, но само за да се покаже Лютичето, който се приближаваше с бодра стъпка под звуците на лютнята. Когато го видя, Веспуля изпищя диво, изпусна тигана и хукна през площада.

— Какво й е? — попита Лютичето. — Дявола ли видя?

Гералт стана от килима, в който нещо веднага започна да шава. Шапел бавно се приближи. Беше сам, личната му охрана не се виждаше.

— Не бих се приближавал, ако бях на ваше място, господин Шапел — обади се тихо Гералт.

— Сериозно? — Шапел го гледаше студено, стиснал тънките си устни.

— Ако бях на ваше място, господин Шапел, щях да се направя, че нищо не съм видял.

— Да, това е ясно — каза Шапел. — Обаче не си на мое място.

Иззад палатката дотича Даинти Бибервелт, задъхан и изпотен. Когато видя Шапел, той се закова на място, сложи ръце зад гърба си, заподсвирква си и се направи, че разглежда покрива на хамбара.

Шапел се приближи до Гералт. Много близо. Вещерът не помръдна, само присви очи. Няколко мига двамата се гледаха, после Шапел се наведе към навития килим.

— Дуду — каза той, обръщайки се към подаващите се от килима деформирани обувки от козя кожа на Лютичето. — Копирай Бибервелт, бързо.

— Защо? — извика Даинти, отклонявайки поглед от хамбара. — Защо?

— Тихо — каза Шапел. — Е, Дуду, как е там?

— Готово — чу се приглушен глас от килима. — Готово… Сега…

Стърчащите от килима обувки от козя кожа омекнаха, размиха се и се превърнаха в покрити с козина боси стъпала на полуръст.

— Излизай, Дуду — каза Шапел. — А ти, Даинти, мълчи. За хората всички полуръстове имат едно и също лице. Нали?

Даинти промърмори нещо неразбираемо. Гералт, все още примижал, гледаше подозрително Шапел. Наместникът се изправи и се огледа. Същевременно от насъбралата се тълпа зяпачи беше останало само отдалечаващо се топуркане на дървени чепици.

Даинти Бибервелт Втори се измъкна от килима, кихна, седна и потри очите си и носа си. Лютичето приседна на захвърления наблизо сандък и задрънка на лютнята с изражение на умерено любопитство.

— Кой е това, как мислиш, Даинти? — попита меко Шапел. — Не ти ли се струва, че доста прилича на теб?

— Това е братовчед ми — изстреля полуръстът и се озъби. — Близък роднина. Дуду Бибервелт от Рдестова ливада, специалист по търговските операции. Тъкмо реших…

— Да, Даинти?

— Реших да го назнача за свой търговски представител в Новиград. Как ти се струва, братовчеде?

— О, благодаря ти, братовчеде — усмихна се широко близкият роднина, гордостта на клана Бибервелт, специалистът по търговски операции. Шапел също се усмихна.

— Е, сбъдна ли се мечтата ти за живот в града? — промърмори Гералт. — Какво намирате в тези градове, Дуду… и ти, Шапел?

— Поживей в пустошта — отвърна Шапел, — храни се с корени, понамокри се от дъждовете, помръзни през зимата — и ще разбереш. На нас също ни се полага нещо от живота, Гералт. Не сме по-лоши от вас.

— Не — кимна Гералт. — Не сте по-лоши. Може би даже сте по-добри. А какво стана с истинския Шапел?

— Получи удар — прошепна Шапел Втори. — Вече два месеца оттогава. Апоплектичен удар. Лека му пръст, да му свети Вечният огън. Аз точно тогава бях наблизо… никой не забеляза… Гералт, надявам се, че няма да…

— Какво не е забелязал никой? — попита Гералт с каменно изражение.

— Благодаря.

— И много ли сте тук?

— Има ли значение?

— Не — съгласи се вещерът. — Няма.

Иззад фургоните и палатките изскочи висока два лакътя фигурка със зелена шапка и кожухче от заешка кожа.

— Господин Бибервелт — започна гномът и млъкна, местейки поглед от единия полуръст към другия.

— Мисля, малкия — каза Даинти, — че ти трябва моят братовчед, Дуду Бибервелт. Говори, говори. Това е той.

— Киселец казва, че всичко се е продало — каза гномът и се усмихна широко, показвайки острите си зъби. — По четири крони на парче.

— Май знам за какво става въпрос — каза Даинти. — Жалко, че Вивалди не е тук, за да изчисли веднага печалбата.

— Ще позволиш ли, братовчеде — обади се Телико Лунгревинк Леторт, по прякор Пенсток, за приятелите си Дуду, а за целия Новиград — член на многочисления род Бибервелт. — Позволи аз да я изчисля. Имам идеална памет за цифри. Както и за много други неща.

— Моля — поклони се Даинти. — Моля, братовчеде.

— Разходите — смръщи чело метаморфът — не бяха големи. Осемнайсет за розовото масло, осем и петдесет за рибеното масло, хм… Всичко общо, включително и шнурчето — четирийсет и пет крони. Печалби: шестстотин по четири крони, тоест две хиляди и четиристотин. Никакви комисиони, защото нямаше посредници…

— Бъди така добър да не забравяш данъка — напомни му Шапел Втори. — Имай предвид, че пред вас е представител на градската власт и църквата, който се отнася сериозно и честно към задълженията си.

— Освободено е от данъци — съобщи Дуду Бибервелт. — Защото е продажба със свята цел.

— Тоест?

— Когато се смесят в съответните пропорции рибеното масло, восъкът, маслото и оцветените капки кошинила — поясни метаморфът, — е достатъчно сместа да се изсипе в глинени паници и във всяка от тях да се мушне по къс от шнурчето. Запаленото шнурче гори с отличен червен пламък, който трае дълго и почти не мирише. Вечен огън. На свещенослужителите им трябваха лампи за Вечния огън. Сега вече си имат.

— По дяволите… — промърмори Шапел. — Вярно е… Трябваха цели светилници. Дуду, ти си гений.

— От майка ми е — отговори скромно Телико.

— Че как, одрал й е кожата — потвърди Даинти. — Погледнете само мъдрите му очи. Същинска Бегония Бибервелт, любимата ми леля.

— Гералт — простена Лютичето, — той за три дни е заработил повече, отколкото аз за цял живот пеене.

— На твое място — отговори сериозно вещерът — щях да изоставя пеенето и да се заема с търговия. Помоли го, може да те вземе за чирак.

— Вещерю… — хвана го за ръкава Телико. — Кажи как мога… да ти се отблагодаря…

— С двайсет и две крони.

— Какво?

— За нов кафтан. Виж какво остана от моя.

— Знаете ли какво? — извика изведнъж Лютичето. — Нека отидем в някой публичен дом. В „Пасифлора“! Бибервелтови плащат!

— А пускат ли там полуръстове? — обезпокои се Даинти.

— Нека се опитат да не пуснат! — Шапел направи страховита физиономия. — Нека само да опитат, и ще обвиня бордея им в ерес.

— Е? — възкликна Лютичето. — Тогава всичко е наред. Гералт, тръгваме ли?

Вещерът тихо се засмя.

— Знаеш ли какво, Лютиче — отвърна той, — с удоволствие.

Малка саможертва

I

Русалката изскочи от водата до кръста и бурно запляска с длани по повърхността. Гералт забеляза, че тя има красиви, почти идеални гърди. Ефектът се разваляше само от цвета — тъмнозелени зърна с малко по-светли ареоли. Ловко прескачайки поредната вълна, русалката се изви изящно, тръсна мокрите си светлозелени коси и запя мелодично.

— Какво? — Князът се наведе през борда на платнохода. — Какво каза тя?

— Отказва — преведе Гералт. — Казва, че не иска.

— Ти обясни ли й, че я обичам? Че не си представям живота без нея? Че искам да се оженя за нея? Само за нея и за никоя друга?

— Обясних й.

— И какво?

— Нищо.

— Тогава го повтори.

Вещерът притисна пръсти към устните си и издаде вибриращи трели. Подбирайки с усилие думите и мелодията, започна да превежда любовните излияния на княза.

Русалката се обърна по гръб и го прекъсна.

— Не превеждай, не се мъчи — пропя тя. — Разбрах. Когато казва, че ме обича, винаги има такава глупава физиономия. Каза ли нещо конкретно?

— Не особено.

— Жалко. — Русалката запляска и се гмурна, силно извивайки опашката си, и разпени водата, като вряза в нея плавника си, подобен на тези на барбуните.

— Какво? Какво каза тя? — попита князът.

— Че съжалява.

— Какво съжалява? Как така съжалява?

— Струва ми се, че това беше отказ.

— На мен не ми отказват! — извика князът, отричайки очевидния факт.

— Господине — измърмори капитанът на платнохода, — мрежите са готови, само да ги хвърлим — и е ваша…

— Не бих ви посъветвал — изрече тихо Гералт. — Тя не е сама. Под водата има много като нея, а в дълбините може да се крие и кракен.

Капитанът потрепна, пребледня и направи безсмислен жест, като сложи ръце на задника си.

— Кра… кракен?

— Кракен — потвърди вещерът. — Не ви съветвам да хвърляте мрежите. Достатъчно е тя да извика и от корабчето ви ще останат само плуващи дъски, а ние ще се издавим като котенца. И изобщо, Агловал, реши дали искаш да се жениш, или просто смяташ да я хванеш и да я държиш в бъчва!

— Обичам я — каза Агловал твърдо. — Искам я за съпруга. Но трябва да има крака, а не рибена опашка. А това може да се уреди. Срещу два фунта разкошни бисери купих магически еликсир с пълна гаранция. Щом го изпие — ще й пораснат крака. Ще се помъчи малко — три дни, не повече. Извикай я, вещерю, кажи й още веднъж.

— Вече й го казах два пъти. Тя отговори, че не е съгласна. Но добави, че знае една морска магьосница-водорасляк, която с помощта на заклинание може да превърне краката ти в елегантна опашка. Безболезнено.

— Да не е откачила? Аз — с рибена опашка? Никога! Извикай я, Гералт.

Вещерът се наведе през борда. В сянката на платнохода водата беше зелена и изглеждаше гъста като желе. Нямаше нужда да я вика. Русалката се изви над вълните сред фонтан от пръски. Застана за миг на опашката си, а после се плъзна по вълната и се преобърна, демонстрирайки всичките си прелести. Гералт преглътна.

— Ей, вие! — пропя тя. — Още много ли има? Кожата ми се напуква от слънцето. Белокоско, питай го дали е съгласен.

— Не е съгласен — пропя в отговор вещерът. — Шееназ, разбери, той не може да живее под водата, дори и с опашка. Ти можеш да дишаш въздух, но той изобщо не може да диша вода!

— Така си и знаех — извика русалката. — Знаех си. Увъртания, глупави, наивни увъртания, и никаква саможертва. Който обича, се жертва! Аз се жертвах заради него, всеки ден излизах на скалата, протрих си всички люспи на задника, нараних си плавника, простудих се. А той не иска да пожертва заради мен тези два отвратителни израстъка? Да обичаш, означава не само да взимаш, но и да умееш да се отказваш от нещо, да правиш жертви! Предай му го!

— Шееназ! — възкликна Гералт. — Не разбираш ли? Той не може да живее под водата!

— Не приемам глупави увъртания! Аз също… аз също го обичам и искам да имам малки от него. Но как да стане, като не иска да ми оплоди хайвера? Къде да му го сложа този хайвер? В шапката?

— За какво говори тя? — извика князът. — Гералт, не те доведох да си бъбриш с нея…

— Държи на своето. Нервира се.

— Давайте онези мрежи! — изрева Агловал. — Ще я подържа месец в басейна и…

— А това? — извика капитанът и показа с ръка какво има предвид. — Под нас може да има кракен! Някога виждали ли сте кракен, господине? Ако искате, скачайте във водата, хващайте я — няма да ви преча. Аз живея в този платноход!

— Живееш заради моята милост, негоднико! Давай мрежата, да не заповядам да те обесят!

— Как не! На платнохода моята дума значи повече от вашата. Аз съм капитанът!

— Тихо и двамата! — извика ядосано Гералт. — Тя казва нещо, диалектът им е труден, не мога да се съсредоточа.

— Стига ми толкова! — пропя Шееназ. — Гладна съм. Е, Белокоско, нека да решава веднага! Кажи му, че не искам да съм посмешище и няма да разговарям вече с него, ако продължи да прилича на четириръка морска звезда. Повтори му, че относно игричките, които ми предлага на скалите, имам приятелки, които вършат всичко много по-добре от него. Но аз смятам това за игри за деца, които още не са сменили люспите на опашката си! Аз съм нормална, здрава русалка…

— Шееназ…

— Не ме прекъсвай! Още не съм свършила! Аз съм здрава, нормална и съзряла за хвърляне на хайвера и ако наистина ме иска, трябва да се сдобие с опашка, плавник и всичко, което има един нормален тритон. Иначе не искам да го виждам!

Гералт превеждаше бързо, стараейки се да избягва вулгарностите. Не се получаваше много добре. Князът се изчерви и изруга.

— Безочлива девойка! — изрева той. — Студена скумрия! Нека си намери някоя риба-треска!

— Какво каза той? — попита Шееназ, изплувайки.

— Че не иска да има опашка!

— Тогава му кажи… Да изсъхне дано!

— Какво каза тя?

— Каза да потънеш дано — преведе вещерът.

II

— Ех, жалко че не мога да поплувам с вас — каза Лютичето, — но имам ужасна морска болест. А знаеш ли, никога през живота си не съм говорил с русалка. Жалко, дявол да го вземе.

— Доколкото те познавам — каза Гералт, докато закрепваше дисагите, — ти и без това ще напишеш балада.

— Вярно е. Първите стихове вече са готови. В моята балада русалката ще се пожертва заради княза, ще смени рибята опашка с изящни крака, но ще плати за това със загубата на гласа си. Князът ще й измени и ще я изостави, а тя ще умре от мъка и ще се превърне в морска пяна, когато първите слънчеви лъчи…

— Кой ще повярва в подобни глупости?

— Няма значение — изсумтя Лютичето. — Баладите не се пишат, за да се вярва в тях. Пишат се, за да вълнуват хората. Какво съм тръгнал да ти обяснявам, ти не разбираш от тези неща. Кажи по-добре колко ти плати Агловал?

— Нищо не ми плати. Каза, че не съм се справил със задачата. Че е очаквал друго и плаща за свършена работа, а не за добри намерения.

Лютичето поклати глава, свали шапката си и погледна вещера със съчувствие.

— Означава ли това, че все така нямаме пари?

— Така изглежда.

Лютичето направи още по-жална физиономия.

— Всичко е заради мен — изстена той. — Аз съм виновен. Гералт, нали не ми се сърдиш?

Не, вещерът не се сърдеше на Лютичето. Никак.

Макар че това, което му се беше случило, несъмнено бе станало по вина на Лютичето. Именно Лютичето настояваше да отидат да погуляят в Четирите клена. Той твърдеше, че гуляите задоволяват дълбоките и естествени потребности на хората. От време на време човек имал нужда да се среща със себеподобни там, където може да се посмее и да попее, да се натъпче до насита с шишчета и пирожки, да пийне бира, да послуша музика и да потанцува с някоя разгорещена пищна девойка. Но ако всеки човек удовлетворявал тези си потребности, когато му падне и неорганизирано, щял да настане неописуем хаос. Затова били измислени празниците и гуляите. А след като съществували празниците и веселбите, на тях трябвало да се присъства.

Гералт не възрази, макар че в списъка на собствените му естествени и дълбоки потребности гуляите далече не заемаха първото място. Но се съгласи да придружи Лютичето, тъй като разчиташе, че в тълпата може да се добере до информация за възможни поръчения или работа — отдавна не го беше наемал никой и паричните му запаси застрашително намаляваха.

Вещерът не се сърдеше на Лютичето за това, че се заяде с Горските. Той самият също бе виновен — можеше да се намеси и да спре барда. Не го направи, защото не можеше да понася ползващите се с лоша слава Стражи на пустошта, наричани от народа Горските — доброволна организация, занимаваща се с изтребване на нехора. Той самият едва се сдържаше, когато ги слушаше как се хвалят, че са проболи със стрелите си, заколили или обесили някой елф, горски дух или дивожена. Лютичето, който беше решил, че в компанията на вещера е в пълна безопасност, надмина дори себе си. Отначало Стражите не отговаряха на неговите закачки, ехидни забележки и нагли намеци, които предизвикваха кикотене сред наблюдаващите развитието на събитията селяни. Обаче когато Лютичето изпя предварително подготвения неприличен и обиден куплет, завършващ с напълно неутралните думи: „Не познавам някого, който иска да е Горски“, избухна скандал, завършил с масово сбиване, а хамбарът, използван за танцова зала, изгоря до основи. Намеси се дружината на комеса[19] Будибог, наричан Плешивеца, който владееше Четирите клена. Горските, Лютичето и Гералт бяха признати за съвместно виновни за всички щети и престъпления, включително и в развращаването на някакво нямо червенокосо малолетно момиче, което след това бе намерено в храстите — изчервено, усмихнато глупаво и с вдигната до подмишниците нощница. За щастие комес Плешивеца познаваше Лютичето, затова всичко приключи с глоба, която обаче погълна всичките им средства. Отгоре на всичко им се наложи да се спасяват с бягство от Четирите клена, защото изгонените от селото Горски заплашваха да си отмъстят и отрядът им от над четирийсет души ги преследваше из околните гори. Гералт нямаше никакво желание да става мишена на стрелите на Горските, които бяха нащърбени като върхове на харпуни и осакатяваха страшно.

Наложи се да се откажат от първоначалния план да посетят близките села, в които вещерът се надяваше да намери работа. Вместо това тръгнаха към морето, към Бремерворд. За съжаление вещерът не намери друга работа освен малко обещаващата любовна интрига между княз Агловал и русалката Шееназ. Вече бяха изяли златния пръстен на Гералт и брошката с александрит, която трубадурът някога беше получил за спомен от една от многобройните си приятелки. Нещата не отиваха на добре. И все пак вещерът не се сърдеше на Лютичето.

— Не, Лютиче — каза той. — Не ти се сърдя.

Лютичето не повярва, ако можеше да се съди по мълчанието му. Вещерът потупа коня по гривата и за пореден път порови из дисагите. Знаеше, че там няма нищо, което да може да се продаде. Ароматът на храна, който бризът донасяше от съседната кръчма, започваше да става непоносим.

— Маестро! — извика някой. — Хей, маестро!

— Слушам — обърна се Гералт. От спрялата до тях двуколка, теглена от две магарета, се измъкна дебел, солиден мъж с филцови ботуши и тежка шуба от вълча кожа.

— Ъъъ… Такова… — обърка се дебелият, приближавайки се. — Аз не вас, господине… А маестро Лютичето…

— Ето ме — изпъчи се гордо поетът, намествайки шапката си с перо от чапла. — Какво искате, добри човече?

— Моите почитания — каза дебелият. — Аз съм Телери Дроухард, търговец на подправки, старейшина на местната гилдия. Моят син, Гаспар, се сгодява за Далия, дъщеря на Мествин, капитан на платноход.

— Ха — каза Лютичето, запазвайки достойна за един трубадур сериозност. — Поздравявам ви и желая щастие на младите. С какво мога да ви помогна? Или става въпрос за правото на първата нощ? От това никога не се отказвам…

— А? Не… това. Значи, работата е такава: празникът и почерпката по случай годежа са тази вечер. Жена ми е узнала, че сте в Бремерворд, и ми извади душата… Жените са си жени. Слушай, казва, Телери, да покажем на всички, че не сме простаци, че даваме мило и драго за изкуството. Щом ще имаме пиршество, трябва и нещо за душата, а не само ядене и пиене. Казвам й аз на глупавата жена: нали вече наехме един бард, малко ли ти е? А тя отговаря: един е малко, маестро Лютичето е съвсем друго нещо — каква слава има само, ще натрием носовете на съседите… Маестро, окажи ни тази чест… Двайсет и пет талера в брой, символично, то се знае… Само и само да се подкрепи изкуството…

— Правилно ли чух? — попита Лютичето напевно. — Аз да съм втори бард? Допълнение към друг музикант? Аз? Още не съм паднал толкова ниско, че да пригласям на някого, уважаеми господине!

Дроухард почервеня.

— Моля за извинение, маестро — измънка той. — Не го измислих аз… Жена ми… Простете. Окажете ни честта…

— Лютиче — прошепна тихо Гералт. — Не вири нос. Тези няколко монети ни трябват.

— Не ме поучавай! — развика се поетът. — Аз ли виря нос? Аз? Вижте го него! А какво да кажем за теб, дето постоянно отказваш изгодни предложения? Не убиваш хирики, защото са застрашени от изчезване, войсилки — защото са безвредни, нощаци — защото са сладки, дракони — защото кодексът забранява. Аз също уважавам себе си, представи си! Аз също имам свой кодекс!

— Лютиче, моля те, направи го заради мен. Малка саможертва, момче, нищо повече. Обещавам ти, че няма да капризнича при следващата задача, която ми възложат. Е?

Трубадурът заби поглед в земята, почеса се по брадичката, покрита със светъл пухкав мъх. Дроухард, отворил уста, се приближи още повече.

— Маестро… Окажете ни честта. Жена ми няма да ми прости, ако не ви уговоря. Нека да бъдат трийсет.

— Трийсет и пет — каза твърдо Лютичето. Гералт се усмихна, наслаждавайки се обнадеждено на аромата, прииждащ от кръчмата.

— Договорихме се, маестро, договорихме се — побърза да каже Телери Дроухард и стана ясно, че би дал и четирийсет, ако се наложи. — А сега… Ако искате да отдъхнете и да се приготвите, моят дом е и ваш. И вие, господине… Как се казвате?

— Гералт от Ривия.

— Разбира се, каня и вас. Да похапнете, да пийнете…

— С удоволствие — каза Лютичето. — Покажете ни пътя, уважаеми господин Дроухард. А между другото, кой е другият бард?

— Благородната госпожа Еси Давен.

III

Гералт още веднъж потърка с ръкав сребърните копчета на кафтана и катарамата на колана си, вчеса с пръсти завързаната с чиста лента коса и изчисти ботушите си, като ги потърка един в друг.

— Лютиче?

— А? — Бардът поглади забоденото в шапката му перо и изпъна кафтана си. И двамата отделиха половин ден на почистване на дрехите си и привеждането им в относителен ред. — Какво, Гералт?

— Постарай се да се държиш така, че да ни изхвърлят след вечерята, а не преди нея.

— Надявам се, че се шегуваш? По-добре гледай себе си. Е, влизаме ли?

— Влизаме. Чуваш ли? Някой пее. Жена.

— Сега ли я чу? Това е Еси Давен, наричана Оченцето. Никога ли не си срещал жени-бардове? А, забравих, че заобикаляш местата, където изкуството разцъфтява. Оченцето е талантлива поетеса и певица, но, за съжаление, не е лишена от недостатъци, като наглостта, както чувам, не е най-малкият сред тях. В момента пее моя балада. За което ще й кажа някои неща, от които оченцето й ще се просълзи.

— Лютиче, смили се! Ще ни изгонят.

— Не се бъркай. Това са професионални въпроси. Да влизаме.

— Лютиче?

— А?

— Защо Оченцето?

— Ще видиш.

Пиршеството протичаше в помещението на просторен склад, от който бяха изнесли бъчонките с херинга и рибено масло. Бяха се опитали — не особено успешно — да убият миризмата с окачени навсякъде връзки имел и пирен, украсени с цветни лентички. На места, както го изискваше обичаят, висяха връзки чесън — за да отблъскват вампирите. Табуретките и пейките, наредени край стената, бяха покрити с бяло платно, а в ъгъла имаше голямо огнище и шиш. Беше тясно, но не много шумно. Бяха се събрали повече от петдесет души с най-различни професии и положение в обществото. Пъпчивият жених и неоткъсващата поглед от него невеста слушаха съсредоточено мелодичната балада. Тя бе изпълнявана от девойка със скромна синя рокля, седнала на висок стол и опряла лютнята на коленете си. Девойката не беше на повече от осемнайсет и бе много слаба. Косите й, дълги и гъсти, имаха цвят на тъмно злато. Когато Гералт и Лютичето влязоха, тя тъкмо свършваше песента и благодари с кимване на аплодисментите.

— Приветствам ви, маестро, приветствам ви. — Дроухард, празнично облечен, скочи към тях и ги поведе към центъра на помещението. — Приветствам и вас, господин Гералт. Каква чест… Да… Позволете… Уважаеми господа, уважаеми господа! Това е нашият почетен гост, който ни удостои с честта… Маестро Лютичето, известен певец и стихопле… поет, ни оказа голяма чест. За нас е чест…

Раздадоха се възклицания и ръкопляскания. Дроухард наистина изглеждаше така, сякаш му оказват голяма чест. Изчервен от гордост, Лютичето направи високомерна физиономия и се поклони небрежно. После помаха на девойките, наредени на дългата маса като кокошки върху ограда и наглеждани строго от по-възрастните си съселянки. Девойките седяха непоклатимо, сякаш бяха залепени за пейките с дърводелско лепило или някое не по-малко ефективно залепващо средство. Всички без изключение бяха положили ръце върху коленете си и бяха отворили широко уста.

— А сега, гости — възкликна Дроухард, — да се заемаме с бирата и ястията! Моля, заповядайте на трапезата.

Девойката в синьо се промъкна през тълпата, която като морска вълна заля отрупаните с храна маси.

— Здравей, Лютиче.

Гералт считаше определението „очи като звезди“ за банално и изтъркано, особено откакто започна да пътешества с Лютичето, тъй като трубадурът беше свикнал да раздава този комплимент наляво и надясно, предимно незаслужено. Но по отношение на Еси Давен дори един толкова непосветен в поезията човек като вещера трябваше да признае точността на това определение. Върху хубавичкото, с нищо незабележително лице, гореше огромно, прекрасно, блестящо тъмносиньо око, от което не беше възможно да откъснеш поглед. Второто око на Еси Давен през повечето време беше закрито от златна къдрица, падаща върху бузата й. Когато понякога къдрицата се отместваше при движение на главата или когато момичето я подухнеше, ставаше ясно, че второто око на Оченцето не отстъпва по нищо на първото.

— Здравей, Оченце — каза Лютичето и се смръщи. — Хубаво изпя баладата. Значително си подобрила репертоара си. Винаги съм казвал, че ако не можеш да пишеш стихове както трябва, по-добре да използваш чуждите. И много от тях ли използваш?

— Малко — реагира мигновено Еси Давен и показа белите си зъби. — Два или три. Исках повече, но не се получи. Абсолютни безсмислици, а мелодиите, макар и приятни и простички, да не кажа примитивни, съвсем не са тези, които очакват слушателите ми. Може би си написал нещо ново, Лютиче? Нещо не съм слушала твои песни напоследък.

— Нищо чудно — пое си дъх бардът. — Пея баладите си на места, където канят изключително талантливи и известни бардове, а ти не стъпваш там.

Еси се изчерви леко и отметна къдрицата си.

— Вярно е. Не пея в бордеи — действат ми потискащо. Жалко, че ти се налага да пееш на такива места. Но какво да се прави. Когато няма талант, публиката не се подбира…

Сега почервеня Лютичето. Оченцето се засмя радостно, неочаквано го прегърна през врата и го целуна по бузата. Вещерът се изненада, но не много. Приятелката по професия на Лютичето не можеше да е много по-непредсказуема от него.

— Лютиче, стар свирачо — каза Еси, без да отпуска прегръдката си. — Радвам се да те видя отново в добро здраве и с всичкия си.

— Ех, Кукличке! — Лютичето хвана девойката за талията, вдигна я и я завъртя така, че роклята й се развя. — Беше прелестна, кълна се, отдавна не бях слушал такъв чудесен сарказъм. Караш се дори по-хубаво, отколкото пееш. А външният ти вид е направо изумителен!

— Колко пъти съм те молила да не ми викаш „Кукличке“! — Еси духна къдрицата си и хвърли поглед към Гералт. — Освен това мисля, че е време да ме представиш на спътника си. Веднага се вижда, че не е от нашето братство.

— Пази Боже — разсмя се трубадурът. — Кукличке, той няма нито глас, нито слух и може да римува само „биене“ с „пиене“. Това е представителят на гилдията на вещерите, Гералт от Ривия. Ела, Гералт, целуни Оченцето по ръчичката.

Вещерът се приближи, без да е много наясно какво да прави. Беше прието да се целуват по ръката — по-точно по ръкавицата — дами от дукеса нагоре, като преди това прилежно се падне на коляно. По отношение на жените с по-ниско обществено положение подобен жест тук, на Юг, се смяташе за еротично двусмислен и поради това се използваше само от близки двойки.

Но Оченцето разсея съмненията му, като охотно му подложи ръката си, отпускайки пръсти надолу. Той я хвана неловко и я целуна. Еси го гледаше с изумителното си око и се изчерви.

— Гералт от Ривия — каза тя. — Виж в каква компания само се движиш, Лютиче.

— За мен е чест — промърмори вещерът, осъзнавайки, че се е увлякъл по красноречието на Дроухард. — Госпожо…

— По дяволите — изсумтя Лютичето. — Не смущавай Оченцето с лозунги и титли. Тя се казва Еси, той се казва Гералт. Край на представянето. Да се захващаме за работа, Кукличке.

— Ако още веднъж ме наречеш „Кукличка“, ще те фрасна по ухото. И към каква работа трябва да преминем?

— Трябва да се договорим как ще пеем. Предлагам да се редуваме с по няколко балади. За ефект. Разбира се, всеки ще пее свои балади.

— Съгласна съм.

— Колко ти плаща Дроухард?

— Не е твоя работа. Кой ще започне?

— Ти.

— Съгласна. А, вижте кой идва! Негово Височество княз Агловал. Точно влиза.

— Ха-ха — зарадва се Лютичето. — Качеството на публиката се повишава. Макар че, от друга страна, на него не може да се разчита. Скъперник. Гералт може да потвърди. Тукашният княз изобщо не обича да плаща. Наема, обаче не плаща.

— Чух някои неща. — Еси погледна Гералт и издуха къдрицата от бузата си. — Говореха на пристанището. Известната Шееназ, нали?

Като отговаряше с кратки кимвания на ниските поклони на струпалите се около входа гости, Агловал почти веднага се приближи до Дроухард и го отведе в ъгъла, давайки му да разбере, че не очаква оказване на почести насред залата. Гералт ги наблюдаваше с крайчеца на окото си. Разговаряха тихо, но си личеше, че и двамата са развълнувани. Дроухард постоянно триеше чело с ръкава си, въртеше глава, почесваше се по шията и задаваше въпроси, а навъсеният княз отговаряше със свиване на раменете.

— Князът изглежда загрижен — каза Еси, приближавайки се към Гералт. — Нима отново любовни проблеми? Започнало от сутринта недоразумение с русалката? А, вещерю?

— Възможно е. — Гералт изгледа накриво поетесата, учуден и кой знае защо раздразнен от въпроса й. — Всеки си има проблеми. Но не всички обичат да се пее за тях по панаирите.

Оченцето пребледня леко, духна къдрицата си и го погледна предизвикателно.

— С това искаш да ме обидиш, или просто да ме уязвиш?

— Нито едното, нито другото. Исках само да изпреваря следващите въпроси относно проблемите на Агловал и русалката. Въпроси, на които не съм упълномощен да отговоря.

— Разбирам. — Красивото око на Еси Давен леко се присви. — Няма да те изправям пред такава дилема. Няма да задам нито един от въпросите, които си бях намислила и които, честно казано, смятах просто за встъпление към приятен разговор. Е, разговор няма да има, така че няма защо да се притесняваш, че съдържанието му ще се изпее на някой панаир. Беше ми много приятно.

Тя се обърна бързо и се отдалечи към масите, където веднага я посрещнаха с почести. Лютичето пристъпи от крак на крак и се изкашля многозначително.

— Не мога да кажа, че беше изискано любезен с нея, Гералт.

— Глупаво се получи — съгласи се вещерът. — Наистина я обидих, и то без причина. Може би да отида да се извиня?

— Откажи се — каза бардът и добави дълбокомислено: — Никога не изпада втора възможност да направиш първо впечатление. По-добре да отидем да пийнем бира.

Но не успяха да пийнат бира. Дроухард се промъкна през тълпата и дойде при тях.

— Господин Гералт — каза той. — Извинявайте. Негово Височество иска да поговори с вас.

— Идвам — каза Гералт.

— Гералт — хвана го за ръкава Лютичето. — Не забравяй.

— Какво?

— Обеща да приемеш всяка задача, без да капризничиш. Как го нарече? Малка саможертва?

— Добре, Лютиче. Но защо реши, че Агловал…

— Надушвам го. Не забравяй, Гералт.

— Добре, Лютиче.

Двамата с Дроухард тръгнаха към един ъгъл, по-надалече от гостите. Агловал седеше на ниска маса. Правеше му компания облечен с шарени дрехи мъж със загар и с къса черна брада, каквато Гералт не беше виждал по тези места.

— Отново се срещнахме, вещерю — започна князът, — макар сутринта да се заклех, че никога повече няма да те видя. Но нямам друг вещер под ръка, налага се да се задоволя с теб. Запознай се: Зелест, мой съдия-изпълнител и ловец на бисери. Разказвай, Зелест.

— Тази сутрин — започна брадатият — реших да разширя лова отвъд границите на обичайната територия. Една от лодките отиде по на запад, зад носа, към Драконовите зъби.

— Драконовите зъби — вметна Агловал — са два големи вулканични рифа край носа. Виждат се от нашия бряг.

— Да — потвърди Зелест. — Обикновено не плуваме там — има водовъртежи и камъни, опасно е за гмуркане. Но край брега бисерите са все по-малко. И ето, че пратихме една лодка нататък. Седем души екипаж, двама матроси и петима гмуркачи, включително и една жена. Когато не се върнаха до вечерта, започнахме да се безпокоим, макар че морето беше спокойно — като залято с масло. Изпратих няколко бързи канута и те скоро намерили лодката дрейфуваща в морето. В нея нямало никого. Потънали са като камъни. Не е ясно какво е станало, но определено е имало битка, същинско клане. Има следи…

— Какви следи? — присви очи вещерът.

— Цялата лодка е в кръв.

Дроухард изсумтя и се огледа неспокойно. Зелест понижи глас.

— Всичко е, както ви го казвам — процеди той през зъби. — Цялата лодка е в кръв. Същинска касапница. Нещо е убило тази хора. Разправят, че е морско чудовище.

— Не са пирати? — попита тихо Гералт. — Или конкуренти ловци на бисери? Изключвате възможността за обикновена разправа с ножове?

— Изключваме я — каза князът. — Тук няма никакви пирати, нито конкуренти. А разправите с ножове не приключват с изчезването на всички. Не, Гералт. Зелест е прав. Става дума за морско чудовище. Слушай, никой не смее да излезе в морето, дори до близките и познати места. Хората са обхванати от див страх и пристанището е парализирано. Дори платноходите и галерите не помръдват. Разбираш ли, вещерю?

— Разбирам — кимна Гералт. — Кой ще ми покаже мястото?

— Ха! — Агловал сложи ръка на масата и забарабани с пръсти. — Това ми харесва. Ето това е по вещерски. Веднага се залавяш за работа, без празни приказки. Да, обичам така. Виждаш ли, Дроухард, казвах ти: добрият вещер е гладният вещер. А, Гералт? Ако не беше музикалният ти приятел, днес отново щеше да си легнеш с празен стомах. Добре съм информиран, нали?

Дроухард наведе глава. Зелест гледаше безизразно пред себе си.

— Кой ще ми покаже мястото? — повтори Гералт, като гледаше студено Агловал.

— Зелест — каза князът и престана да се усмихва. — Зелест ще ти покаже Драконовите зъби и пътя към тях. Кога смяташ да се захванеш с работата?

— На сутринта. Бъдете на пристана, господин Зелест.

— Добре, господин вещерю.

— Прекрасно — потри ръце князът и отново се усмихна подигравателно. — Гералт, разчитам, че с чудовището ще имаш по-голям успех, отколкото с Шееназ. Наистина разчитам на това. А, още нещо. Забранявам да се говори за това; не искам паниката да се разпространява. Разбра ли, Дроухард? Ще наредя да ти изтръгнат езика, ако проговориш.

— Разбрах, княже.

— Добре. — Агловал се изправи. — Сега върви, няма да преча на пиршеството, не искам да провокирам слухове. Всичко хубаво, Дроухард, и пожелай на сгодените щастие от мое име.

— Благодаря, княже.

Еси Давен, седнала на табуретка в обкръжението на плътен венец от слушатели, пееше мелодична и тъжна балада за достойната за съжаление съдба на изоставена любовница. Лютичето, облегнал се на един стълб, си мърмореше нещо под носа и отмерваше с пръсти тактовете и сричките.

— Е, какво? — попита той. — Получи ли работа, Гералт?

— Получих. — Вещерът не изпадна в подробности, които, впрочем, не засягаха барда.

— Казах ти, че надушвам парите. Добре, много добре. Аз ще заработя, ти ще заработиш, ще има с какво да гуляем. Ще отидем в Цидарис — ще успеем за празника на гроздобера. А сега ме извини за минутка. Там, на пейката, има нещо интересно.

Гералт проследи погледа на поета, но не видя нищо интересно, освен няколко девойки с полуотворени уста. Лютичето изпъна кафтана си, отмести шапката към дясното ухо и с бодра стъпка тръгна към пейката. Избегна с ловка флангова маневра матроните, пазещи девойките, и започна да се усмихва, показвайки зъбите си, в обичайния за него ритуал.

Еси Давен приключи баладата, получи аплодисменти, малка кесия и голям букет красиви, макар и малко поувехнали хризантеми.

Гералт кръжеше между гостите, чакайки изгоден случай да заеме място на отрупаната с ястия маса. Гледаше тъжно към изчезващите с ускорени темпове маринована херинга, зелеви сарми, варени агнешки главички и котлети, към разкъсваните на парчета салами и печени пилета, към разрязваните с ножове пушена сьомга и свинска шунка. Проблемът беше там, че на пейките около масите нямаше свободни места.

Девойките и матроните се поразмърдаха и заобиколиха Лютичето, настоявайки с пискливи гласчета да попее. Лютичето се усмихваше искрено и отказваше с престорена скромност. Гералт преодоля смущението си и почти насила си проправи път до една от масите.

Някакъв старец, който остро миришеше на оцет, се премести поразително учтиво и охотно, като едва не събори от пейката съседа си. Гералт незабавно се зае с храната и опустоши мълниеносно единствената чиния, до която успя да се добере. Миришещият на оцет старец сложи пред него друга. От благодарност вещерът съсредоточено изслуша дългата тирада за сегашните времена и днешната младеж. Старецът упорито наричаше разпуснатите нрави „разврат“ и на Гералт не му беше лесно да запази сериозно изражение.

Еси стоеше самичка до стената под връзка имел и настройваше лютнята си. Вещерът видя, че един юноша с тесен брокатен кафтан отиде при нея и й заговори нещо с усмивка. Еси погледна младежа, изкриви леко красивите си устни и бързо рече нещо. Юношата се сепна и побърза да се отдалечи, а ушите му, червени като рубини, още дълго светиха в полумрака.

— … Низост, позор и срамота — продължаваше старецът. — Голям разврат, господине.

— Вярно е — потвърди Гералт неуверено, докато обираше остатъците в чинията със залък хляб.

— Моля за тишина, благородни дами и господа! — извика Дроухард и излезе насред залата. — Знаменитият маестро Лютичето, макар и малко болен и поуморен, ще ни изпее знаменитата балада за царица Мариен и Черния гарван! Ще направи това в отговор на горещата молба на дъщерята на мелничаря, госпожица Веверка, на която, както се изрази той, не може да се откаже.

Госпожица Веверка, една от най-грозноватите сред седналите на масата девойки, веднага се изчерви. Разнесоха се викове и ръкопляскания, които заглушиха поредната забележка за разврата от страна на вонящия на оцет старец. Лютичето изчака да настъпи пълна тишина, изсвири с лютнята ефектно встъпление и запя, без да откъсва поглед от госпожица Веверка, която от куплет на куплет ставаше все по-красива. „Наистина — помисли си Гералт, — този кучи син действа по-ефективно от магьосническите кремове и мазила, които продава Йенефер на сергията си във Венгерберг“.

Еси се промъкна зад гърбовете на наредилите се в полукръг около Лютичето слушатели и тихомълком се отправи към вратата на терасата. Воден от странно предчувствие, вещерът се измъкна ловко от масата и тръгна подире й.

Тя стоеше, опряла лакти на перилата на терасата и свила глава между малките си повдигнати рамене. Гледаше към смръщеното, блестящо под лунната светлина море и към огньовете на пристанището. Под краката на Гералт изпука някаква съчка и Еси се изправи.

— Извинявай, не исках да ти преча — каза той равнодушно, очаквайки да види на лицето й странната гримаса, с която току-що беше удостоила брокатения юноша.

— Не ми пречиш — отговори тя и се усмихна, отмятайки къдрицата. — Нямах нужда от уединение, а от чист въздух. И на теб ли ти пречат димът и задухът?

— Малко. Но повече ме потиска мисълта, че те обидих. Дойдох да се извиня, Еси, и да опитам да намеря повод за приятен разговор.

— Аз трябва да се извиня — отвърна девойката. — Реагирах прекалено рязко. Винаги реагирам рязко, не умея да се сдържам. Прости ми и ми дай втори шанс. Да поговорим.

Той се приближи, облегна се на перилото и долови топлината на тялото й и дъх на вербена. Харесваше му, макар и да не беше като аромата на люляк и касис.

— С какво свързваш морето, Гералт? — попита внезапно Еси.

— С безпокойство — отвърна той, без да се замисля.

— Интересно. А изглеждаш толкова спокоен и сдържан.

— Не казах, че чувствам безпокойство. Ти ме попита с какво свързвам морето.

— Асоциацията е огледало на душата. Знам нещичко за това, аз съм поет.

— А ти с какво свързваш морето, Еси? — попита бързо Гералт, за да приключат с обсъждането на безпокойството, което всъщност чувстваше.

— С вечно движение — отговори тя след кратка пауза. — С промени. И със загадка, тайна, с нещо, което не схващам, което бих могла да опиша по хиляди начина, с хиляди стихове, без да стигна до същността му. Да, може би е точно това.

— Виж ти — каза той. Като че вербената започваше да му действа все по-силно. — Това, което усещаш ти, е също безпокойство. А изглеждаш толкова спокойна и сдържана.

Тя се обърна към него, отметна златистата си къдрица и го погледна с прекрасните си очи.

— Не съм спокойна и сдържана, Гералт.

Случи се неочаквано, напълно неочаквано. Жестът, който направи той и който можеше да бъде само леко докосване на ръката й, прерасна в силна прегръдка. Привлече я бързо, но не грубо, към себе си и телата им се докоснаха бурно, стремително. Еси застина, напрегна се, изви силно тяло назад и опря здраво ръце в неговите, сякаш искаше да ги свали от талията си, но вместо това ги хвана по-здраво, наведе глава и разтвори устни.

— Защо… защо? — прошепна тя. Окото й беше широко отворено, златната къдрица се спускаше върху другото.

Той спокойно и бавно наведе глава и устните им се сляха в целувка. Еси и сега не пусна ръцете му, стискащи талията й, и все така бе извила гръб, за да избегне докосването на телата. Застанали в тази поза, те се въртяха бавно, като в танц. Тя го целуваше охотно, смело. И продължително.

После ловко и без усилие се освободи от ръцете му, извърна се и отново се облегна на перилото и сведе глава. Изведнъж Гералт се почувства отвратително, неописуемо глупаво. Това усещане спря порива му да се приближи до нея и да прегърне свитите й рамене.

— Защо? — попита тя студено, без да се обръща. — Защо го направи?

Погледна го с крайчеца на окото си и Гералт изведнъж разбра, че е сгрешил. Неочаквано осъзна, че фалшът, лъжите, лицемерието и безразсъдството са го завели право в тресавището, където между него и бездната има само пружиниращи, събрани в тънък слой треви и мъхове, готови всеки момент да се разкъсат и да се пръснат.

— Защо? — повтори тя.

Той не отговори.

— Търсиш си жена за през нощта?

Той не отговори.

Еси бавно се обърна и докосна рамото му.

— Да се върнем в залата — предложи тя спокойно, но той не се подлъга по това спокойствие и усети колко е напрегната. — Не прави такава физиономия. Нищо не се е случило. Нямаш никаква вина, че аз не търся мъж за през нощта.

— Еси…

— Да се връщаме, Гералт. Лютичето вече изкара три биса. Сега е мой ред. Да вървим, ще пея…

Тя го погледна някак странно и духна кичура от окото си.

— Ще пея за теб.

IV

— Охо — направи се на учуден вещерът. — Появи се, все пак? Мислех, че няма да се върнеш през нощта.

Лютичето затвори вратата, окачи на стената лютнята си и шапката с перото, свали кафтана си, изтръска го и го захвърли върху един чувал в ъгъла на стаята. Освен чувалите, ведрото и огромния сламеник, на тавана нямаше никакви мебели — дори свещта беше на пода, във втвърдила се локвичка восък. Дроухард се възхищаваше на Лютичето, но, очевидно, не толкова, че да му предостави стая или поне нормално легло.

— А защо си мислеше — попита Лютичето, докато сваляше ботушите си, — че няма да се върна през нощта?

— Мислех — вещерът се надигна на лакът и сламата изхрущя, — че ще идеш да пееш серенади под прозореца на прекрасната Веверка, която цяла вечер гледаше с изплезен език като куче — самка.

— Ха-ха — засмя се бардът. — Ама че си глупав. Нищо не разбираш. Веверка? Изобщо не ми пука за Веверка. Просто исках да предизвикам ревността на госпожица Акерета, която ще забия утре. Отмести се.

Лютичето се строполи на сламеника и издърпа одеялото на Гералт. Вещерът почувства странно озлобление и се обърна към малкото прозорче, през което, ако не бяха паяжините, щеше да се вижда звездното небе.

— Какво си се начумерил? — попита поетът. — Пречи ли ти, че ухажвам момичетата? Откъде накъде? Да не си станал друид и да си дал обет за въздържание? А може…

— Престани да бърбориш. Уморен съм. Не забеляза ли, че за пръв път от две седмици имаме покрив над главата и сламеник? Не те ли радва мисълта, че на сутринта няма да ни текат носовете?

— За мен — размечта се Лютичето — сламеник без момиче не е сламеник. Той е непълно щастие, а какво е непълното щастие?

Гералт тихо изстена, както винаги, когато Лютичето го обземаше нощна бъбривост.

— Непълното щастие — продължи Лютичето, упойвайки се от собствения си глас — е като… прекъсната целувка. Защо скърцаш със зъби, ако мога да попитам?

— Ужасно си скучен, Лютиче. Само сламеници, девойки, задници, цици, непълно щастие и целувки, прекъснати от кучетата, които родителите на момичетата насъскват срещу теб. Е, явно не можеш иначе. Очевидно само фриволността — за да не кажа безразборните връзки — ти позволява да измисляш балади, да пишеш стихове и да пееш. Очевидно това — запиши си го — е тъмната страна на таланта.

Каза прекалено много и не прозвуча достатъчно студено. Така че Лютичето го разгада с лекота.

— Аха — изрече той спокойно. — Еси Давен, наричана Оченцето. Прелестното оченце на Оченцето погледнало към вещера и предизвикало смут в душата му. Вещерът се почувствал пред нея като просяк пред принцеса. И вместо да обвини себе си за това, вини нея и търси тъмната й страна.

— Глупости, Лютиче.

— Не, драги мой. Еси те е впечатлила, не отричай. Впрочем, не виждам нищо безнравствено в това. Но бъди внимателен, не допускай грешки. Тя не е такава, каквато си мислиш. Ако в нея има талант и тъмна страна, то със сигурност не са такива, каквито си си въобразил.

— Предполагам — каза вещерът, овладявайки гласа си, — че я познаваш доста добре.

— Достатъчно добре. Но не така, както си мислиш. Не така.

— Което е странно за теб, признай си.

— Глупав си ти. — Бардът се протегна и сложи ръце под главата си. — Познавам Кукличката почти от детството й. За мен тя е… е… като по-малка сестра. Повтарям, не допускай грешки, не бъди глупав. Иначе ще й причиниш огромна неприятност, защото и ти й направи впечатление. Признай си, че я искаш!

— Дори и да е така, за разлика от теб аз не съм свикнал да обсъждам такива неща! — отряза го Гералт. — И да съчинявам песнички за тях. Но благодаря за това, което ми каза за нея. Може би наистина ме спаси от глупава грешка. А сега стига вече. Темата е изчерпана.

Лютичето лежа известно време неподвижно и мълча, но Гералт го познаваше прекалено добре.

— Знам — каза поетът. — Вече всичко знам.

— Нищо не знаеш, Лютиче.

— Знаеш ли къде ти е проблемът, Гералт? Струва ти се, че си различен. Парадираш със своята различност, с това, което смяташ за ненормалност. Натрапваш нагло своята ненормалност на всички, без да осъзнаваш, че за повечето трезвомислещи хора ти си най-нормалният човек на света и дай боже всички да са толкова нормални. Имаш по-бързи реакции и вертикални зеници? Виждаш в тъмното като котка? Разбираш от магии? Голяма работа. Аз, драги мой, навремето познавах един кръчмар, който беше в състояние десет минути непрекъснато да пърди, при това звучейки като псалма „Здравей, здравей, утринна заря“. И въпреки необичайния си талант този кръчмар беше най-нормалният от нормалните, с жена, деца и парализирана баба…

— Какво общо има това с Еси Давен? Можеш ли да обясниш?

— Разбира се. На теб без никакви основания ти се е сторило, че Оченцето се е заинтересувала от теб заради нездраво, направо перверзно любопитство; че те възприема като изрод, двуглаво теле или саламандър в зверилник. И веднага си се надул. При първия удобен случай й даде неучтив, незаслужен отговор, отвръщайки на удар, който не е нанесла. Аз бях свидетел на това. Не видях как са се развили събитията по-нататък, но забелязах бягството ви от залата и поруменелите й бузи, когато се върнахте. Да, Гералт. Опитах се да те предпазя от грешка, а ти вече си я извършил. Искал си да отмъстиш за онова, което ти се е сторило нездраво любопитство. Решил си да се възползваш от това любопитство.

— Пак ти казвам — глупости.

— Решил си да пробваш — продължи невъзмутимо Лютичето — дали ще успееш да я отведеш в сеното, да узнаеш дали ще й е интересно да се люби с изрод-вещер. За щастие, Еси се е оказала по-умна и благородно се е смилила над твоята глупост, разбирайки причината за нея. Правя си този извод, защото когато се върна от терасата, лицето ти не беше подуто.

— Приключи ли?

— Приключих.

— Тогава лека нощ.

— Знам защо беснееш и скърцаш със зъби.

— Сигурно. Нали знаеш всичко.

— Знам кой те промени така, на кого дължиш това, че не можеш да приемеш една нормална жена. Да, Йенефер ти е влязла под кожата, макар и да не мога да разбера какво намираш в нея.

— Престани, Лютиче.

— Наистина ли не предпочиташ някое нормално момиче като Еси? Какво има магьосницата, което да го няма в Еси? Нима е възрастта? Оченцето може да не е от най-младите, но е на толкова, на колкото изглежда. А знаеш ли какво ми призна някога Йенефер след няколко халби? Ха-ха… Каза, че го е правила за пръв път с мъж в годината след изобретяването на двураменния плуг.

— Лъжеш. Йенефер не може да те понася и никога не би се разкрила пред теб.

— Добре де, послъгах, признавам си.

— Нямаше нужда. Познавам те.

— Само така ти се струва. Не забравяй, че съм сложна натура.

— Лютиче — въздъхна вещерът, чувстваше как очите му се затварят. — Ти си циник, злосторник, развратник и лъжец. И, повярвай ми, в теб няма нищо сложно. Лека нощ.

— Лека нощ, Гералт.

V

— Рано ставаш, Еси.

Поетесата се усмихна, придържаше косите си, развяващи се на вятъра. Качи се предпазливо на кея, като заобикаляше дупките и прогнилите дъски.

— Не можех да пропусна възможността да видя вещер в действие. Отново ли ще твърдиш, че съм прекалено любопитна? Е, не крия, наистина съм много любопитна. Как е работата?

— Каква работа?

— Ох, Гералт — възкликна тя. — Подценяваш моята любознателност, таланта ми да дочувам това-онова и да интерпретирам чутото. Вече знам за нещастието с ловците на бисери, знам подробностите от договорката ти с Агловал, знам, че търсиш моряк, готов да плава до Драконовите зъби. Е, намери ли?

Гералт я наблюдава внимателно известно време, после изведнъж взе решение.

— Не, не намерих. Нито един.

— Страх ли ги е?

— Страх ги е.

— Как мислиш да разузнаеш ситуацията, без да излезеш в морето? Как ще пипнеш чудовището, убило ловците, без да можеш да доплуваш до него?

Той я хвана за ръка и двамата слязоха от кея. Вървяха бавно по брега на морето — по каменистия плаж, покрай нахвърляните на брега лодки, между редиците мрежи, овесени на колове, между полюляващите се на вятъра завеси от наредени за сушене риби. Гералт неочаквано откри, че компанията на поетесата изобщо не му пречи, че тя не е досадна или нахална. Освен това се надяваше, че спокойният и делови разговор ще заличи последствията от глупавата целувка на терасата. Фактът, че Еси дойде на кея, му позволяваше да се надява, че тя не му се сърди. А това го радваше.

— Как да пипна чудовището? — повтори той думите й. — Де да знаех. Известно ми е много малко за морските страшилища.

— Интересно. Доколкото знам, в морето чудовищата са значително повече, отколкото на сушата. Както като количество, така и като разнообразие. Струва ми се, че морето би трябвало до е благодатен район на действие за един вещер.

— Но не е така.

— Защо?

— Настъплението на хората в морето — той се извърна, изкашля се и продължи — е започнало неотдавна. Вещерите са били необходими на сушата, при първия етап на колонизацията. Ние не сме пригодени за война със съществата, обитаващи морето, макар че там е пълно с всякакви агресивни гадости. Вещерските ни способности не са достатъчни в борбата с морските чудовища. За нас тези същества са прекалено едри, твърде добре защитени и страшно уверени, когато са в своята среда. Това е, общо взето.

— А чудовището, което е убило ловците? Не се ли досещаш какво може да е било?

— Може би кракен?

— Не. Един кракен би разбил лодката, а тя е останала цяла. И разправят, че е била пълна с кръв. — Оченцето преглътна и забележимо пребледня. — Не мисли, че се правя на умна. Израснала съм край морето, виждала съм някои неща.

— Тогава какво може да е било? Гигантски калмар? Може да е измъкнал хората от палубата…

— Тогава нямаше да има кръв. Не е калмар, не е косатка, не е драконокостенурка. Нали лодката не е разбита или преобърната? Тварта просто се е качила на борда и е устроила клането там. Може би грешиш, като търсиш в морето?

Вещерът се замисли.

— Започваш да ме изумяваш, Еси — каза той. Поетесата се изчерви. — Не е изключено: може да са ги нападнали от въздуха. Някакво драконоподобно, грифон, виверн, въздушен змей или видлогон. Може би дори рок…

— Извинявай — прекъсна го Еси. — Виж кой идва!

По брега се приближаваше Агловал, сам, с мокри дрехи. Беше явно вбесен, а когато ги видя, направо почервеня от ярост.

Еси направи лек реверанс, а Гералт наведе глава и сложи ръка на гърдите си.

— Стърча на камъка вече три часа, още от разсъмване — изплю се Агловал. — А тя дори не се показа. Три часа, като последния глупак, на камъка, заливан от водата.

— Съжалявам — промърмори вещерът.

— Съжаляваш? — избухна князът. — Съжаляваш? Ти си виновен! Провали всичко. Изпорти работата.

— Какво съм изпортил? Аз бях само преводач.

— По дяволите! — прекъсна го Агловал и се извърна. Профилът му беше наистина кралски, достоен да се изсече на монета. — Защо трябваше да те наемам? Звучи парадоксално, но докато нямахме преводач, с Шееназ се разбирахме по-добре. А сега… чу ли какво се говори из града? Шепнат си, че ловците са загинали, защото съм ядосал русалката. Че това е нейното отмъщение.

— Глупости — подхвърли студено вещерът.

— А ако не са глупости? — подхвърли князът. — Откъде да знам какви си й ги наговорил и на какво е способна. Откъде да знам с какви чудовища си бъбри там, в дълбините. Докажи ми, че са глупости, и ми донеси главата на чудовището, което е убило ловците. Хващай се за работа, вместо да флиртуваш на плажа.

— Така значи — ядоса се Гералт. — И как? Да вляза в морето, яхнал бъчва? Твоят Зелест заплаши моряците с бой и изтезания и въпреки това никой не иска да дойде с мен. Самият Зелест също не иска. Тогава как…

— Какво ме интересува как? — прекъсна го Агловал. — Това е твоя грижа! За какво са вещерите, ако не за това порядъчните хора да не си бият главите, чудейки се как да се отърват от някое чудовище? Наех те и искам да си свършиш работата. А ако не искаш, ще наредя да те бият с камшици чак до границите на кралството!

— Успокойте се, благородни князе — обади се тихо Оченцето, но бледността й и треперенето на ръцете й издаваха колко е развълнувана. — И не бива да заплашвате Гералт, много ви моля. За щастие ние с Лютичето си имаме приятели. Например крал Етайн от Цидарис ни обича много, обича и баладите ни. Крал Етайн е просветен монарх и обича да казва, че баладите ни не са просто жива мелодия и рими, но и начин за предаване на сведения и знания — хроника на човечеството. На вас много ли ви се иска, благородни князе, да попаднете в хрониката на човечеството? Мога да помогна.

Агловал я гледа няколко секунди студено и пренебрежително.

— Загиналите ловци имаха жени и деца — каза той най-накрая, значително по-тихо и по-спокойно. — Останалите скоро ще влязат пак в морето, защото гладът ще почука на портите им. Ловци на бисери, на змиорки и омари, рибарите — всички. Сега се боят, но гладът ще победи страха. Ще влязат в морето. Но ще се върнат ли? Как мислиш, Гералт? А вие, госпожице Давен? Ще ми бъде интересно да чуя баладата, която ще измислите по този повод. Баладата за вещера, който бездейства на брега и гледа окървавените палуби на лодките и плачещите деца.

Еси пребледня още повече, но вдигна гордо глава, духна къдрицата и понечи да отговори, но Гералт бързо я стисна за ръката и секна вече приготвените думи.

— Достатъчно — каза той. — В целия този потоп от думи имаше само едно нещо, което наистина е от значение. Ти ме нае, Агловал. Аз се съгласих и ще изпълня задачата, ако изобщо е възможно да се изпълни.

— Разчитам на това — отвърна кротко князът. — Довиждане. Поклон, госпожице Давен.

Еси не направи реверанс, само кимна. Агловал придърпа нагоре мокрите си панталони и тръгна към пристанището, олюлявайки се върху камъните. Едва сега Гералт осъзна, че продължава да държи поетесата за ръката, а тя не се опитва да се измъкне. Той отпусна пръсти. Еси, поуспокоена и вече с нормален цвят на лицето, се обърна към него.

— Лесно се поддаваш на натиск. Достатъчно е да ти кажат няколко думи за жени и деца. А се говори, че вие, вещерите, сте безчувствени. Чуй ме, на Агловал не му пука за жените, децата и старците. Той иска да се възобнови ловът на бисери, защото сега търпи загуби. Баламосва те с гладни дечица и ти веднага си готов да си рискуваш живота…

— Еси — прекъсна я вещерът, — аз съм вещер. Професията ми е да си рискувам живота. Децата нямат нищо общо.

— Не можеш да ме излъжеш.

— Защо реши, че имам такова намерение?

— Защото, ако беше такъв студен професионалист, какъвто искаш да се изкараш, щеше да се попазариш за цената. А ти не обели и дума за заплащането. Е, добре, стига за това. Ще се връщаме ли?

— Да повървим още.

— С удоволствие. Гералт?

— Слушам.

— Нали ти казах, че съм израснала край морето. Умея да управлявам лодка и…

— Избий си го от главата.

— Защо?

— Избий си го от главата — повтори той рязко.

— Можеше да го кажеш по-учтиво — отвърна тя.

— Можех. Но щеше да решиш… дявол знае какво щеше да решиш. А аз съм безчувствен вещер и студен професионалист. Рискувам собствения си живот, но не и чуждия.

Еси замълча, стисна зъби и тръсна глава. Порив на вятъра отново разроши косите й и плетеница от златни кичури закри за миг лицето й.

— Просто исках да ти помогна — каза тя.

— Знам. Благодаря ти.

— Гералт?

— Слушам те.

— А ако в слуховете, за които спомена Агловал, има нещо вярно? Нали знаеш, русалките не винаги са доброжелателни. Известни са случаи…

— Не вярвам.

— Водорасляците — продължи замислено Оченцето, — нереидите, тритоните, морските нимфи. Кой знае на какво са способни. А Шееназ… си има причина…

— Не вярвам — прекъсна я той.

— Не вярваш или не искаш да повярваш?

Той не отговори.

— И искаш да те смятат за студен професионалист? — попита тя със странна усмивка. — Професионалист, който мисли не с главата си, а с острието на меча? Ако искаш, ще ти кажа какъв си всъщност.

— Знам какъв съм.

— Ти си чувствителен — каза тя тихо. — В дълбината на душата си си пълен с тревоги. Не можеш да ме излъжеш с каменната си физиономия и студения си глас. Ти си чувствителен и именно чувствителността ти те кара да се страхуваш да не би това, против което смяташ да се изправиш с меч в ръка, да не се окаже право, да не получи морално предимство…

— Не, Еси — изрече бавно той. — Не търси в мен тема за трогателна балада за вещер, разкъсван от вътрешни противоречия. Възможно е и да ми се иска да е така, но не е. Моралните ми дилеми се разрешават от кодекса и от възпитанието ми.

— Не говори така! — възкликна тя. — Не разбирам защо се опитваш…

— Еси — отново я прекъсна той. — Опитай се да ме разбереш правилно. Аз не съм странстващ рицар.

— Но не си и студен, безумен убиец.

— Вярно е — съгласи се той спокойно. — Не съм студен и безумен, макар че повечето мислят обратното. Но ме извисяват не чувствителността и свойствата на характера ми, а надменната и груба гордост на професионалиста, убеден в своята значимост. Професионалист, на когото са набили в главата, че законите на професията му и студената рутина са по-важни от емоциите, че те го предпазват от грешките, които може да допусне, ако задълбае в дилемите на Доброто и Злото, Реда и Хаоса. Не, Еси. Не аз съм чувствителен, а ти. Впрочем, това го изисква професията ти, нали? Ти се обезпокои, когато ти хрумна, че симпатичната на пръв поглед отхвърлена русалка е нападнала ловците на бисери в пристъп на отчаяние и жажда за мъст. Ти веднага започваш да търсиш оправдания за русалката, смекчаващи вината обстоятелства, побиват те тръпки при мисълта, че един вещер, на когото князът е платил, ще убие една прелестна русалка само задето се е осмелила да се поддаде на емоциите. А вещерът, Еси, е лишен от такива дилеми. И от чувства. Дори и да се окаже, че е виновна, вещерът няма да убие русалката, защото кодексът му забранява. Кодексът решава дилемата вместо вещера.

Оченцето бързо вдигна глава и го погледна.

— Всяка дилема?

„Тя знае за Йенефер — помисли си той. — Знае. Ех, Лютиче, проклет клюкар…“

Гледаха се един друг.

„Какво се крие в сините ти очи, Еси? Любопитство? Увлечение по моята различност? Кои са тъмните страни на таланта ти, Оченце?“

— Извинявай — каза тя. — Глупав въпрос. И наивен. По него някой може да си направи извода, че съм повярвала в нещата, които ми наговори. Да се връщаме. Вятърът пронизва до костите. Виж как се вълнува морето.

— Виждам. Знаеш ли, Еси, това е интересно…

— Кое е интересно?

— Готов съм да си заложа главата, че камъкът, на който Агловал се среща с русалката, беше много голям и близо до брега. А сега не се вижда.

— Приливът — каза кратко Еси. — Водата скоро ще дойде дотук, под скалите.

— Чак дотук?

— Да. Водата тук се издига на цели десет лакти, защото в теснината и устието на реката възниква така нареченото „приливно ехо“, или както там го наричат моряците.

Гералт погледна към кея и към Драконовите зъби, издигащи се в бучащия, разпенен прибой.

— Еси, а кога ще започне отливът?

— Какво?

— Колко далече ще отстъпи морето?

— Какво? А, разбрах. Да, прав си. Ще отстъпи до линията на шелфа.

— Линията на какво?

— Плиткото дъно на морето, след което изведнъж започва пропаст, спускаща се към дълбините.

— А Драконовите зъби?

— Те са точно накрая.

— И до тях ще може да се достигне по сушата? С колко време ще разполагам?

— Не знам — намръщи се Оченцето. — Трябва да разпитаме местните. Но не мисля, че е добра идея, Гералт. Виж, брегът край Зъбите се състои от заливчета и фиорди. Когато започне отливът, там ще се образуват дерета, котли, пълни с вода. Не знам…

Откъм морето, откъм едва видимите скали, се разнесе плясък. И силен напевен вик.

— Белокоско! — викаше русалката, като скачаше грациозно по гребените на вълните и удряше изящно по водата с опашка.

— Шееназ! — отговори той и й помаха.

Русалката доплува до камъните, изправи се в пенещата се вода, отметна с две ръце косата си назад и демонстрира всичките си прелести. Гералт хвърли поглед към Еси. Тя се беше изчервила леко и за миг погледна със съжаление и смущение своите малки гърди, които едва се очертаваха под роклята.

— Къде е онзи моят? — пропя Шееназ, приближавайки се. — Трябваше да ме чака.

— Чака те три часа и си тръгна.

— Тръгнал си е? — учуди се русалката с висока трела. — Не ме е дочакал? Не е издържал някакви си нещастни три часа? Така си и знаех. Никаква саможертва. Нито капка! Противен, противен, противен! А ти какво правиш тук, Белокоско? Разхождаш се с любимата? Прекрасна двойка сте, само краката ви загрозяват.

— Това не е любимата ми. Едва се познаваме.

— Наистина ли? — смая се Шееназ. — Жалко, подхождате си, много добре изглеждате заедно. Коя е тя?

— Аз съм Еси Давен, поетеса — пропя Оченцето с акцент и мелодичност, в сравнение с които гласът на вещера звучеше като грачене на врана. — Приятно ми е да се запознаем, Шееназ.

Русалката плесна с длани по морето и се разсмя звучно.

— Колко хубаво! Ти знаеш нашата реч! Честна дума, вие ме изумявате, хора. Наистина не ни разделя чак толкова много, колкото твърдят някои.

Вещерът беше не по-малко смаян от русалката. Макар и да можеше да се предположи, че образованата и начетена Еси знае по-добре от него Старата реч, езика на елфите, чиято напевна версия използваха русалките, водорасляците и нереидите. Трябваше да му е ясно също, че напевността и сложността на мелодиката на речта на сирените, които затрудняваха общуването му с русалката, само биха улеснили Еси.

— Шееназ! — извика той. — Нещо все пак ни разделя и понякога това е пролята кръв. Кой… кой е убил ловците на бисери там, при двете скали? Кажи!

Русалката се гмурна и разпени водата. След секунда отново изскочи на повърхността, а красивото й лице се изкриви в противна гримаса.

— Не се осмелявайте! — извика тя пронизително. — Не се осмелявайте да доближавате Стъпалата! Това не е за вас! Не се закачайте с тях! Това не е за вас!

— Кое? Кое не е за нас?

— Не е за вас! — възкликна Шееназ и се гмурна с всичка сила под вълните.

Пръските скочиха нависоко. Още за миг се виждаше как опашката й с раздвоения тесен плавник бяга по вълните. После и тя се скри в дълбините.

Оченцето пооправи косите си, разрошени от вятъра. Стоеше безмълвна, с наведена глава.

— Не знаех, че владееш толкова добре Старата реч, Еси.

— Няма откъде да знаеш — отговори тя с горчивина. — Та ние… ние едва се познаваме.

VI

— Гералт — каза Лютичето, оглеждайки се и душейки като хрътка. — Тук вони ужасно, не усещаш ли?

— Как да ти кажа… — вещерът подуши въздуха. — Бил съм на места, където вони още по-неприятно. Тук просто мирише на море.

Бардът се извърна и се изплю между камъните. Водата бълбукаше в дупките между скалите, пенеше се и шумеше, разкривайки измитите от вълните теснини.

— Виж как е изсъхнало всичко. Къде се дяна водата? Какво представляват тези приливи и отливи? Никога ли не си се питал?

— Имал съм си други грижи.

— Мисля — Лютичето потрепери леко, — че там, в дълбините, на самото дъно на проклетия океан, има огромно чудовище. Дебел, покрит с люспи изрод, жаба с рога на отвратителната си глава. От време на време поглъща вода, а заедно с водата и всичко живо и годно за храна: риби, тюлени, костенурки, всичко. А после, след като се засити, изхвърля водата и се получава прилив. Как мислиш, Гералт?

— Мисля, че си глупав. Йенефер веднъж ми каза, че приливите и отливите се предизвикват от Луната.

Лютичето се закикоти.

— Що за глупост? Какво общо има Луната с морето? Само кучетата вият към Луната. Твоята вещица се е измайтапила с теб, Гералт, посмяла се е за твоя сметка. Не за първи път, доколкото ми е известно.

Вещерът не отговори. Гледаше към блестящите от водата камъни в протоците, разкрили се при отлива. Водата в тях постоянно се пенеше, но, изглежда, щеше да успее да премине.

— Е, на работа — каза той, изправи се и намести меча на гърба си. — Не бива да чакам повече, може да не успея до началото на прилива. Още ли настояваш да дойдеш с мен?

— Да. Темите за балади не са шишарки и не се намират под всеки бор. Освен това Кукличката утре има рожден ден.

— Не виждам каква е връзката.

— Жалко. Сред нас, нормалните хора, е прието да се правят подаръци за рождените дни. Нямам достатъчно средства да й купя, така че ще намеря нещо на морското дъно.

— Херинга? Сепия?

— Глупости! Кехлибар, може би морско конче или красива раковина. Важен е символът, доказателство за внимание и симпатия. Аз обичам Оченцето, искам да й доставя радост. Не разбираш? Така и очаквах. Да вървим. Ти си пръв, защото там може да се крие някое чудовище.

— Добре. — Вещерът се спусна от скалата върху хлъзгавите, покрити с водорасли камъни. — Ще вървя пръв, за да те защитя, ако се наложи. Като доказателство за внимание и симпатия. Само запомни: щом извикам, крий се някъде и внимавай да не ми попаднеш под меча. Не отиваме да събираме морски кончета, а да се разправим с чудовище, което убива хора.

Тръгнаха към пукнатините на открилото се при отстъплението на морето дъно. На места водата стигаше до коленете и все още бълбукаше. Газеха в кухини, запълнени с пясък и водорасли. Отгоре на всичко започна да вали и скоро двамата измръзнаха до кости. Лютичето постоянно се спираше и ровеше с пръсти в пясъка и в купчините водорасли.

— Виж, Гералт, рибка. Цялата е червена, по дяволите! А това? О, мъничка змиорка. А това? Какво е? Прилича на огромна прозрачна бълха. А това… О, майчице. Герааалт!

Вещерът се обърна рязко, сложил ръка върху меча.

Видя човешки череп — бял, полиран от камъните, заклещен в скална цепнатина и потънал в пясък. И не само пясък. Лютичето видя извиващ се в очната ябълка червей, разтрепери се и издаде много неприятен звук. Вещерът сви рамене и тръгна към разкрилата се след отлива каменна равнина, към назъбените рифове, наречени Драконовите зъби, които сега приличаха на планини. Вървеше предпазливо. Дъното беше осеяно с животинки, раковини, водорасли. В локвите и вдлъбнатините се поклащаха огромни медузи и се извиваха змийски опашки. Мъничките шарени рачета бягаха от тях, драпайки с крачета.

Още отдалече Гералт забеляза труп, заклещен между камъните. Гръдният кош на удавника помръдваше под водораслите, въпреки че не беше останало почти нищо от него. Вътре обаче гъмжеше от рачета. Трупът явно бе престоял във водата не повече от денонощие, но рачетата вече така го бяха оглозгали, че нямаше смисъл да го оглежда. Вещерът мълчаливо смени посоката, заобикаляйки трупа, и Лютичето не забеляза нищо.

— Ама че вони тук — изруга бардът, догонвайки Гералт. Изплю се и изтръска водата от шапката си. — И вали, и е студено. Ще се простудя и ще си загубя гласа, по дяволите…

— Не мрънкай. Ако искаш да се върнеш, знаеш пътя.

Веднага след основата на Драконовите зъби се ширеше равнина, а по-нататък беше дълбокото и спокойно море — границата на отлива.

— Ха, Гералт. — Лютичето се огледа. — Твоето чудовище явно е било достатъчно умно да се измъкне в открито море заедно с отдръпващата се вода. Ти да не мислеше, че лежи някъде по гръб и чака да го заколиш?

— Замълчи.

Вещерът се приближи към края на равнината, клекна и предпазливо докосна острите раковини, залепнали по скалата. Не се виждаше нищо, водата беше тъмна и мътна.

Лютичето проучи ъгълчетата на рифовете, като отхвърляше с ритници най-нахалните раци, оглеждаше и опипваше мокрите камъни с бради от висящи водорасли и украсени с колонии от ракообразни и охлюви.

— Ей, Гералт!

— Какво?

— Виж тези миди. Бисерни са, нали?

— Не.

— Разбираш ли от тези неща?

— Не.

— Тогава се въздържай да изказваш мнението си, докато не започнеш да разбираш. Аз съм сигурен, че това са бисерни миди. Сега ще си съберем малко бисерчета и ще спечелим от експедицията нещо повече от простуда. Да събирам ли, Гералт?

— Събирай. Чудовището напада ловците. Събирачите като теб влизат в тази категория.

— Значи аз съм примамката?!

— Събирай, събирай. Гледай да са по-едри — дори да няма бисери, ще си сварим супа.

— Няма начин. Ще взема само бисерите, притрябвали са ми черупките. Проклятие… как се отваря това? Имаш ли нож, Гералт?

— Ама ти и нож ли не си взел?

— Аз съм поет, не съм ножар. Добре, добре, ще ги слагам в торбата, а после ще извадим бисерите. Ах, ти! Изчезвай!

Ракът, ритнат от Лютичето, прелетя над главата на Гералт и се пльосна във водата. Вещерът вървеше бавно по края на равнината, вглеждаше се в черната, непроницаема вода и слушаше ритмичното почукване на камъните, с които Лютичето отлепваше мидите от скалата.

— Лютиче! Ела да видиш!

Плоската, потрепваща равнина свършваше внезапно с остър ръб, от който скалата се спускаше под прав ъгъл надолу. Под повърхността на водата ясно се виждаха огромни правоъгълни блокове от бял мрамор, обрасли с водорасли и мекотели, които шаваха във водата като разклащани от вятъра цветя.

— Какво е това? Прилича на… стъпала — прошепна смаяно Лютичето. — Ооо, стъпала към подземен град. Към легендарния Ис, погълнат от вълните. Знаеш ли легендата за града в бездната, за Ис под Водите? Ооо, ще напиша такава балада за това, че конкуренцията ще се отчае. Трябва да го огледам по-отблизо… Виж, там има някаква мозайка, нещо е изсечено. Май са надписи. Отмести се, Гералт.

— Лютиче, там е бездна! Ще се подхлъзнеш…

— Еее, стига… И без това съм мокър. Виж, тук, на първото стъпало, не е дълбоко, едва до кръста е. И е широко като бална зала. О, по дяволите…

Гералт веднага скочи във водата и задържа барда, потънал до шията.

— Спънах се от тази гадост… — Лютичето си пое въздух и вдигна с две ръце голяма плоска мида с тъмносиня черупка, обрасла с водорасли. — На стъпалата е пълно с тях. Красив цвят, нали? Дай да я сложа в твоята торба, моята вече е пълна.

— Излизай оттам — процеди ядосано вещерът. — Веднага се качвай на равнината. Това не е игра.

— Тихо! Чу ли? Какво беше това?

Разбира се, Гералт беше чул. Звукът долетя изпод водата. Приглушен и дълбок, тих, кратък и отсечен. Звън на камбана.

— Виж ти, камбана — прошепна Лютичето, докато се качваше пак на равнината. — Бях прав, Гералт. Това е камбана от потъналия Ис, камбана от гласа на призраците, приглушена от тежестта на дълбината. Това проклятие ни напомня…

— Ще млъкнеш ли най-накрая?

Звукът се повтори. Този път идваше по-отблизо.

— … Напомня ни — продължи Лютичето, изстисквайки мокрия си кафтан — за страшната му съдба. Този звън е предупреждение…

Вещерът престана да обръща внимание на Лютичето и се прехвърли на други мисли. Усещаше някого.

— Това е предупреждение. — Лютичето изплези леко език — винаги правеше така, когато се съсредоточаваше. — Предупреждение или… Хмм… Да не забравим… хмм… хмм… Готово!

Глухо сърцето звъни, за смъртта пее песен.

За смъртта, която носи забрава…

Водата край вещера забълбука. Лютичето извика. От пяната се появи чудовище с изпъкнали очи. То замахна към Гералт с широко, нащърбено, подобно на сърп острие. Гералт беше грабнал меча още в мига, в който водата закипя, така че сега просто се обърна и удари чудовището в увисналите, покрити с люспи гърди. Веднага се обърна на другата посока, защото се появи втори водовъртеж, от който се подаде нещо със странен шлем и с дреха, наподобяваща броня от позеленяла мед. Вещерът с широк замах отблъсна острието на насоченото към него късо копие, нанесе удар по рибешката зъбеста муцуна и отскочи към края на равнината, разплисквайки водата.

— Бягай, Лютиче!

— Дай ръка!

— Бягай, по дяволите!

Още едно същество изскочи от водата, разсичайки въздуха с кривата сабя, която държеше в зелената си грапава лапа. Вещерът отскочи от осеяния с раковини ръб на скалата и зае бойна поза, но рибоокото същество не се приближаваше. То беше високо колкото Гералт — водата също стигаше до кръста му, — но внушителният гребен, стърчащ от гърба му и издутите хриле го правеха да изглежда по-едро. Гримасата, изкривяваща широката зъбата паст, поразително приличаше на зловеща усмивка.

Без да обръща внимание на двете потрепващи, плуващи в червената вода тела, съществото вдигна сабята, стиснало с две ръце безформената й ръкохватка. Напрегна силно гребена и хрилете си и завъртя ловко острието, което изсвистя във въздуха.

Съществото пристъпи напред, изпращайки вълна към Гералт, който също завъртя меча и пристъпи, приел предизвикателството.

Рибоокият ловко премести пръсти по ръкохватката, отпусна бавно защитените си с медна броня ръце под водата и скри оръжието. Вещерът хвана меча с две ръце — дясната до самия предпазител, а лявата зад нея — и го вдигна нагоре и малко встрани, над лявото си рамо. Гледаше чудовището право в очите — опални рибешки, дъгоцветни очи, които имаха формата на капки и излъчваха металически блясък. Очи, които не изразяваха нищо и не издаваха нищо. Нищо, което би могло да предупреди за нападение. От дълбините, от долните стъпала, водещи към черната бездна, долетя камбанен звън. Идваше от все по-близо и ставаше все по-ясен.

Рибоокият се втурна напред, измъквайки острието изпод водата, и нападна мълниеносно с далечен страничен удар. На Гералт просто му провървя, защото интуитивно предположи, че ударът ще дойде отдясно. Отби насоченото надолу острие, като се извъртя рязко, и веднага нанесе удар, посрещнат от сабята на чудовището. Сега всичко зависеше от това кой по-бързо ще премести пръсти върху ръкохватката, кой пръв ще премине от плоското, статично съприкосновение на остриетата към удар, за силата на който вече се подготвяха и двамата, пренасяйки тежестта си върху нужния крак. Гералт вече се бе убедил, че и двамата са еднакво бързи.

Но пръстите на рибоокия бяха по-дълги.

Вещерът го удари по хълбока, разсече го, извъртя се, за да натисне острието, и без никакво усилие избегна широк, отчаян и лишен от изящество удар.

Чудовището раззина рибешката си паст и се скри под водата, в която пулсираха тъмночервени облаци.

— Дай ръка, бързо! — извика Лютичето. — Плуват насам. Цяла тълпа! Виждам ги!

Вещерът се хвана за дясната ръка на барда и се измъкна от водата върху каменистата равнина. Последва го вълна с широк фронт.

Приливът започваше.

Затичаха се бързо, преследвани от прииждащата вода. Гералт се обърна и видя, че от морето изскачат многобройни рибоиди и хукват да ги преследват, подскачайки ловко с мускулестите си крака. Той безмълвно ускори бяг.

Лютичето тичаше, като се задъхваше и с усилие пореше водата, която вече стигаше до коленете им. Изведнъж бардът се спъна, пльосна се насред водораслите и се подпря на дъното с треперещи ръце. Гералт го хвана за колана и го измъкна от кипящия кръг пяна.

— Бягай! Бягай! Аз ще ги задържа!

— Гералт…

— Бягай, Лютиче! Скоро водата ще запълни пролома и тогава няма да можем да се измъкнем! Бягай с всички сили!

Лютичето изохка и побягна. Вещерът тичаше подире му, разчитайки, че при преследването чудовищата ще се разпръснат във верига. Знаеше, че не може да победи, ако се бие с всички едновременно.

Настигнаха го до самия пролом, тъй като водата вече беше толкова дълбока, че те можеха да плуват, а той с усилие се придвижваше напред по хлъзгавите камъни, като постоянно потъваше в пяната. Но в пролома беше прекалено тясно, за да успеят да го нападнат от всички страни. Гералт спря при кухината, в която Лютичето бе намерил черепа.

Огледа се и се успокои.

Удари със самия връх на меча си първия преследвач там, където трябваше да е слепоочието му. На другия, въоръжен с къса брадва, разпори корема. Третият избяга.

Вещерът хукна нагоре по пролома, но в този момент една издигаща се вълна забуча, разпени се, завъртя се в пролома, създавайки водовъртеж, откъсна го от камъните и го понесе надолу към кипящото море. Той се сблъска с мятащ се във водовъртежа рибоид и го отхвърли с ритник. Но след миг някой го хвана за краката и го повлече към дъното. Гърбът му се удари в камъните и Гералт отвори очи тъкмо навреме, за да види две тъмни фигури и блясъка на оръжията им. Парира първото с меча си и машинално се прикри с лявата си ръка от второто. Усети удара, после дойде болката. Отблъсна се с крака от дъното и се понесе към повърхността, събрал пръсти в Знак. Взривът беше приглушен и кратка болка го удари в ушите. „Ако се измъкна жив — помисли вещерът, пляскайки във водата, — ако се измъкна жив, ще отида при Йен във Венгерберг и ще опитам още веднъж… Ако се измъкна жив…“

Стори му се, че чува звук на тръба. Или рог.

Поредната вълна, нахлула в теснината, го вдигна и го захвърли по корем върху огромен камък. Сега чуваше ясно рога и виковете на Лютичето, които сякаш долитаха от всички посоки едновременно. Изкара студената вода от носа си и се отгледа, като отметна с ръце мокрите си коси.

Беше на брега, на мястото, откъдето бяха тръгнали. Лежеше по корем на камъните, а наоколо с бяла пяна кипеше прибоят.

В пролома, който сега вече беше тясно заливче, голям сив делфин танцуваше по вълните. На гърба му, отпуснала дългите си зелени коси, седеше русалката. Имаше изумителни гърди.

— Белокоско! — пропя тя провлечено и размаха конусообразна спирално завита раковина. — Жив ли си?

— Жив съм — изрече вещерът изумено. Пяната около него порозовя. Лявата му ръка отмаляваше и солта го щипеше. Ръкавът на кафтана му беше разрязан право и равномерно и от прореза капеше кръв. „Измъкнах се — помисли си той. — Отново успях. Не, никъде няма да ходя.“

Видя Лютичето, който тичаше към него, подхлъзвайки се по мокрите камъчета.

— Задържах ги — пропя сирената и отново размаха раковината. — Но не за дълго! Бягай и не се връщай, Белокоско. Морето… не е за вас!

— Знам! — извика той в отговор. — Знам! Благодаря ти, Шееназ!

VII

— Лютиче — обади се Оченцето, докато късаше със зъби бинта и го омотаваше на ръката на Гералт, — обясни ми откъде на стълбите се е взела купчина миди? Жената на Дроухард сега ги събира и при това не скрива какво мисли за вас.

— Миди? — учуди се Лютичето. — Какви миди? Нямам никаква представа. Може да са ги пуснали прелитащи патици?

Гералт се усмихна и извърна глава. Засмя се тихичко, защото си спомни как Лютичето изгуби цялата сутрин, за да отваря мидите и да се рови из слузестото им месо. Като при това поряза пръстите си и изцапа ризата си, но не намери нито един бисер. И нищо чудно, защото това не бяха бисерни, а най-обикновени миди. Идеята да си направят супа беше отхвърлена още след отварянето на първата мида — тя изглеждаше толкова неапетитна и така вонеше, че чак им потекоха сълзи.

Оченцето приключи с превръзката и седна върху едно обърнато ведро. Вещерът благодари, разглеждайки умело превързаната ръка. Раната беше дълбока и бая дълга. Беше засегнат лакътят, който доста го болеше при движение. Бинтоваха го набързо още на брега, но едва се беше добрал до стаята, когато отново започна да кърви. Точно преди идването на девойката, беше намазал раната с кръвосъсирващ еликсир, а после и с обезболяващ. Еси ги завари в момента, в който с Лютичето се опитваха да зашият раната с помощта на конец, вързан за рибарска кукичка. Оченцето ги наруга и се зае сама с превръзката, а през това време Лютичето й заразказва поукрасено за битката, без да пропусне да й напомни, че притежава изключителни права за баладата. Еси, естествено, засипа Гералт с лавина от въпроси, на които той не можеше да отговори. Тя се засегна, защото реши, че той премълчава нещо. Нацупи се и спря да пита.

— Агловал вече знае — каза тя. — Видели са ви, когато сте се връщали, а жената на Дроухард е зърнала кръвта по стълбите и е хукнала да клюкари. Хората са се изсипали на скалите с надеждата, че вълните ще изхвърлят нещо. Още се тълпят там, но, доколкото знам, нищо не са намерили.

— Няма и да намерят — каза вещерът. — Ще отида при Агловал утре, но ако можеш, предупреди го да забрани на хората си да се мотаят около Драконовите зъби. И, моля те — нито дума за стъпалата или за фантазиите на Лютичето за град Ис. Веднага ще се намерят търсачи на съкровища и любители на сензации и ще се появят нови трупове.

— Аз не съм клюкарка — наду се Еси, отхвърляйки рязко къдрицата от челото си. — Ако питам за нещо, то не е за да хукна веднага към кладенеца и да започна да разказвам на перачките.

— Извинявай.

— Трябва да тръгвам — съобщи изведнъж Лютичето. — Уговорили сме се с Акерета. Гералт, взимам кафтана ти. Моят се е усмърдял и още не е изсъхнал.

— Тук всичко е мокро — отбеляза подигравателно Оченцето и побутна отвратено разхвърляните дрехи с връхчето на обувката си. — Бива ли така? Трябва да се прострат, да се изсушат, както си е редно… Ужасни сте.

— Сами ще си изсъхнат. — Лютичето облече влажния кафтан на Гералт и погледна със завист сребърните гвоздеи на ръкавите.

— Стига си плещил. А какво е това? Нима торбата още е пълна с тиня и водорасли? А това… Пфу!

Гералт и Лютичето мълчаливо погледнаха тъмносинята мида, която Еси държеше с два пръста. Съвсем бяха забравили за нея. Черупката беше полуотворена и силно вонеше.

— Това е подарък — каза Лютичето, прокрадвайки се към вратата. — Утре имаш рожден ден, Кукличке. Така че това е подарък за теб.

— Това?

— Красива е, нали? — Лютичето подуши и бързо добави: — От Гералт е. Той я избра за теб. А, вече е време. Закъснявам. Всичко хубаво…

След като той излезе, Оченцето мълча минута. Вещерът гледаше смърдящата мида и изгаряше от срам — заради Лютичето и заради самия себе си.

— Сетил се е за рождения ми ден? — попита бавно Еси, като държеше мидата по-надалече от себе си. — Наистина ли?

— Дай я тук — рече рязко Гералт и стана от сламеника, пазейки бинтованата си ръка. — Извинявам се заради този идиот…

— Недей — каза тя и извади малка кама от ножницата, която висеше на колана й. — Мидата наистина е красива, ще я запазя за спомен. Само че преди това трябва да я измия и най-вече да изчистя… съдържанието й. Ще го изхвърля през прозореца, на котките.

Нещо тупна и се завъртя на пода. Гералт разшири зениците си и го видя преди Еси.

Беше бисер. Блестящ бисер с преливащи се цветове и с размерите на грахово зърно.

— О, Богове! Гералт… това е бисер!

— Бисер — засмя се той. — Виж ти, все пак си получи подаръка, Еси. Радвам се.

— Гералт, не мога да го приема. Този бисер струва…

— Твой е — прекъсна я той. — Лютичето, макар и да се прави на глупав, наистина помнеше рождения ти ден. И искаше да те зарадва. Все за това говореше и ето че съдбата го е чула и изпълни желанието му.

— А ти, Гералт?

— Аз?

— Ти… също ли искаше да ме зарадваш? Бисерът е толкова красив… Сигурно има огромна стойност… Не съжаляваш ли?

— Радвам се, че ти харесва. И ако съжалявам за нещо, то е, че е само един. И че…

— Да?

— Че не те познавам от толкова дълго, колкото Лютичето. От толкова дълго, че да знам и да помня кога е рожденият ти ден. Да имам възможност да ти подарявам подаръци и да ти доставям радост. Да имам правото… да те наричам Кукличка.

Тя се приближи и неочаквано го прегърна през шията. Той предвиди движението й и ловко и бързо избегна устните й. Целуна я сдържано по бузата, като я прегърна нежно със здравата си ръка. Усети как Еси се напрегна и бавно се отдръпна, но само на ръка разстояние, без да маха ръце от раменете му. Той знаеше какво чака тя, но не го направи. Не я привлече към себе си.

Еси го пусна и се извърна към полуотворения мръсен прозорец.

— Разбира се — рече тя внезапно. — Ти едва ме познаваш. Бях забравила, че едва ме познаваш…

— Еси — каза той след кратко мълчание, — аз…

— Аз също едва те познавам! — избухна тя. — И какво от това? Обичам те! И не мога да се боря с това. Не мога.

— Еси!

— Да. Обичам те, Гералт. Все ми е едно какво ще си помислиш. Обикнах те още в мига, в който те видях, там, на празненството по случай годежа…

Тя млъкна и сведе поглед.

Стоеше пред него, а Гералт съжаляваше, че точно в тоя момент си няма работа с някой скрит под водата рибоок със сабя. Защото имаше някакви шансове да се оправи с него. С нея — не.

— Нищо не казваш — отбеляза тя. — Нито дума…

„Уморен съм — помисли си той. — И страшно слаб. Трябва да поседна, причернява ми, загубих много кръв и нищо не съм ял… Трябва да поседна. Проклета стая, дано да я удари мълния при следващата буря. Да имаше поне два идиотски стола и маса, която разделя, през която е толкова лесно и безопасно да се разговаря. Бихме могли даже да се държим за ръцете. А сега съм принуден да седна на сламеника и да я моля да седне до мен. А натъпканият сламеник е опасен, на него е невъзможно да се отдръпнеш, не можеш да избягаш…“

— Седни до мен, Еси.

Тя седна. Без да бърза. Тактично. Далече. Много далече. Прекалено близо.

— Когато научих — прошепна тя и прекъсна проточилото се мълчание, — че Лютичето те е довел окървавен, избягах от къщата като полудяла и тичах, без да виждам нищо, без да обръщам внимание на нищо. И тогава… Знаеш ли какво си помислих? Че това е магия, че си ме омагьосал, скришом, тайно, предателски си ме омаял, омагьосал си ме със знак, с вълчия си медальон или с лош поглед. Това си помислих, но не се спрях, а продължих да бягам, защото разбрах, че искам… искам да остана под въздействието на твоята сила. Но реалността се оказа по-страшна. Не си ме омагьосал, не си използвал никакво вълшебство. Защо, Гералт? Защо не си го направил?

Той мълчеше.

— Ако беше магия — продължи тя, — всичко щеше да е толкова просто и лесно. Щях да се поддам на твоята сила и да бъда щастлива. А сега… Трябва… Не знам какво става с мен…

„По дяволите — помисли си той, — ако Йенефер, се е чувствала така с мен, както аз се чувствам сега с това момиче, не й завиждам. И вече никога няма да се учудвам на постъпките й. И никога няма да я мразя… Никога…

Защото Йенефер изпитва дълбока увереност, че аз съм длъжен да изпълня нещо, което е невъзможно да се изпълни, още по-невъзможно от връзката между Агловал и Шееназ. Изпитва увереност, че малка саможертва тук е недостатъчна, че трябва да се пожертва всичко и пак не се знае дали ще е достатъчно. Не, няма да мразя Йенефер за това, че не може да направи поне малка саможертва. Сега знам, че една малка саможертва вече е твърде много.“

— Гералт — простена Оченцето и сведе глава. — Толкова се срамувам. Срамувам се, че чувствам някакво проклето безсилие, студенина, като ледено дихание…

Той мълчеше.

— Винаги съм мислила, че това е прекрасно и възвишено състояние на душата, благородно и възхитително, дори и когато те лишава от щастие. Та колко балади съм написала на тази тема! А се оказва, че е просто химия на организма, Гералт, простичка и всеобхващаща. Така може да се чувства болен, изпил отрова. Защото човек, изпил отрова, е готов на всичко в замяна на противоотровата. На всичко, дори и да се подложи на унижение.

— Еси, моля те…

— Да, аз се чувствам унизена, унизена от това, че ти признах всичко, че забравих за достойнството си, което повелява да страдам мълчаливо… От това, че с признанието си те разтревожих и те поставих в неловка ситуация. Чувствам се унижена от това, че си смутен. Но не можех иначе. Безсилна съм. Оставила съм се на милостта на поразилата ме болест. Винаги съм се страхувала от болестите — от момента, в който ще се почувствам слаба, безсилна, безпомощна и сама. Винаги съм се бояла от болестите, винаги съм вярвала, че те са най-лошото, което може да ми се случи…

Той мълчеше.

— Знам — зашепна тя отново, — знам, че трябва да съм ти благодарна, че… че не се възползваш от ситуацията. Но аз не съм ти благодарна. И от това също се срамувам. Мразя мълчанието ти, изумения ти поглед. Мразя и теб. Задето мълчиш. Задето не ме лъжеш, не… И нея мразя, твоята магьосница. Охотно бих я наръгала с ножа, защото… я мразя. Нареди ми да си отида, Гералт. Нареди ми да се махна оттук. Не мога сама, по своя воля, а искам да си тръгна, да отида в града, в кръчмата… Искам да ти отмъстя за моя срам, за унижението си, искам да намеря първия, който ми попадне…

„По дяволите — помисли си той, докато слушаше как гласът й става все по-стремителен, като хвърлена по стълбище парцалена топка. — Ще се разплаче, непременно ще се разплаче. Какво да правя, по дяволите, какво да правя?“

Прегърналите го ръце на Еси затрепериха. Девойката се извърна и избухна в тих, поразително спокоен, несдържан плач.

„Нищо не чувствам — отбеляза той с ужас. — Нищо, ни най-малко вълнение. Това, че сега ще я прегърна, ще бъде разсъдлив, добре преценен жест, но не и нещо спонтанно. Ще я прегърна, защото знам, че така трябва, а не защото го искам. Нищо не чувствам.“

Той я прегърна и тя веднага се успокои, изтри сълзите си, тръсна силно глава и се извърна, за да не вижда лицето й. После се притисна към него и зарови глава в гърдите му.

„Малка саможертва — помисли той. — Само малка саможертва. Това ще я успокои — целувка, прегръдка, тихи ласки… Тя не иска повече. А дори да иска, какво от това? Малка саможертва, съвсем малка… та нали тя е красива и заслужава това… Ако искаше още… Това би я успокоило. Тих, спокоен, нежен любовен акт… А аз… Нали на мен ми е все едно, в мен няма да се появят емоции, защото Еси ухае на вербена, а не на люляк и касис, тя няма студена наелектризираща кожа, косите й не са черно торнадо от блестящи къдрици. Очите й са прекрасни, меки, топли и сини, но не горят със студена, равнодушна виолетова светлина. После тя ще заспи, ще извърне глава и ще отвори леко уста. Няма да се усмихне тържествуващо. Защото Еси…

Еси не е Йенефер.

И затова не мога. Не мога да се реша на тази малка саможертва.“

— Моля те, Еси, не плачи.

— Няма. — Тя се отдръпна бавно от него. — Няма. Разбирам. Не можеше да бъде иначе.

Мълчаха един до друг на натъпкания сламеник. Свечеряваше се.

— Гералт — каза тя изведнъж и гласът й потрепна. — А може би… Може да стане така… като с тази мида, с този удивителен подарък? Може все пак да намерим бисер? По-късно? След известно време?

— Виждам го — изрече той с усилие. — Облицован в сребро, поставен в сребърно цветче с изумителни листенца. Виждам го на шията ти, на сребърна верижка. Ще го носиш така, както аз нося медальона си. Това ще бъде твоят талисман, Еси, и ще те пази от всякакво зло.

— Моят талисман — каза тя и наведе глава. — Моят бисер, който ще обкова със сребро и с който никога няма да се разделя. Моята скъпоценност, която получих в замяна. Нима такъв талисман може да донесе щастие?

— Да, Еси. Бъди сигурна.

— Мога ли да поседя тук още малко? С теб?

— Можеш.

Смрачаваше се все повече, а те седяха върху натъпкания сламеник в таванската стаичка, в която нямаше мебели, а само ведро и незапалена свещ, закрепена в локвичка засъхнал восък на пода.

Седяха в пълно мълчание, в тишина, дълго, много дълго.

А после дойде Лютичето.

Чуха как идва, дрънка на лютнята и припява. Влезе, видя ги и не каза нищо, нито дума. Еси, също безмълвна, стана и излезе, без да ги погледне.

Лютичето не каза нищо, но вещерът видя в очите му думите, останали непроизнесени.

VIII

— Разумна раса — рече замислено Агловал, сложил лакти на страничните облегалки на креслото и обхванал с длани брадичката си. — Подводна цивилизация, а? Рибохора на дъното на морето? Стъпала, водещи към дълбините? Гералт, ти ме вземаш за дяволски лековерен княз.

Оченцето, застанала до Лютичето, изсумтя гневно. Лютичето поклати глава невярващо. Гералт остана невъзмутим.

— Все ми е едно дали ще ми повярваш — каза тихо вещерът. — Просто съм длъжен да те предупредя. Всяка лодка, която се приближи до Драконовите зъби, или хората, които отидат там, са изложени на опасност. Смъртоносна опасност. Ако искаш да рискуваш и да провериш дали е истина — твоя си работа. Аз просто те предупреждавам.

— Ха — обади се внезапно съдия-изпълнителят Зелест, седнал на перваза на прозореца зад гърба на Агловал. — Ако са такива чудовища като елфите или останалите таласъми, значи не са страшни за нас. Боях се да не се окаже нещо по-лошо или — да не дават Боговете — магия. А по думите на вещера излиза, че това са някакви морски зомбита-удавници. Против тях има средства. Чувал съм, че един магьосник се е справил сам, и то за миг, с всички зомбита-удавници в езерото Моква. Излял във водата бъчва с магическа отвара — и край с удавниците. Не останала и следа от тях.

— Вярно е — отбеляза мълчалият до момента Дроухард. — И следа не е останала. Не останала и следа от риби, раци и мекотели. Дори елшакът на брега изсъхнал.

— Разкошно! — рече подигравателно Агловал. — Благодаря за изумителното предложение, Зелест. Може би имаш и друго?

— Да, магът май наистина попрекалил — изчерви се съдия-изпълнителят. — Но ние ще се справим и без магьосници, княже. Вещерът казва, че е възможно да се борим с тези чудовища и да ги убиваме. Война, господарю. Като едно време. Не ни е за първи път, нали? В гората живееха боболаци, а къде са сега? Из горите все още вандалстват диви елфи и дивожени, но и на тях ще им дойде редът. Ще ги избием до един. Както дедите ни…

— А бисерите ще ги видят чак внуците ми? — намръщи се князът. — Ще се наложи да чакаме прекалено дълго, Зелест.

— Няма да е чак толкова зле. Според мен… Да речем: с всяка лодка ловци — по две лодки стрелци. Бързо ще налеем ум в главите на чудовищата. Ще разберат какво е страх. Нали, господин вещер?

Гералт го погледна студено и не отговори.

Агловал обърна глава, демонстрирайки благородническия си профил, и прехапа устна. После, присвил очи и мръщейки чело, се обърна към вещера.

— Ти не изпълни задачата, Гералт. Пак изпорти работата. Не възразявам, че си имал добри намерения. Но аз не плащам за добри намерения. Плащам за резултатите. За ефекта. А ефектът, извини ме за определението, е лайнян. Така че си заработил лайна.

— Прекрасно, благородни князе — подигра се Лютичето. — Жалко, че не бяхте там, при Драконовите зъби. Ние с вещера щяхме да ви дадем възможност да се срещнете с един от онези, морските, с меч в ръка. Може би тогава щяхте да разберете за какво става въпрос и да престанете да се пазарите за плащането…

— Като продавачка на пазара — добави Оченцето.

— Не съм свикнал да се пазаря, да се препирам или да споря — каза спокойно Агловал. — Казах: няма да платя нито грош, Гералт. Уговорката беше такава: премахваш опасността, осигуряваш лов на бисери без заплаха за хората. А ти какво правиш? Идваш тука и започваш да ни разправяш за разумна раса от дъното на морето. Съветваш ме да се държа надалече от място, което ми носи доход. А какво направи? Поне уби ли… Колко уби?

— Няма значение — Гералт леко пребледня. — Поне за теб, Агловал.

— Именно. Още повече, че няма доказателства. Ако например беше донесъл десните ръце на тези рибожаби, кой знае, можеше и да заработиш обичайната надница, която взима горският ми за чифт вълчи уши.

— Е — изрече студено вещерът, — не ми остава нищо друго, освен да се сбогувам.

— Грешиш — каза князът. — Остава ти още нещо. Постоянна работа с напълно прилично заплащане и разумни задължения. Длъжността капитан на въоръжената ми охрана, която от днес нататък ще придружава ловците. Не непременно завинаги, но поне докато тази уж разумна раса не започне да проявява достатъчно разум и да бяга от нас като от огън. Какво ще кажеш?

— Благодаря, но няма да се възползвам — намръщи се вещерът. — Такава работа не е за мен. Считам войните с други раси за идиотщина. Може и да е отлично занимание за отегчени и преситени князе, но не и за мен.

— О, колко гордо! — усмихна се Агловал. — Колко благородно. Отхвърляш предложението ми по начин, достоен за крал. Отказваш се от добри пари с маниера на богаташ, току-що наял се до насита. Гералт, яде ли днес? Не? А вчера? А онзи ден? Изглежда, имаш малки шансове да похапнеш, даже никакви. В наши дни и за здрав човек е трудно да си изкара прехраната, а ти с тая превързана ръка…

— Как смееш? — извика тънко Оченцето. — Как смееш да му говориш така, Агловал? Ръката му е разпорена, докато е изпълнявал възложената от теб задача! Как може да си толкова подъл…

— Престани — каза Гералт. — Престани, Еси. Няма смисъл.

— Не е вярно! — сопна се гневно тя. — Има смисъл. Най-накрая някой трябва да каже истината в очите на този княз, който сам се провъзгласи за такъв, защото никой не искаше да се конкурира с него за правото да владее тази скалиста част от крайбрежието. И който сега смята, че му е разрешено да унижава другите.

Агловал почервеня, прехапа устна, но не помръдна и не каза нито дума.

— Да, Агловал — продължи Еси, стиснала в юмруци треперещите си пръсти, — ти се радваш на възможността да унижиш другите, да демонстрираш презрение към вещера, готов да си заложи главата за твоите пари. Но знай, вещерът се надсмива над твоето презрение и твоите обиди, те не му правят никакво впечатление, той дори не ги забелязва. Той не чувства дори това, което чувстват твоите слуги и поданици Зелест и Дроухард, а те чувстват срам, дълбок и изгарящ срам. Вещерът не чувства това, което чувстваме аз и Лютичето, а ние чувстваме отвращение. Знаеш ли защо, Агловал? Ще ти кажа. Вещерът знае, че е по-добър от теб, че е нещо повече от теб. И това му дава сила.

Еси замълча и наведе глава, но Гералт успя да зърне сълзите, блеснали в крайчеца на прекрасното й око. Девойката докосна висящото на шията й цветче със сребърни листенца, в средата на което сияеше едър син бисер. Цветчето беше изящно, майсторски изработено. Дроухард се беше оказал на висота. Препоръчаният от него майстор свърши работата чудесно. И не взе нито грош от тях. Дроухард плати всичко.

— Затова, уж благородни княже — продължи Оченцето, вдигайки глава, — не се поставяй в смешното положение да предлагаш на вещера ролята на наемник в армията, която смяташ да изправиш срещу океана. Не ставай за смях, защото предложението ти може да предизвика само подигравки. Още ли не си разбрал? Можеш да платиш на вещера за изпълнена задача, можеш да го наемеш, за да охранява хората от злото, да ги предупреждава за надвисналата опасност, но не можеш да го купиш, не можеш да го използваш за своите цели. Защото вещерът, дори ранен и гладен, е по-добър от теб. Струва много повече от теб. Затова предложението ти предизвиква у него само презрение. Разбра ли?

— Не, госпожице Давен — изрече студено Агловал. — Не разбрах. Даже напротив. Разбирам все по-малко и по-малко. Главното е, че изобщо не мога да разбера защо още не съм заповядал да ви обесят и тримата, като преди това ви бият с бичове и ви жигосат с нагорещено желязо? Вие, госпожице Давен, се правите, че знаете всичко. Тогава кажете: защо още не съм сторил това?

— Моля — веднага отговори поетесата. — Не правиш това, Агловал, защото някъде там, дълбоко вътре в теб, тлее искрица порядъчност, запазени са остатъци от чест, още незадушени от високомерието на новобогаташ и търгаш. Вътре в теб, Агловал. На дъното на сърцето ти. Сърце, което, каквото и да говориш, е способно да обича русалка.

Агловал пребледня като платно и стисна страничните облегалки на креслото. „Браво — помисли си вещерът. — Браво, Еси, прекрасно.“ Той се гордееше с нея. Но едновременно с това чувстваше тъга, чудовищна тъга.

— Идете си — каза тихо Агловал. — Идете си. Вървете, където искате. Оставете ме на мира.

— Сбогом, княже — каза Еси. — И на прощаване приеми един добър съвет от мен. Би трябвало да ти го даде вещерът, но аз не искам той да се унижава така. Затова ще го направя вместо него.

— Слушам те.

— Океанът е голям, Агловал! Още никой не знае какво лежи там, отвъд хоризонта, ако изобщо има нещо. Океанът е по-голям от всякакви пущинаци и дебри, в които сте прогонили елфите. Той е по-трудно достъпен от всякакви планини и дерета, в които сте изтребили боболаците. А там, на дъното на океана, живее раса, която използва оръжия и знае тайните на обработката на металите. Внимавай, Агловал. Ако с ловците в морето отидат и стрелци, ще започнеш война срещу непознатото. Може да разбуташ гнездо на оси. Съветвам ви да им оставите морето, защото морето не е за вас. Вие не знаете и никога няма да узнаете накъде водят стъпалата, които започват след Драконовите зъби.

— Грешите, госпожице Еси — отговори спокойно Агловал. — Ще узнаем накъде водят тези стъпала. Нещо повече — ще се спуснем по тях. Ще проверим какво има на другия край на океана, ако изобщо там има нещо. И ще прогоним от този океан всичко, което може да се прогони. Ако не ние, то внуците на нашите внуци. Въпрос на време е. Да, ще го направим, дори ако се наложи океанът да почервенее от кръв. И ти знаеш това, мъдра Еси, която пишеш хрониката на човечеството с баладите си. Животът не е балада, малка клета прекрасна поетесо, загубила се сред красивите си думи. Животът е борба. А на борбата са ни научили точно такива, по-добри от нас, вещери. Те ни показаха пътя, те го отъпкаха за нас, те го осеяха с труповете на онези, които ни пречеха, които защитаваха този свят от нас. Ние, госпожице Еси, просто продължаваме борбата. Ние пишем историята на човечеството, а не твоите балади. И вече нямаме нужда от вещери, защото нас и без това нищо не може да ни спре. Нищо.

Еси пребледня, духна къдрицата си и поклати глава.

— Нищо ли, Агловал?

— Нищо, Еси.

Поетесата се усмихна.

От предната стая долетя някакъв шум — викове и тропот. В залата дотичаха пажове и стражи и още на прага се хвърлиха на колене или направиха поклони.

На прага стоеше Шееназ.

Светлозелените й коси бяха изкусно накъдрени и прибрани с изумително красива диадема от корали и бисери. Беше с рокля с цвета на морски вълни и бяло като пяна жабо. Роклята беше с огромно деколте, така че прелестите й, макар и частично прикрити, продължаваха да предизвикват възхищение, особено украсени с огърлица от нефрити и лазурити.

— Шееназ… — простена Агловал и се свлече на колене. — Моя… Шееназ…

Русалката се приближи меко, грациозно, движенията й бяха плавни като прииждаща вълна.

Тя се спря пред княза, усмихна се и показа дребните си бели зъби. После хвана роклята и я вдигна толкова високо, че всеки да оцени работата на морската вълшебница-водорасляк. Гералт преглътна. Нямаше никакво съмнение: вълшебницата-водорасляк разбираше от хубави крака и умееше да ги прави.

— Ох! — възкликна Лютичето. — Баладата ми… Съвсем като в баладата ми… Тя е придобила крака заради него, но е загубила гласа си!

— Нищо не съм загубила — пропя Шееназ на всеобщия език, и то доста чисто. — Засега. След операцията съм като нова.

— Говориш езика ни?

— Защо, забранено ли е? Как си, Белокоско? О, и любимата ти е тук. Еси Давен, ако не се лъжа? Вече по-добре ли я познаваш, или още едва-едва?

— Шееназ… — прошепна Агловал и се затътри към нея на колене. — Мила моя! Любов моя… единствена… Значи все пак го направи, най-накрая, Шееназ. Направи го, Шееназ!

Русалката с грациозно движение му подаде ръка, за да я целуне.

— Да. Нали и аз те обичам, глупчо. Що за любов ще е това, ако влюбеният не направи понякога по някоя малка саможертва?

IX

Напуснаха Бремерворд в едно студено ранно утро, сред мъгла, попила сиянието на червеното слънце, надничащо над хоризонта. Тръгнаха тримата. Както бяха решили. Не разговаряха за това, не крояха планове, просто искаха да са заедно. Известно време.

Напуснаха каменистия кей, простиха се със стръмните скали над плажовете, със странните форми, изсечени от вълните и вятъра във варовиковите скали. Но когато се спуснаха в зелената, осеяна с цветя долина Дол Адалте, все още усещаха миризмата на морето и чуваха шума на прибоя и острите, диви крясъци на чайките.

Лютичето не спираше да говори, прескачайки от тема на тема, без да приключва нито една. Разказваше за страната Барса, където имало глупав по неговото мнение обичай, повеляващ девойките да пазят невинност до самата си сватба; за железните птици от остров Инис Порхоет, за живата и мъртвата вода, за вкуса и удивителните свойства на сапфиреното вино, наричано „Чи“, за кралските четиризнаци от Еббинг, ужасните непоносими хлапета Пуци, Грици, Мици и Хуан Пабло Васермилер. Разказваше за популяризираните от конкуренцията нови течения в музиката и поезията, които според него бяха чудовища, възпроизвеждащи изпускани от организма звуци.

Гералт мълчеше. Еси също мълчеше или отговаряше едносрично. Вещерът усещаше погледа й върху себе си, но избягваше да го среща.

Прекосиха река Адалте с лодка, като се наложи да гребат сами, тъй като лодкарят се намираше в състояние на патетично опиянение, блед като мъртвец, треперещ, вперил поглед в пространството и неспособен да се откъсне от стълба до навеса, в който беше вкопчил и двете си ръце. Отговаряше на всички въпроси с една-единствена дума, звучаща като „вург“.

Местността от другата страна на брега на Адалте хареса на вещера — повечето села покрай реката бяха оградени с колове, което даваше известни шансове да се търси работа.

Когато на сутринта пояха конете, Оченцето се приближи до него, възползвайки се от факта, че Лютичето се беше усамотил. Вещерът не успя да се отдалечи — беше го заварила неподготвен.

— Гералт — каза тя тихичко. — Не мога повече. Това надхвърля силите ми.

Той се опита да не я поглежда в очите, но тя не му позволяваше да се измъкне. Стоеше пред него и ръката й си играеше с висящия на шията й син бисер, обгърнат от сребърно цветче. Гералт отново съжали, че пред него не стои рибооко чудовище със сабя, скрита под водата.

— Гералт… Нещо трябва да се направи, нали?

Тя чакаше отговора му. Думите му. Малка саможертва. Но вещерът нямаше нищо, което да може да пожертва, и тя го знаеше. Не искаше да я лъже. И, честно казано, не беше и способен, защото не можеше да се реши да й причини болка.

Положението спаси Лютичето, който се появи неочаквано и възкликна с неизменната си тактичност:

— Но разбира се! — Замахна и хвърли във водата тоягата, с която беше разбутвал крайбрежните храсти и гигантската крайречна коприва. — Разбира се, че трябва да се направи нещо: точно сега е моментът. Нямам намерение да наблюдавам безкрайно и безучастно това, което става между вас! Какво очакваш от него, Кукличке? Невъзможното? А ти, Гералт, на какво разчиташ? На това, че Оченцето ще прочете мислите ти ли? Като онази? И така ти е много удобно, да си мълчиш и да смяташ, че не си длъжен нищо да обясняваш, нищо да заявяваш, нищо да отказваш? Не си длъжен да се разкриваш? Колко време трябва да мине, колко неща да се случат, за да разберете? И кога ще пожелаете да разберете? След колко години? В спомените си? Та утре може да се разделим, по дяволите! Не, стига ми толкова, Богове, и двамата сте ми много скъпи. Добре, чуйте, сега ще си отчупя тояга и ще отида за риба, а вие ще останете сами. Ще имате време да си кажете всичко. Така че си го кажете и се постарайте да се разберете. Не е толкова трудно, колкото изглежда. А после, о, Богове, вземете го направете. Чу ли, Кукличке? А ти, Гералт? Ей, и бъди мил с нея! А после, дяволите да ви вземат, или ще ви мине, или…

Лютичето се обърна рязко и се отдалечи, като чупеше тръстиката и ругаеше. Направи си въдица от един орехов клон и от конски косъм и лови риба чак докато се стъмни.

Гералт и Еси стояха дълго, хванати за ръце и облегнати на върбата, свела клони над реката. После вещерът говори много тихо и много продължително, а очите на Оченцето бяха пълни със сълзи.

А после го направиха. Той и тя.

И беше прекрасно.

X

На следващия ден си устроиха нещо като тържествена вечеря. От едно селце по пътя Еси и Гералт купиха заклано агне. Докато се пазаряха, Лютичето отмъкна малко чесън, лук и моркови от зеленчуковите градини около къщите. Когато си тръгваха, задигнаха и котел от двора на ковачницата. Котелът беше понадупчен, но вещерът запълни дупките с помощта на Знака на Игни.

Вечеряха на една поляна насред гората. Огънят пращеше весело, а котелът бълбукаше. Гералт разбъркваше грижливо съдържанието му с издялкан елов клон. Лютичето чистеше лука и морковите. А Оченцето, която не разбираше изобщо от готвене, ги развличаше, като свиреше на лютнята и пееше неприлични стихове.

Това беше прощална вечеря, защото на сутринта им предстоеше да се разделят.

На сутринта всеки щеше да тръгне по пътя си в търсене на нещо, което, общо взето, и тримата вече имаха. Но не знаеха, че го имат, дори не се досещаха. Не се досещаха къде ще ги отведат пътищата, по които им предстоеше да тръгнат утре. Всеки поотделно.

След като се наядоха, изпиха подарената от Дроухард бутилка, поклюкарстваха и се посмяха, Лютичето и Еси организираха певческо съревнование. Гералт, сложил ръце под главата си, лежеше на постелка от борови клонки и си мислеше, че никога не е чувал такива прекрасни гласове и такива прекрасни балади. Мислеше си за Йенефер. Мислеше си и за Еси. И имаше предчувствие, че…

Като финал Оченцето и Лютичето изпълниха в дует известната песен на Цинтия и Ветверн, прелестна балада за любовта, която започваше с думите: „Много сълзи пролях…“ И на Гералт му се стори, че дори дърветата се наведоха, за да послушат.

После Оченцето, ухаеща на вербена, легна до него, мушна се под ръката му, сложи глава на гърдите му, въздъхна два пъти и спокойно заспа. Вещерът заспа доста по-късно.

Лютичето още дълго седя и се взира в угасващия огън, като подрънкваше тихо с лютнята.

Всичко започна с няколко такта, от които се роди красива, спокойна мелодия. Стиховете се родиха едновременно с нея. Думите се вплитаха в музиката и застиваха в нея като насекоми в прозрачно-златисти късчета кехлибар.

В баладата се разказваше за един вещер и една поетеса. За това как вещерът и поетесата се срещнали на брега на морето, под крясъците на чайките, и се влюбили от пръв поглед. За това колко прекрасна и силна била любовта им. За това как нищо, дори смъртта, не е в състояние да унищожи тази любов и да ги раздели.

Лютичето знаеше, че едва ли някой ще повярва в историята, разказана от баладата, но не тъжеше за това. Знаеше, че баладите се пишат не за да им се вярва. Пишат се, за да вълнуват хората.

След няколко години Лютичето можеше да промени съдържанието на баладата, да напише как се е случило всичко в действителност. Но не го направи. Та истинската история не би развълнувала никого. Кой ще иска да слуша, че вещерът и Оченцето се разделили и никога вече не се срещнали? Че след четири години Оченцето починала от едра шарка по време на върлуващата във Визим епидемия? За това как той, Лютичето, я пренесъл на ръце между изгаряните на клади трупове и я погребал далече от града, в гората, самотна и спокойна, а заедно с нея, още две неща, както го била помолила — лютнята й и синия й бисер. Бисерът, с който тя никога не се раздели.

Не, Лютичето остави първоначалната версия на баладата. Но така и не я изпя. Никога. Никъде. На никого.

Към сутринта, още преди зазоряване, към бивака се промъкна гладен свиреп върколак, но когато видя, че това е Лютичето, поседя, послуша малко и си тръгна.

Мечът на предопределението

I

Попадна на първия труп около пладне.

Вещерът рядко се вълнуваше при вида на убити, много по-често му се случваше да гледа човешки останки напълно равнодушно. Но този път не беше равнодушен.

Момчето беше на около петнайсет години. Лежеше по гръб, широко разперило крака, лицето му беше застинало в израз на учудване. Въпреки това Гералт знаеше, че момчето е загинало веднага, не е страдало и най-вероятно дори не е знаело, че умира. Стрелата беше попаднала в окото и бе заседнала дълбоко в тиловата кост. Към стрелата бяха прикрепени жълтеникави фазанови пера, които стърчаха над тревите.

Гералт се огледа и намери лесно каквото търсеше: втора стрела, двойник на първата, се беше забила в един бор само на шест крачки по-назад. Той знаеше какво е станало. Момчето не беше разбрало предупреждението; беше чуло свистенето и удара на стрелата в дървото, беше се объркало и бе побягнало не накъдето е сочела стрелата. А тя е повелявала да се обърне и незабавно да напусне гората. Съскащо, отровно и меко свистене, кратък трясък, когато върхът се врязва в дървото. Нито крачка повече, човеко, веднага се махай от Брокилон. Ти завоюва целия свят, човеко, навсякъде е пълно с такива като теб, навсякъде носиш със себе си това, което Наричаш съвременност — епоха на промени, които наричаш прогрес. Ние не се нуждаем от промените, които носиш. Свистене и удар. Махни се от Брокилон!

„Махни се от Брокилон, човеко! — помисли си Гералт. — Няма значение, че си само на петнайсет и се промъкваш през гората, вцепенен от страх, и не можеш да намериш пътя към дома. Няма значение, че вече си на седемдесет и трябва да събираш съчки, иначе ще те изгонят, защото си ненужен. Няма значение, че си само на шест годинки и са те примамили цветята, синеещи се на облятата от слънцето полянка. Махни се от Брокилон. Свистене и удар!

Едно време, преди да убият, предупреждаваха по два или три пъти.“

Той тръгна, като продължаваше да размишлява:

„Едно време. Е, прогрес.“

По нищо не личеше гората да заслужава лошата слава, която имаше в момента. Наистина, беше страшно дива и труднопроходима, но това беше обичайната плетеница на дебри, в които всяка светлинка, всяко слънчево петно, промъкнало се през короните на големите дървета, се поглъщаше незабавно от десетките млади брези, елхи и габъри, от къпините, хвойните и папратите, от покрития с прах храсталак, сухите клони и изгнилите стебла на най-старите дървета, загубили борбата. Но храсталакът не мълчеше с тежкото и зловещо безмълвие, което като че ли повече съответстваше на това място. Не, Брокилон живееше. Бръмчаха насекоми, под краката шумоляха гущери, разноцветни бръмбари сновяха насам-натам, хиляди паяци опъваха блестящи от капките роса паяжини, кълвачи разтърсваха стеблата на дърветата с резки поредици от удари, врещяха сойки.

Брокилон живееше.

Но вещерът не можеше да се излъже толкова лесно. Знаеше къде се намира. Не забравяше за момчето със стрелата в окото. Сред мъха и боровите иглички се виждаха бели кости, по които сновяха червени мравки.

Той продължи да върви, бързо, но предпазливо. Следите бяха скорошни. Надяваше се, че ще настигне хората, крачещи пред него, и ще успее да ги накара да се върнат. Залъгваше се с надеждата, че още не е късно.

Но вече беше късно.

Щеше да пропусне втория труп, ако не беше слънчевият отблясък върху острието на късия меч, който убитият стискаше в ръка. Беше възрастен човек. Обикновената му кафява дреха говореше, че е от простолюдието. Но не беше слуга, за което свидетелстваше чистотата на дрехата, като се изключат петната кръв около забитите в гърдите стрели.

Гералт се огледа и видя трупа на трети човек, облечен с кожен кафтан и късо зелено наметало. Земята около краката на убития беше разорана, мъхът и боровите иглички бяха разрити и се виждаше пясъкът отдолу. Явно човекът се беше мъчил дълго.

Чу стон.

Бързо разтвори храстите хвойна и видя замаскирана дълбока яма. Вътре, насред изровените борови корени, лежеше едър мъж с черни къдрави коси и брада със същия цвят, контрастиращи си с бледото лице. Светлият кафтан от еленова кожа беше червен от изтеклата кръв.

Вещерът скочи в ямата. Раненият отвори очи.

— Гералт… — простена той. — О, богове… Сигурно сънувам…

— Фрейксенет? — учуди се вещерът. — Ти, тук?

— Аз… Ооох…

— Не мърдай. — Гералт клекна до него. — Къде си ранен? Не виждам стрела…

— Прободе ме… — и се подаде отзад. Отчупих накрайника и я измъкнах… Слушай, Гералт…

— Мълчи, Фрейксенет, ще се задавиш от кръвта. Пробит ти е белият дроб. Проклятие, трябва да те измъкна. Какво правите в Брокилон, по дяволите? Това е владение на дриадите, тяхно светилище, никой не си тръгва жив оттук. Не знаеше ли?

— После… — Фрейксенет застена и изплю кръв. — После ще ти разкажа… А сега ме измъкни… Ох, проклятие! Внимавай… Ооох…

— Няма да се справя. — Гералт се изправи и се огледа. — Твърде тежък си.

— Остави ме — рече раненият. — Остави ме, нищо не може да се направи… Но спаси нея… Богове, спаси я…

— Кого?

— Принцесата… Ох… Намери я, Гералт…

— Лежи спокойно, по дяволите! Сега ще измисля нещо и ще те измъкна.

Фрейксенет се закашля тежко и отново се изплю; гъстата лепкава нишка кръв увисна на брадата му. Вещерът изруга, измъкна се от ямата и се огледа. Трябваха му две малки дръвчета. Тръгна бързо към края на поляната, където беше видял няколко елхи.

Свистене и удар.

Гералт застина на място. Стрелата, забила се в стеблото на нивото на главата му, беше украсена с ястребови пера. Вещерът погледна накъде сочи и определи откъде е изстреляна. На петдесетина метра имаше още една яма от изтръгнато от земята дърво — по плетеницата на корените му все още имаше огромно количество песъчлива почва. Там, на границата на сенките, се чернееше трънак, преплетен със светлите ивици на брезови стебла. Не се виждаше никой, но Гералт знаеше, че няма и да види.

— Ceadmil! Va an Eithne meath e Duen Canell! Essea Gwynbleidd!

Този път чу тихото опъване на тетивата и видя стрелата, защото я пуснаха така, че да я види. Право нагоре. Вещерът наблюдаваше как тя се издига, как променя посоката на полета си и пада по крива. Не помръдна. Стрелата се заби почти вертикално в мъха на две крачки от него. Почти едновременно с нея се заби и втора, под същия ъгъл. Той се страхуваше, че може и да не види следващата.

— Meath Eithne! — извика той отново. — Essea Gwynbleidd!

— Glaeddyv vort! — Глас като повей на вятъра. Глас, а не стрела. Гералт още беше жив. Бавно откопча катарамата на колана си, измъкна меча си и го хвърли надалече от себе си. Една дриада се появи безшумно иззад една обхваната от хвойнови храсти ела на десетина крачки от него. Макар дриадата да изглеждаше малка и много слаба, стеблото на елата беше още по-тънко. Вещерът изобщо не можеше да разбере как не я е забелязал. Може би заради маскировъчните й дрехи — неразвалящата стройната й фигура комбинация от странно зашити едно за друго парчета плат в различни оттенъци на зеленото и кафявото, покрити с листа и парчета кора. Косите й, прихванати на челото с черна лента, имаха маслиненозелен цвят, а по лицето й имаше ивици боя, нанесени с орехова кора.

Разбира се, тетивата на лъка беше опъната и дриадата се целеше в него.

— Eithne… — започна той.

— Thaess aep!

Той замълча послушно. Стоеше неподвижно, като държеше ръцете си далече от тялото. Дриадата не отпусна лъка.

— Dunca! — извика тя. — Braenn! Caemm vort!

Дриадата, която беше стреляла първа, изскочи от трънака й претича през стеблото на поваленото дърво, като ловко прескочи изтръгнатите корени. Макар по пътя й да имаше множество сухи клонки, Гералт не чу нито една от тях да изпука под краката й. Долови тих звук зад себе си, нещо като шумолене на листа на вятъра, и разбра, че зад гърба му стои трета дриада.

Именно тя се наведе бързо и вдигна меча му. Косите й бяха с цвят на мед, завързани на опашка. На гърба й се поклащаше пълен със стрели колчан.

Тази, която се бе крила най-далече, в ямата от изтръгнатото дърво, тръгна бързо към него. Дрехата й не се отличаваше с нищо от облеклото на приятелките й. Върху меките й червеникавокафяви коси лежеше венец от детелини и гарига. Тя държеше лък — неопънат, но със стрела на тетивата.

— Ten thesse in maeth aep Eithne llev? — попита тя. Гласът й беше мелодичен, а очите — черни и огромни. — Ess’ Gwynbleidd?

— Ae… aessea… — започна той, но брокилонският диалект, така напевен в устата на дриадите, засядаше в гърлото му и дразнеше устните. — Не говорите ли на всеобщ език? Не знам много добре…

— Ań’ vaill. Vort Ilinge — прекъсна го тя.

— Аз съм Gwynbleidd, Белия вълк. Госпожа Еитне ме познава. Идвам при нея с послание. Вече съм бил в Брокилон. В Дуен Канел.

— Gwynbleidd — червенокосата присви очи. — Vatt’ghern?

— Да — потвърди той. — Вещер.

Зеленокосата изсумтя гневно, но наведе лъка. Червенокосата го гледаше с широко отворени очи, а лицето й, намазано със зеленикави ивици, беше напълно неподвижно, мъртво като лице на статуя. Тази неподвижност не позволяваше да бъде определена нито като красива, нито като уродлива, вместо това се натрапваше впечатлението за безразличие и бездушие, ако не и за жестокост. Гералт се укори мислено за тази оценка, основана на неуместно придаване на човешки качества на дриадата. Длъжен беше да съобрази, че тя просто е най-старата от трите. Въпреки младоликата външност, тя беше значително по-стара от останалите.

Стояха безмълвно. Гералт чуваше как Фрейксенет стене, охка и кашля. Червенокосата със сигурност също го чуваше, но лицето й дори не трепна. Вещерът отпусна ръце върху бедрата си.

— Там, в ямата — каза той спокойно — лежи ранен. Ако не му се окаже помощ, ще умре.

— Thaess aep! — зеленокосата опъна тетивата и насочи стрелата право към лицето на Фрейксенет.

— Ще го оставите да умре? — попита Гералт, без да повишава тон. — Ще допуснете просто да се задави бавно с кръвта си? Тогава по-добре го довършете.

— Млъкни! — излая дриадата, преминавайки на всеобщия език, но отпусна тетивата и наведе лъка. Погледна въпросително червенокосата. Тя кимна към ямата. Зеленокосата побягна натам, бързо и безшумно.

— Искам да се видя с госпожа Еитне — повтори Гералт. — Имам послание…

— Тя ще те съпроводи до Дуен Канел — червенокосата посочи меднокосата. — Тръгвай…

— Фрей… А ранения?

Дриадата го погледна, присви очи и продължи да си играе със стрелата, легнала върху тетивата.

— Не се тревожи. Тръгвай. Тя ще те съпроводи.

— Но…

— Va’en vort! — отсече тя и стисна устни.

Вещерът сви рамене и се обърна към меднокосата. Тя изглеждаше най-млада от трите, но можеше и да бърка. Очите й бяха сини.

— Е, да тръгваме.

— Да — каза тихо меднокосата и след кратко колебание му подаде меча. — Да вървим.

— Как се казваш? — попита той.

— Млъквай.

Тя вървеше през храсталака много бързо, без да се оглежда. На Гералт му се наложи да положи доста усилия, за да я следва. Той знаеше, че дриадата прави това умишлено, че иска вървящият след нея човек да се заплете в гъстите храсти, да се строполи със стон на земята, безсилен, неспособен да продължи напред. Разбира се, тя не знаеше, че си има работа с вещер, а не с човек. Беше прекалено млада, за да знае какво е това вещер.

Девойката — Гералт вече виждаше, че не е чистокръвна дриада — спря рязко и се обърна. От начина, по който гърдите й се повдигаха под пъстрата дреха, личеше, че диша учестено и едва се сдържа да не започне да си поема дъх през устата.

— Да намалим темпото? — предложи той и се усмихна.

— Yea — погледна го тя с неприязън. — Aeen esseath Sidth?

— Не, не съм елф. Как се казваш?

— Браен — отвърна тя и тръгна отново, но вече по-бавно, без да се опитва да му избяга. Вървяха близо един до друг и той надушваше миризмата на потта й — обикновена пот на млада девойка. Потта на дриадите съдържаше аромата на разтрити в ръка листа на вербена.

— А как те наричаха преди?

Тя го погледна, устните й неочаквано се изкривиха и той си помисли, че или ще извика, или ще му нареди да млъкне. Но тя не направи нито едното, нито другото, а след кратка пауза отвърна:

— Не помня.

Гералт не й повярва.

Можеха да й се дадат най-много шестнайсет години и едва ли беше прекарала в Брокилон повече от шест-седем от тях. Ако беше попаднала тук по-рано, като малко дете или още като бебе, вече щеше да е невъзможно да се разпознае човекът в нея. Случваше се дриади да имат сини очи или естествено светли коси. Децата на дриади, заченати в законен брак с елфи или хора, приемаха свойствата на организма си изключеше знак на вещера да притихне и изчакваше напрегнато шумоленето в храстите да се отдалечи.

Колкото и бързо да вървяха, все пак се наложи да спрат да пренощуват. Браен избра подходящо място — на хълмче, където температурната разлика донасяше пориви топъл въздух. Спаха върху изсъхнала папрат, по обичая на дриадите — много близо един до друг. Посред нощ Браен го прегърна и го притисна здраво към себе си. И нищо повече. Той също я прегърна. И нищо повече. Тя беше дриада. Важна беше само топлината.

На разсъмване, още по тъмно, продължиха нататък.

II

Пресичаха ивици с гористи хълмове, преминаваха през низини, изпълнени с мъгла, вървяха през просторни тревисти поля, през ветроломи.

Най-накрая Браен се спря за последен път и се огледа. Изглеждаше, сякаш е изгубила пътя, но Гералт знаеше, че това е невъзможно. Обаче се възползва от ситуацията и приседна на едно повалено дърво.

И в този момент чу вик. Тънък. Висок. Отчаян.

Браен моментално падна на колене и измъкна от колчана две стрели едновременно. Стисна едната със зъби, сложи другата на лъка и опъна тетивата, целейки се напосоки през храстите, към гласа.

— Не стреляй! — извика вещерът, прескочи дънера и се промуши през храсталака.

На малка поляна под каменист склон, притиснало гръб към изсъхнал габър, стоеше момиченце със сиво кафтанче. Пред него, само на някакви си пет крачки, нещо се движеше, разбутвайки бавно тревата. Това нещо беше тъмнокафяво и дълго около два сажена. В първия момент Гералт помисли, че е змия. Но видя жълтите, подвижни, подобни на куки крайници и плоските сегменти на издълженото туловище и разбра, че не е змия. А нещо много по-лошо.

Притиснало се към стеблото, момиченцето изписка тънко. Огромната стоножка вдигна дългите си трепкащи антени над тревата, улавяйки миризмата и топлината.

— Не мърдай! — изрева вещерът и подскочи, за да привлече вниманието на сколопендроморфа. Но стоножката не реагира, вече беше доловила миризмата на близката жертва. Премести крайниците си, зае позата на кобра и се понесе напред. Яркожълтите й лапи се мяркаха в тревата, движейки се равномерно като греблата на галера.

— Игерн! — извика Браен.

С два скока Гералт излетя на поляната, извади в движение меча от ножницата на гърба си и избута с крак вцепенилото се до дървото момиче, което полетя към къпиновите храсти. Сколопендроморфът зашумя в тревата, разпери крайници и се хвърли върху вещера, издигайки предните си сегменти и щракайки с блестящи от покрилата ги отрова челюсти. Гералт затанцува, прескочи плоското туловище, завъртя се и удари с меча точно към незащитеното място между плочките, покриващи тялото. Но чудовището се оказа много пъргаво и мечът се удари в хитиновата роговица, без да я раздроби — дебелата покривка мъх амортизира удара. Гералт отскочи, но не достатъчно бързо. С чудовищна сила сколопендроморфът удари със задната част на тялото си краката му и се уви около тях. Вещерът падна, превъртя се и се опита да се измъкне.

Безуспешно.

Стоножката се изви и се обърна така, че да го достигне с челюстите си, като при това рязко заби нокти в дървото и запълзя по него. В този момент над главата на Гералт изсвистя стрела, заби се с трясък в бронята на чудовището и го прикова към дървото. Стоножката се сви, счупи стрелата и се освободи, но в същия миг в нея се забиха още две стрели. Вещерът изрита от себе си чудовището и отскочи встрани.

Браен, застанала на колене, стреляше с невероятно темпо и забиваше в сколопендроморфа стрела след стрела. Стоножката чупеше стрелите и се освобождаваше, но в следващия миг нова стрела я приковаваше към стеблото. Плоската, блестяща тъмночервена глава се мяташе насам-натам, щракаше с челюсти към стрелите и обезумяла се опитваше да се добере до атакуващия враг.

Гералт отскочи отново встрани, замахна широко с меча и с един удар сложи край на битката. Дървото изигра ролята на дръвник.

Браен се приближи бавно, без да отпуска лъка, ритна гърчещото се в тревата туловище и се изплю върху него.

— Благодаря — каза вещерът, докато сплескваше отсечената глава с тока на обувката си.

— За какво?

— Спаси ми живота.

Дриадата го погледна, но в погледа й нямаше нито разбиране, нито емоции.

— Игерн — каза тя и ритна отново застиващото тяло. — Изпочупи ми стрелите.

— Ти спаси и мен, и тази малка дриада — повтори Гералт. — По дяволите, къде е тя?

Браен ловко разтвори къпиновите храсти и мушна ръка между бодливите клонки.

— Така и очаквах — каза тя, докато измъкваше от храстите момичето със сивото кафтанче. — Погледни сам, Гвинблейд.

Това не беше дриада. Не беше елф, силфида, пук или полуръст. Беше съвсем обикновено момиченце. Човешко. Насред гората Брокилон — най-необикновеното място за едно обикновено човешко дете.

Имаше светли, сивкави коси и огромни отровнозелени очи. Беше на не повече от десет години.

— Коя си ти? — попита я Гералт. — Откъде се взе тук?

Тя не отговори. „Вече съм я виждал някъде — помисли си той. — Виждал съм я. Или нея, или някого, който страшно прилича на нея.“

— Не се страхувай — каза той неуверено.

— Не се страхувам — отговори тя неразбираемо. Явно беше настинала.

— Да се махаме оттук — рече неочаквано Браен, оглеждайки се. — Там, където има един игерн, очаквай друг. А ми останаха малко стрели.

Момичето я погледна, отвори уста и изтри муцунка с опакото на дланта си, размазвайки прахта.

— Коя си ти, по дяволите? — повтори Гералт, навеждайки се. — Какво правиш в… В тази гора? Как попадна тук?

Момичето наведе глава и подсмръкна.

— Оглуша ли? Питам коя си. Как се казваш?

— Цири — измърмори тя.

Гералт се обърна. Браен разглеждаше лъка си и хвърляше по някой поглед към вещера.

— Слушай, Браен…

— Какво?

— Възможно ли е… възможно ли е да е избягала от вас, от Дуен Канел?

— Какво?

— Не се прави на идиотка — ядоса се той. — Знам, че отвличате момиченца. И ти самата да не си паднала от небето в Брокилон? Питам възможно ли е…

— Не — отсече дриадата. — Никога не съм я виждала.

Гералт огледа внимателно момичето. Пепеляворусите й коси бяха разрошени, пълни с иглици и листа, но миришеха на чисто, не на дим, обор или мазнина. Ръцете й, макар и много мръсни, бяха малки и нежни, без синини и белези. Момчешката дрешка — кафтанче с качулка, не подсказваше нищо, но високите ботушки бяха направени от мека скъпа телешка кожа. Не, това със сигурност не беше селско дете. „Фрейксенет — помисли си изведнъж Гералт. — Фрейксенет търсеше нея. Заради нея е дошъл в Брокилон.“

— Откъде си, сополанке, питам?

— Как говориш с мен! — Момичето вдигна гордо глава и тропна с краче. Мекият мъх притъпи ефекта от това движение.

— Ха — каза вещерът и се усмихна. — Наистина си принцеса. Във всеки случай, ако се съди по начина, по който говориш, защото видът ти не е нищо особено. От Верден си, нали? Знаеш ли, че те търсят? Не се тревожи, ще те отведа вкъщи. Слушай, Браен…

Достатъчно му беше да се обърне и момичето веднага хукна да бяга през гората, по полегатия склон на хълма.

— Bloede turd! — извика дриадата и посегна към колчана си. — Caemm ’erę!

Момичето тичаше и се препъваше през гората, а сухите клони хрущяха под краката му.

— Стой! — извика Гералт. — Къде тръгна, по дяволите!

Браен моментално опъна лъка. Стрелата изсвистя отровно, описа плоска парабола и върхът й с пукот се вряза в кората на едно дърво, като едва не закачи косите на бегълката. Момичето се приведе и се строполи на земята.

— Ти, проклета идиотка! — извика Гералт и тръгна към дриадата.

Браен измъкна ловко втора стрела от колчана.

— Можеше да я убиеш!

— Това тук е Брокилон! — отвърна гордо тя.

— А това там е дете!

— И какво?

Той погледна стрелата. На нея имаше пера от фазан, боядисани в жълто с орехови кори. Гералт не каза нито дума. Обърна се и навлезе в гората.

Момичето лежеше под дървото, свито на кълбо. Беше вдигнало предпазливо глава и гледаше стрелата, стърчаща от стеблото. Когато чу крачките на Гералт, малката скочи на крака, но вещерът се хвърли към нея и я хвана за червената качулка на кафтанчето. Тя обърна глава, изгледа него, а после и ръката му, стиснала качулката. Той я пусна.

— Защо избяга?

— А теб какво те интересува? — подсмръкна тя. — Остави ме на мира, ти… ти…

— Глупаво момиче — прошепна той ядосано. — Това е Брокилон. Не ти ли стигаше стоножката? Сама в тая гора няма да оцелееш и до сутринта. Още ли не си го разбрала?

— Не ме докосвай! — извика тя. — Ти, слуга такъв! Аз съм принцеса, разбра ли?

— Ти си глупава сополанка.

— Аз съм принцеса!

— Принцесите не се разхождат сами из гората. Принцесите имат издухани носове.

— Ще заповядам да ти отсекат главата! И нейната също! — момичето избърса носа си с длан и враждебно изгледа приближаващата се дриада. Браен се разсмя.

— Е, добре, стига си викала — каза вещерът. — Защо избяга, принцесо? И откъде? От какво се боиш?

Тя мълчеше и подсмърчаше.

— Е, добре, твоя си работа. — Той намигна на дриадата. — Ние тръгваме. Ако искаш да останеш сама в гората — твоя воля. Но следващия път, когато те нападне игерн, не викай. Това не подобава на една принцеса. Принцесите умират без дори да гъкнат, като преди това са си издухали носовете. Да вървим, Браен. Довиждане, Ваше Височество.

— По… почакай.

— А?

— Ще дойда с вас.

— Ще ни окажеш голяма чест. Нали, Браен?

— Но нали няма да ме отведеш обратно при Кистрин? Заклеваш ли се?

— Кой е… — започна той. — А, по дяволите. Кистрин. Кистрин? Принц Кистрин? Синът на крал Ервил от Верден?

Момичето нацупи устни, подсмръкна и се извърна.

— Стига игрички — подхвърли навъсено Браен. — Да вървим.

— Сега, сега. — Вещерът се изправи и погледна дриадата отгоре надолу. — Плановете малко се променят, прекрасна моя стрелкиньо.

— Какво? — вдигна вежди Браен.

— Госпожа Еитне ще почака. Трябва да отведа момичето вкъщи. Във Верден.

Дриадата присви очи и посегна към колчана си.

— Никъде няма да ходите. Нито ти, нито тя.

— Внимавай, Браен — каза вещерът и се усмихна зловещо. — Аз не съм момчето, на което вчера си вкарала от засада една стрела в окото. Умея да се защитавам.

— Bloede arss! — изсъска тя и вдигна лъка. — Ти идваш в Дуен Канел, тя също! Не във Верден.

— Не! Не във Верден! — момичето отиде при дриадата и се притисна към слабото й бедро. — Аз съм с теб! А той нека ходи във Верден при глупавия Кистрин, ако иска!

Браен дори не я погледна. Тя не сваляше поглед от Гералт, но все пак отпусна лъка.

— Ss turd — изплю се тя в краката му. — Да! Ходи където щеш! Да видим дали ще успееш! Ще умреш, преди да се измъкнеш от Брокилон.

„Права е — помисли си Гералт. — Нямам никакви шансове. Без нея нито мога да изляза от Брокилон, нито мога да стигна до Дуен Канел. Какво да правя? Да видим, може пък да успея да убедя Еитне.“

— Е, Браен — обади се той примирително и се усмихна, — не се ядосвай, красавице. Добре, да бъде, както искаш. Да отидем заедно в Дуен Канел. При госпожа Еитне.

Дриадата промърмори нещо под нос и свали стрелата от тетивата.

— Тогава да вървим — каза тя и оправи лентата в косите си. — Изгубихме много време.

— Ооох… — простена момичето, след като пристъпи.

— Какво има?

— Нещо стана… с крака ми.

— Почакай, Браен! Хайде, сополанке, ще те взема на рамене.

Беше топла и миришеше на мокро врабче.

— Как се казваш, принцесо? Забравих.

— Цири.

— А къде са владенията ти, ако мога да попитам?

— Няма да ти кажа — промърмори тя. — Няма да ти кажа — и туйто!

— Ще го преживея. Не се върти и не ми кихай в ухото. Какво правиш в Брокилон? Изгуби ли се? Заблуди ли се?

— Как не! Никога не се губя.

— Не се върти. От Кистрин ли избяга? От замъка Настрог? Преди сватбата или след нея?

— Откъде знаеш? — Тя кихна отново.

— Много съм умен. Защо избяга точно в Брокилон? Нямаше ли някое по-безопасно място?

— Глупавият кон ме понесе насам.

— Лъжеш, принцесо. При твоята фигура можеш да се качиш най-много на котка. И то кротичка.

— Яздеше Марек. Оръженосецът на рицаря Воймир. Но в гората конят падна и си счупи крака. И се изгубихме.

— Нали каза, че никога не се губиш?

— Той се изгуби, не аз. Имаше мъгла. И се изгубихме.

„Изгубили са се — помисли си Гералт. — Горкият оръженосец на рицаря Воймир, който е имал лошия късмет да се натъкне на Браен и спътниците й. Сополанко, който сигурно още не знае какво е това жена, помага на една зеленоока сополанка да избяга, защото се е наслушал на рицарски разкази за девици, принудени да се омъжат. Помага й да избяга, за да падне повален от нащърбената стрела на дриада, която вероятно не знае какво е това мъж. Но вече умее да убива.“

— Попитах дали избяга от замъка Настрог преди сватбата, или след нея.

— Избягах и това е, какво ти влиза в работата другото? — сопна му се Цири. — Баба каза, че трябва да дойда тук и да се запозная с този Кистрин. Само да се запозная. А баща му, онзи дебел крал…

— Ервил.

— … Веднага: сватба, та сватба. А аз не го искам. Този Кистрин. Баба каза…

— Значи този принц Кистрин ти е противен?

— Не го искам! — съобщи гордо Цири, подсмръквайки. — Той е дебел, глупав и има лош дъх. Преди да дойда тук, ми показаха портрет. И на портрета не беше дебел. Не искам такъв мъж. И изобщо — не искам никакъв мъж.

— Цири — рече неуверено вещерът, — Кистрин още е дете, както и ти. След няколко години той може да се превърне в интересен юноша.

— Тогава да ми изпратят друг портрет след няколко години — изсумтя тя. — И на него също. Защото той каза, че на портрета, който му показали, аз съм била много по-красива. И си призна, че е влюбен в Алвина, дамата на кралския двор, и иска да бъде неин рицар. Виждаш ли? Той не ме иска и аз не го искам. Тогава защо да се женим?

— Цири — промърмори вещерът, — той е принц, а ти — принцеса. Принцовете и принцесите се женят така, а не по друг начин. Такъв е обичаят.

— Говориш като тях. Мислиш ли, че само защото съм малка, е лесно да ме излъжеш?

— Не те лъжа.

— Лъжеш.

Гералт млъкна. Браен, която крачеше пред тях, внезапно се огледа, вероятно учудена от тишината. Сви рамене и продължи нататък.

— Къде отиваме? — попита навъсено Цири. — Искам да знам!

Гералт мълчеше.

— Отговаряй, когато те питат! — повтори тя страховито, потвърждавайки заповедта с шумно подсмръкване. — Ти знаеш ли кой… кой седи върху теб?

Той не реагира.

— Отговаряй, или ще те ухапя по ухото! — извика тя.

На вещера всичко това му омръзна. Той свали момичето от раменете си и го остави на земята.

— Слушай, сополанке — каза той рязко и разкопча катарамата на колана си. — Сега ще те сложа на коляното си, ще ти сваля гащичките и ще те напляскам с колана. Нищо не може да ме спре, защото тук не е кралският двор, а аз не съм ти нито придворен, нито слуга. Веднага ще съжалиш, че не си останала в Настрог. Ще разбереш, че е по-добре да си принцеса, отколкото изгубила се в гората сополанка. Защото принцесата, разбира се, може да се държи лошо. И никой не смее да я напляска с колана, освен принца — лично.

Цири се намръщи и няколко пъти подсмръкна. Браен, облегнала се на едно дърво, ги гледаше равнодушно.

— Е, какво? — попита вещерът, увивайки колана около ръката си. — Ще се държиш ли прилично и достойно? Ако не, да пристъпим към напляскването на Нейно Височество. Е?

Момичето захлипа, засмърка и побърза да кимне няколко пъти.

— Ще се държиш ли прилично, принцесо?

— Да — промърмори тя.

— Скоро ще се стъмни — обади се дриадата. — Да вървим, Гвинблейд.

Дърветата оредяха. Вървяха през песъчливи млади гори, покрай пиренови храсти и потънали в мъгла поляни, на които пасяха стада елени. Ставаше все по-студено.

— Благородни господине… — обади се Цири след много дълго мълчание.

— Казвам се Гералт. Какво има?

— Страшно съм гладна.

— Сега ще спрем. Скоро ще се стъмни.

— Няма да издържа — захлипа тя. — Не съм яла от…

— Не мрънкай. — Той бръкна в торбата си, извади парче сланина, малко сирене и две ябълки. — Вземи.

— Какво е това, жълтото?

— Сланина.

— Няма да го ям — промърмори тя.

— Чудесно — изрече той и пъхна сланината в устата си. — Ще изядеш сиренето. И ябълката. Едната.

— Защо едната?

— Не се върти. Добре, ще изядеш и двете.

— Гералт?

— Ммм?

— Благодаря.

— Няма за какво. Да ти е сладко.

— Аз не… Не за това. И за това също, но… ти ме спаси от тази стоножка… Бррр… За малко да умра от страх…

— За малко да умреш — потвърди той сериозно. И си помисли: „За малко да умреш по изключително болезнен и отвратителен начин“. — И трябва да благодариш на Браен.

— Коя е тя?

— Дриадата.

— Дивожена?

— Да.

— Тя ни… Те похищават деца! Тя ни е похитила! Ааа, ти не си дете. А защо говори толкова странно?

— Говори, както говори, това не е важно. Важно е как стреля. Не забравяй да й благодариш, когато спрем.

— Няма да забравя — изсмърка тя.

— Не се върти, принцесо, бъдеща принцесо на Верден.

— Няма да съм никаква принцеса — промърмори тя.

— Добре, добре. Няма да си принцеса. Ще станеш лалугер и ще живееш в дупка.

— Не е вярно! Ти нищо не знаеш!

— Не ми пищи в ухото! И не забравяй за колана!

— Няма да съм принцеса. Ще бъда…

— Е? Каква?

— Това е тайна.

— А, така значи. Тайна. Чудесно. — Той вдигна глава. — Какво стана, Браен?

Дриадата се спря и сви рамене, поглеждайки към небето.

— Уморих се — каза тя меко. — А сигурно и ти си се уморил да я носиш, Гвинблейд. Ще спрем тук. След малко ще се стъмни.

III

— Цири?

— Ммм? — Тя подсмръкна, клонките, върху които лежеше, изшумоляха.

— Не ти ли е студено?

— Не — въздъхна тя. — Днес е топло. Виж, вчера… Вчера ужасно измръзнах, ох.

— Чудна работа — отбеляза Браен, докато разхлабваше ремъците на дългите си меки ботуши. — Толкова малка, а навлязла толкова навътре в гората. И през часовите е преминала, и през горите, и през гъсталака. Силна, здрава и смела. Направо е подходяща… Подходяща е за нас.

Гералт погледна бързо дриадата, блестящите й в полумрака очи. Браен облегна гръб на едно дърво, свали превръзката си и разпусна косите си с тръсване на главата.

— Тя е влязла в Брокилон — каза дриадата тихо, изпреварвайки коментара на Гералт. — Тя е наша, Гвинблейд. Отиваме в Дуен Канел.

— Госпожа Еитне ще реши — усмихна се кисело вещерът, като същевременно осъзнаваше, че Браен е права.

„Колко жалко — помисли си той, като гледаше въртящото се върху зелената постеля момиченце. — Такова смело дете. Къде ли съм я виждал? Не е важно. Но е жалко. Светът е толкова огромен и толкова прекрасен. А нейният свят ще бъде само Брокилон, до края на дните й. И тези дни може би няма да са много. Може би само докато падне в папратите под свистенето на стрелите и виковете, и загине в безсмислена война за гората, биейки се на страната на обречените да загубят. Обречени. Рано или късно.“

— Цири?

— Ъхъ?

— Къде живеят родителите ти?

— Нямам родители — подсмръкна тя. — Те са потънали в морето, когато съм била малка.

„Да — помисли си той, — това обяснява много неща. Принцеса, дете на покойна княжеска двойка. Кой знае дали не е трета дъщеря след четирима синове. Титла, на практика значеща по-малко, отколкото титлата на камериера или коняря. Мотаещо се в кралския двор пепелявокосо и зеленооко нещо, което трябва колкото се може по-бързо да бъде разкарано, да бъде омъжено. Колкото се може по-бързо, докато не е съзряло и не се е превърнало в малка жена, заплашваща да стане причина за скандал, неравностоен брак или кръвосмешение, което не е толкова трудно в един кралски двор.“

Вещерът не беше учуден от бягството й. Неведнъж се беше сблъсквал с принцеси и дори с кралици, влачещи се с трупи пътуващи артисти и доволни, че са успели да се измъкнат от грохналите, но все още жадуващи да се сдобият с потомство крале. Беше срещал принцове, предпочитащи несигурната съдба на наемници пред намерената от бащите им куца или сипаничава принцеса, чиято съмнителна или прекалено дълго съхранила се девственост трябваше да се превърне в цена на съюза и сродяването между династиите.

Той легна до момиченцето и го зави с кафтана му.

— Спи. Спи, малко сираче.

— Как пък не! — изсумтя тя. — Аз съм принцеса, а не сираче. Имам си баба. Баба ми е кралица, разбра ли? Като й кажа, че си искал да ме напляскаш с колана, ще заповяда да ти отсекат главата. Ще видиш тогава!

— Ужасно! Цири, смили се!

— Как пък не!

— Но ти нали си добро момиче. Когато ти отсичат главата, боли ужасно. Нали няма да кажеш нищо на баба си?

— Ще кажа!

— Цири!

— Ще кажа, ще кажа, ще кажа! Уплаши се, а?

— Много. Знаеш ли, Цири, когато на човек му отсекат главата, може да умре от това.

— Подиграваш ли ми се?

— Че как бих посмял?

— Веднага престани да ми се подиграваш! С баба ми шега не бива, щом тропне с крак, най-смелите воини и рицари веднага падат на колене пред нея, виждала съм. А ако някой е непослушен — прас, и остава без глава.

— Страшна работа. Цири?

— Ъхъ?

— Може пък на теб да ти отсекат главата.

— На мен?

— Разбира се. Та нали твоята баба, кралицата, се е договорила да се омъжиш за Кистрин и те е пратила във Верден, в Настрог. Била си непослушна. Веднага, щом се върнеш… Прас! И оставаш без глава.

Момичето замълча, дори престана да се върти. Гералт я чуваше как мляска и подсмърча, докато хапеше горната си устна.

— Не е вярно — рече тя накрая. — Баба няма да позволи да ми отсекат главата, защото… Защото ми е баба, нали така? Е, най-много да ме плесне…

— Аха — засмя се Гералт. — С баба ти шега не бива, а? Пръчката вече е влизала в действие?

Цири изсумтя гневно.

— Знаеш ли какво? — предложи той. — Може пък да кажем на баба ти, че вече съм те напляскал, а не може два пъти за едно и също нещо. Договорихме ли се?

— Мислиш се за много умен, така ли? — Цири се надигна на лакът и клонките изшумоляха. — Ако баба научи, че си ме набил, със сигурност ще ти отсекат главата!

— Значи все пак ти е жал за главата ми?

Момичето замълча и отново подсмръкна.

— Гералт…

— Какво, Цири?

— Баба знае, че трябва да се върна. Не мога да съм никаква принцеса или жена на този глупав Кистрин. Трябва да се върна и това е.

„Трябва — помисли си той. — Уви, това не зависи нито от теб, нито от баба ти. А само от настроението на старата Еитне. И от моята способност да убеждавам.“

— Баба знае това — продължи Цири. — Защото аз… Гералт, закълни се, че няма да кажеш на никого. Това е страшна тайна. Ужасна, казвам ти. Закълни се.

— Заклевам се.

— Тогава ще ти кажа. Баба ми е магьосница, знаеш ли? И татко също е бил омагьосан. Всичко това ми го разказа една от бавачките, а когато баба разбра, стана страшен скандал. Защото аз имам предопределение, разбираш ли?

— Какво предопределение?

— Не знам — отговори Цири възбудено. — Но имам предопределение. Така каза бавачката. А баба рече, че няма да позволи, че по-скоро този прок… проклет замък ще се срути. Разбра ли? А бавачката отговори, че не може да се направи нищо против предопределението, нищо не може да помогне. Ха! А после бавачката плака, а баба крещя. Виждаш ли? Имам предопределение. И няма да съм жена на глупавия Кистрин. Гералт?

— Спи. — Той се прозина така, че челюстта му изпращя. — Спи, Цири.

— Разкажи ми приказка.

— Какво?

— Разкажи ми приказка — изфуча тя. — Как ще заспя без приказка? Хайде!

— Не знам никакви приказки, по дяволите. Спи.

— Не лъжи. Знаеш. Когато си бил малък, не са ли ти разказвали приказки? Защо се смееш?

— Просто си спомних нещо.

— Аха. Ето, виждаш ли? Хайде, разкажи.

— Какво?

— Приказка.

Той се засмя отново, сложи ръце под тила си и се загледа в звездите, които блещукаха иззад клоните над главите им.

— Имало едно време… един котарак — започна той. — Такъв, обикновен, на ивици, ловец на мишки. И веднъж този котарак тръгнал сам-самичък на далечно пътешествие в най-страшната и тъмна гора. Вървял… Вървял… Вървял…

— Не си мисли — каза Цири, притискайки се до него, — че ще заспя, преди да стигне дотам.

— Тихо, сополанке. Да… Вървял, вървял и накрая срещнал лисица. Червеникава лисица.

Браен въздъхна и легна до вещера, от другата му страна, като също се притисна леко към него.

— Е? — подсмръкна Цири. — Разказвай какво станало по-нататък.

— Погледнала лисицата котарака. Попитала: Кой си ти? Котаракът отвърнал: Котарак. Ха, казала лисицата, и не те ли е страх да бродиш сам из гората, котарако? А ако изведнъж кралят тръгне на лов, тогава какво? С кучета, с ловци, на коне? Казвам ти, котарако, обяснява му лисицата, ловът е страшна беда за такива като теб и мен. Ти имаш кожа, аз също, ловците никога не пропускат такива като нас, защото си имат жени и любовници, на които им мръзнат ръцете и шиите, и ето че правят от нас шалове и маншони за тези жени.

— Какво е това маншони? — попита Цири.

— Не ме прекъсвай. И лисицата добавила: котарако, знам как да ги надхитрим, имам хиляда двеста осемдесет и шест способа против такива ловци, толкова съм хитра. А ти, котарако, колко способа против ловци имаш?

— Ах, каква хубава приказка — каза Цири и се притисна още повече към вещера. — Продължавай, какво казал котаракът?

— Аха — прошепна от другата страна Браен. — Какво казал?

Вещерът обърна глава. Очите на дриадата блестяха, устата й беше полуотворена и тя облизваше устни с език. „Ясно — помисли си той. — Малките дриади тъгуват по приказките. Както и малките вещери. Защото и на едните, и на другите рядко някой им разказва приказки преди лягане. Малките дриади заспиват, вслушвайки се в шума на дърветата. Малките вещери заспиват, вслушвайки се в болката в мускулите си. Нашите сълзи също пареха, като на Браен, когато слушахме приказките на Весемир там, в Каер Морхен… Но това беше толкова отдавна… Толкова отдавна…“

— Е? — не издържа Цири. — Какво става по-нататък?

— А котаракът отговаря: аз нямам никакви способи. Умея само едно — скок на дървото. Това достатъчно ли е, как мислиш? Лисицата избухнала в смях. Ама че си глупав, казала. Взимай си опашката на ивици и по-бързо се махай оттук, че ще загинеш, ако те обкръжат ловците. И изведнъж се чуват ловджийски рогове! От храстите изскачат ловци. Видели котарака и лисицата — и се нахвърлили върху тях.

— Олеле! — изсмърка Цири, а дриадата помръдна рязко.

— Тихо. И ловците крещят: дайте да им съдерем кожите! На маншони, на маншони! И започнали да насъскват кучетата против лисицата и котарака. Котаракът веднага скочил на едно дърво, по котешки. На самия връх. А кучетата докопали лисицата. Не успяла червенушката да се възползва от нито един от хитрите си способи — докато се усети, вече се била превърнала в шал. А котаракът от върха мяучел и съскал на ловците и те не можели да му направят нищо, защото дървото било високо, чак до небето. Постояли те долу, попсували и си тръгнали с празни ръце. И тогава котаракът слязъл от дървото и спокойно се прибрал вкъщи.

— А после какво станало?

— Нищо. Това е краят.

— А поуката? — попита Цири. — В приказките винаги има поука, нали?

— Какво? — попита Браен, притискайки се още по-силно към Гералт. — Какво е това поука?

— В хубавите приказки винаги има поука, а в лошите — не — отговори Цири убедено и смръкна за пореден път.

— Тази беше хубава приказка — прозина се дриадата. — Значи в нея е имало каквото е трябвало да има. Като си видяла игерна, е трябвало да скочиш на дървото като този мъдър котарак. Без да умуваш, направо на дървото. Ето я цялата поука. Да оцелееш! Да не се дадеш!

Гералт се засмя тихо.

— В парка на двореца нямаше ли дървета, Цири? В Настрог? Вместо да идваш в Брокилон, си можела да скочиш на някое дърво и да си седиш там, на самия връх, докато на Кистрин не му мине меракът да се жени за теб.

— Подиграваш ли ми се?

— Аха.

— Тогава знаеш ли какво? Не мога да те понасям!

— Това е ужасно. Порази ме право в сърцето.

— Знам — каза тя сериозно и изсмърка, а после се притисна към него.

— Спи спокойно, Цири — промърмори той, вдъхвайки миризмата й на врабче. — Спи спокойно, момиче. Лека нощ, Браен.

— Dearme, Гвинблейд.

Брокилон шумеше над главите им с милиарди клони и стотици милиарди листа.

IV

На следващия ден стигнаха до Дърветата. Браен се отпусна на колене и наведе глава. Гералт почувства, че трябва да направи същото. Цири въздъхна удивено.

Дърветата — главно дъбове, тисове и хикори — бяха с обиколки от по няколко сажена. Беше невъзможно да се определи височината им — толкова далече в небето отиваха короните им. Даже местата, където мощните, изкривени корени преминаваха в равно стебло, се извисяваха високо над главите им. Тук можеше да се върви по-бързо — гигантите растяха по-нарядко, а в сенките им не оцеляваше нито едно растение, почвата беше покрита само с килим от гниещи листа.

Можеше да се върви по-бързо, но те вървяха бавно. Тихо. Навели глави. Тук, сред Дърветата, бяха мънички, нищо незначещи, несъществени. Дори Цири мълчеше — за половин час не произнесе нито дума.

След час преминаха през ивицата на дърветата и отново се потопиха в долини, във влажни букови гори.

Настинката измъчваше Цири все повече и повече. Гералт нямаше носна кърпичка, но му омръзна безкрайното й подсмърчане и я научи да си духа носа с пръсти. Това страшно се хареса на момичето. Докато гледаше усмивката й и блестящите й очи, вещерът беше сигурен, че я радва мисълта за това колко скоро ще може да се похвали с новия фокус по време на тържествен пир в кралския дворец или на аудиенция на задморски посланик.

Браен изведнъж спря и се обърна.

— Гвинблейд — каза тя, сваляйки бялата лента, омотана на ръката й. — Ела тук. Ще ти завържа очите. Така трябва.

— Знам.

— Ще те преведа. Ще те държа за ръката.

— Не — запротестира Цири. — Аз ще го преведа. Браен?

— Добре, малката.

— Гералт?

— Да?

— Какво означава Гвин… блейд?

— Белия вълк. Така ме наричат дриадите.

— Внимавай, корен. Да не се спънеш! Викат ти така, защото имаш бели коси?

— Да… По дяволите!

— Нали ти казах, корен.

Вървяха. Бавно. Земята беше хлъзгава от нападалите листа. Той почувства върху лицето си топлина, слънчевата светлина се промъкваше през превръзката на очите му.

— Ох, Гералт — чу той гласа на Цири. — Колко е красиво тук… Жалко, че не можеш да видиш. Колко цветя! И птици! Чуваш ли как пеят? Ох, колко много! Страшно много. О, и катерички! Внимавай, сега ще минем през река по каменен мост. Да не паднеш във водата. Колко риби има тук! Пълно е! А колко зверчета има, олеле! Сигурно никъде другаде няма толкова.

— Никъде — промърмори той. — Тук е Брокилон.

— Какво?

— Брокилон. Последното място.

— Не разбирам.

— Никой не разбира. Никой не иска да разбере.

V

— Свали превръзката, Гвинблейд. Вече може. Пристигнахме.

Браен стоеше, потънала до коленете в гъста мъгла.

— Дуен Канел — посочи тя.

Дуен Канел, Мястото на Дъба. Сърцето на Брокилон.

Гералт беше идвал вече два пъти тук. Но не беше разказвал на никого за това. Никой не би повярвал.

Котловина, затворена от короните на огромни зелени дървета. Къпеща се в мъгла и изпарения, надигащи се от земята, от скалите, от горещите извори. Котловината…

Медальонът на шията му леко потрепна.

Котловината, къпеща се в мъгла. Дуен Канел. Сърцето на Брокилон.

Браен вдигна глава и намести колчана на гърба си.

— Да вървим. Дай ръка, малката.

Отначало котловината изглеждаше мъртва. Изоставена.

Не за дълго. Скоро се разнесе гръмко модулирано свистене, и по едва забележимата стълбичка от папрат, обхващаща спираловидно близкото стебло, ловко се спусна стройна тъмнокоса дриада, облечена като всички останали — с петниста маскировъчна дреха.

— Cead. Braenn.

— Cead, Sirssa. Va’n vort meath Eithne a?

— Neen, aefder — отговори тъмнокосата, като огледа бързо вещера. — Ess’ ae’n Sidh?

Тя се усмихна и белите й зъби блеснаха. Беше необикновено красива. Дори по човешките мерки. Гералт се почувства неуверено и глупаво, защото съзнаваше, че дриадата го оценява без никакво притеснение.

— Neen — поклати глава Браен. — Ess’ vatt’ghern, Gwynbleidd, a vaen meagh Eithne va, a’ss.

— Гвинблейд? — Красивата дриада изкриви устни. — Bloede caerme! Aen’ne caen n’wedd vort! Tess foile! Braenn zachichotała.

Браен се изкикоти.

— Какво има? — попита вещерът, който вече беше започнал да се ядосва.

— Нищо — изкикоти се отново Браен. — Нищо. Да вървим.

— Ох! — възкликна Цири. — Виж, Гералт, какви смешни къщички!

В дълбината на котловината започваше истинската Дуен Канел — „смешните къщички“, чиято форма наподобяваше огромни кълба имел, които на различна височина се прилепваха до стеблата и клоните на дърветата — както над самата земя, така и много високо, под короните. Гералт забеляза и няколко по-големи наземни съоръжения — колиби от преплетени, все още покрити с листа клони. Забеляза някакво движение в тях, но дриадите почти не се показваха навън. Бяха значително по-малко, отколкото при първото му посещение.

— Гералт — прошепна Цири. — Тези къщички са живи. Имат листа!

— Те са от живо дърво — кимна вещерът. — Именно така живеят дриадите, така строят домовете си. Една дриада никога няма да причини болка на дърво с брадва или трион. Те обичат дърветата. Но умеят да карат клоните да израстват така, че да оформят къщи.

— Чудесно! Искам да имам такава къщичка в нашия парк.

Браен се спря при една от по-големите колиби.

— Влизай, Гвинблейд. Ще изчакаш госпожа Еитне тук. Va faill, малката.

— Какво?

— Това беше прощаване, Цири. Тя каза: довиждане.

— А! Довиждане, Браен.

Влязоха. В къщата всичко примигваше като в калейдоскоп от слънчевите лъчи, промъкващи се през процепите в покрива.

— Гералт!

— Фрейксенет!

— Жив си, дявол да го вземе! — Раненият стисна зъби и се надигна от леглото, направено от хвойнови клони. В този момент видя вкопчилата се в бедрото на Гералт Цири и очите му се разшириха, а лицето му почервеня.

— Ти, малко дяволче! — извика той. — Заради теб едва не загубих живота си! Имаш късмет, че не мога да стана. Щях да ти съдера кожата от бой.

Цири се нацупи.

— Този е вторият — каза тя, смешно смръщвайки нос, — който иска да ме бие. Аз съм момиче, а момичетата не бива да се бият!

— Ще ти кажа аз на теб какво бива и какво не бива! — закашля се Фрейксенет. — Ти, проклетнице! Ервил е полудял… Изпраща кралски грамоти, целият трепери при мисълта, че баба ти ще изпрати срещу него армията си. Кой ще му повярва, че сама си избягала? Всички знаят какъв е Ервил и какво обича. Всички мислят, че той… се е напил и е направил нещо с теб, а после е заповядал да те удавят в езерото! Всеки момент ще започне война с Нилфгард, а договорът за съюз с баба ти отива по дяволите заради теб! Виждаш ли какви си ги забъркала!

— Не се ядосвай — предупреди го вещерът. — Ще започне кръвоизлив. Как се озова тук толкова бързо?

— Не мога да знам, през повечето време бях в безсъзнание. Слагаха ми нещо противно в гърлото. Насила. Стискаха ми носа и… Такъв позор, мамицата му!

— Оцелял си само благодарение на това, което са ти сипвали в гърлото. Носиха ли те дотук?

— Караха ме с шейна. Питах за теб — мълчат. Бях сигурен, че си получил някоя стрела. Толкова неочаквано изчезна тогава… А ти си цял и невредим, дори не си окован, и отгоре на всичко даже си спасил принцеса Цирила… Да пукна, ако не успяваш да се справиш винаги с всичко, Гералт, винаги падаш на лапи, като котка.

Вещерът се усмихна, но не отговори. Фрейксенет се закашля тежко, извърна се и изплю розова слюнка.

— Да. И това, че не ме доубиха, сигурно също го дължа на теб. Те те познават, проклетите дивожени. За втори път ми спасяваш живота.

— Стига, бароне.

Фрейксенет застена, опита се да седне, но не успя.

— Никакъв барон не съм — въздъхна той. — Бях барон в Хам. А сега съм нещо като воевода на Ервил, във Верден. Тоест бях. Защото дори и да се измъкна някак оттук, във Верден няма да има място за мен, освен на ешафода. Точно от моята охрана избяга тази малка невестулка. Мислиш ли, че по свое желание се набутах в Брокилон? Не, Гералт, аз също избягах — можех да разчитам на милостта на Ервил само ако я върна. Но се натъкнахме на проклетите дивожени… Ако не беше ти, щях да си умра в онази яма. Ти отново ме спаси. Това си е предопределение, ясно е като бял ден.

— Преувеличаваш.

Фрейксенет поклати глава.

— Това е предопределение — повтори той. — Сигурно ми е било писано отново да те срещна, вещерю, и именно ти пак да ми спасиш кожата. Спомням си, че говореше за това в Хам, когато свали от мен онази птича магия.

— Случайност — каза студено Гералт. — Случайност, Фрейксенет.

— Каква ти случайност! По дяволите, ако не беше ти, сигурно още щях да съм корморан.

— Ти си бил корморан? — извика възбудено Цири. — Истински корморан? Птица?

— Бях — озъби се баронът. — Омагьоса ме една… девойка… Мамицата й… За отмъщение.

— Сигурно защото не си й подарил кожа — отбеляза Цири и се смръщи. — Такава… за маншон.

— Имаше друга причина — леко се изчерви Фрейксенет и погледна застрашително момичето. — А на теб какво ти влиза в работата, малката?

Цири се нацупи обидено и се извърна.

— Тъй — изкашля се Фрейксенет. — Докъде бях… А, да, дотам как свали магията от мен в Хам. Ако не беше ти, Гералт, щях да си остана корморан до края на дните си, да летя около езерото и да бруля клоните, с надеждата, че ще ме спаси ризата от коприва, която сестра ми плетеше с упоритост, достойна за някоя по-добра цел. По дяволите, като си спомня за тази риза, ми се дощява да изритам някого. Тази идиотка…

— Не говори така — усмихна се вещерът. — Тя имаше най-добри намерения. Просто не беше правилно информирана. Има много заблуди около свалянето на заклинания. На теб ти провървя, Фрейксенет. Тя можеше да поиска да влезеш в кипящо мляко. Чувал съм и за такъв случай. Ризата, изплетена от коприва, не помага много, но, от друга страна, и не вреди много на здравето.

— Може и тъй да е. Може да искам прекалено много от нея. Елиза винаги, още от дете, е била глупава и красива — идеален материал за жена на някой крал.

— Какво е това идеален материал? — попита Цири. — И защо за жена?

— Не се меси, хлапе, казах ти! Да, Гералт, провървя ми, че тогава ти мина през Хам. И че зет ми, кралят, се съгласи да похарчи няколкото дуката, които ти поиска за разваляне на магията.

— Знаеш ли, Фрейксенет — каза Гералт, като се усмихна още по-широко, — че вестта за това доста се е разпространила?

— Истинската версия?

— Не съвсем. Например, добавили са ти десетина братя.

— Виж ти! — Баронът се надигна на лакти и се закашля. — Значи вместо нас двамата с Елиза — дванайсет души? Ама че идиотщина! Майка ни не беше зайка!

— Това не е всичко. Решили са, че корморанът не е достатъчно романтичен.

— Така си е! В него няма нищо романтично! — Баронът се намръщи, опипвайки гърдите си, превързани с лико и парчета брезова кора. — И в какво съм бил превърнат, според слуховете?

— В лебед. Тоест в лебеди. Не забравяй, че сте били единайсет.

— И какво му е по-романтичното на лебеда от корморана, по дяволите?

— Не знам.

— И аз не знам. Но мога да се обзаложа, че в слуховете точно Елиза е премахнала магията с помощта на ризата си от коприва.

— Печелиш. А как е Елиза?

— Има туберкулоза, горкичката. Няма да изкара още дълго.

— Тъжно.

— Тъжно — потвърди равнодушно Фрейксенет, гледайки встрани.

— Да се върнем на магията. — Гералт се облегна на пружиниращата стена от сплетени клони. — Има ли рецидиви? Случва ли се да ти растат пера?

— Слава на боговете, не — въздъхна баронът. — Всичко е наред. Единственото, което ми е останало от онези времена, е привързаността ми към рибата. За мен няма по-хубаво ядене от рибата, Гералт. Понякога на разсъмване отивам при рибарите на пристана и докато ми намерят нещо по-благородно, хапвам една-две шепи дребни рибки направо от мрежата, или по две-три змиорчета, кленове или главуши… Не храна, а наслада.

— Той е бил корморан — изрече бавно Цири, гледайки Гералт, — а ти си развалил магията. Умееш ли да правиш магии?

— Разбира се, че умее — отвърна Фрейксенет. — Кой вещер не умее?

— Вещ… вещер?

— Ти не знаеше ли, че е вещер? Великият Гералт Рив? Макар че, наистина, откъде дребосъче като теб да знае какво е вещер. Сега не е като едно време. Сега вещерите са малко, почти не са останали. Сигурно през живота си не си виждала вещер?

Цири бавно поклати глава, без да изпуска Гералт от поглед.

— Вещерът, малката, е… — Фрейксенет се сепна и пребледня при вида на влизащата в колибата Браен. — Не, не искам! Не искам да ми наливат вече нищо в гърлото! Гералт! Кажи й!

— Успокой се.

Браен не удостои Фрейксенет дори с бегъл поглед, отиде при Цири, която беше застанала на колене до вещера.

— Да вървим — каза тя. — Да вървим, малката.

— Къде? — намръщи се Цири. — Никъде няма да ходя. Искам с Гералт.

— Върви — усмихна се вещерът насила. — Ще поиграеш с Браен и младите дриади. Ще ти покажат Браен Канел…

— Тя не ми завърза очите — изрече много бавно Цири. — Когато идвахме насам, тя не ми завърза очите. А твоите завърза. За да не можеш да намериш обратния път, когато си отидеш. Това означава…

Гералт погледна Браен. Дриадата сви рамене, прегърна момичето и го придърпа към себе си.

— Това означава… — Гласът на Цири изведнъж се пречупи. — Това означава, че няма да си тръгна оттук. Нали?

— Никой не може да избяга от предопределението си.

Всички обърнаха глави, когато чуха този глас. Тих, но звучен, твърд и решителен. Глас, изискващ послушание, нетърпящ възражения. Браен се поклони. Гералт падна на коляно.

— Госпожо Еитне…

Повелителката на Брокилон беше облечена с широка лека светлозелена рокля. Както повечето дриади, тя също беше ниска и слаба, но гордо вдигнатата глава, сериозните, остри черти на лицето и решителната уста я караха да изглежда по-висока и могъща. Косите и очите й бяха с цвят на разтопено сребро.

Тя влезе в колибата, придружена от две млади дриади, въоръжени с лъкове. Кимна безмълвно на Браен и тя веднага хвана Цири за ръката и я поведе към изхода, навела ниско глава. Цири крачеше напрегнато и непохватно, бледа, онемяла. Когато преминаваше покрай Еитне, среброкосата дриада я хвана бързо за брадичката, вдигна главата й и дълго я гледа в очите. Гералт видя, че Цири трепери.

— Иди — каза най-накрая Еитне. — Иди, дете. Не се бой. Вече не можеш да промениш своето предопределение. Ти си в Брокилон.

Цири тръгна послушно след Браен. На изхода се обърна. Вещерът видя, че устните й треперят, а в зелените й очи блестят сълзи. Но не каза нито дума, остана на колене, със сведена глава.

— Стани, Гвинблейд. Приветствам те.

— Приветствам те, Еитне, владетелко на Брокилон.

— Отново имам удоволствието да те приема в своята Гора. Макар и да се появяваш тук без моето съгласие и знание. Рисковано е да се влиза в Брокилон без моето съгласие, Бели вълко. Дори и за теб.

— Дойдох с послание.

— Ах… — леко се усмихна дриадата. — Ето откъде идва смелостта ти, която не бих искала да нарека с друга, не толкова приятна дума. Гералт, неприкосновеността на посланиците е обичай, приет сред хората. Аз не го признавам. Не признавам нищо човешко. Всичко човешко ми е чуждо. Тук е Брокилон.

— Еитне…

— Мълчи — прекъсна го тя, без да повишава глас. — Наредих да те пуснат. Ще излезеш от Брокилон жив. Не защото си посланик. По други причини.

— Не те ли интересува чий посланик съм? Откъде идвам, от чие име?

— Честно казано, не. Тук е Брокилон. Ти идваш отвън, от света, с който нямам нищо общо. Защо да губя време за изслушване на посланици? Какво ме интересуват каквито и да било предложения или ултиматуми, измислени от онези, които чувстват и разсъждават различно от мен? Какво ме интересува какво мисли крал Вензлав?

Гералт поклати глава изумено.

— Откъде знаеш, че ме изпраща Вензлав?

— Това е ясно — усмихна се дриадата. — Екехард е прекалено глупав. Ервил и Вираксас прекалено силно ме мразят. Брокилон не граничи с други владения.

— Знаеш много за онова, което се случва извън Брокилон, Еитне.

— Аз по принцип знам много, Бели вълко. Това е привилегия на моята възраст. Сега, ако разрешиш, бих искала да приключа една работа. Този мъж с вид на мечок — тя престана да се усмихва и премести поглед върху Фрейксенет — приятел ли ти е?

— Познати сме. Някога развалих направената му магия.

— Проблемът е там — каза студено Еитне, — че не знам какво да правя с него. Не мога да заповядам да го убият ей така. Позволих му да оздравее, но той представлява заплаха. Не прилича на фанатик. Значи е ловец на скалпове. Знам, че Ервил плаща за всеки скалп на дриада. Не помня колко. Впрочем цената нараства с обезценяването на парите.

— Грешиш. Той не е ловец на скалпове.

— Защо тогава е влязъл в Брокилон?

— За да търси момиченцето, което са му заповядали да наглежда. Рискувал е живота си, за да я намери.

— Много глупаво от негова страна — подхвърли студено Еитне. — Даже е трудно да се нарече риск. Отишъл е на сигурна смърт и е жив само благодарение на конското си здраве и издръжливост. Що се отнася до детето, то е оцеляло по случайност. Моите момичета не са стреляли по нея, защото са решили, че е пук или леприкон.

Тя погледна пак към Фрейксенет и на Гералт му се стори, че устните й се поотпуснаха.

— Е, добре. Да отбележим по някакъв начин този ден.

Тя се приближи до леглото от клони заедно със съпровождащите я дриади. Фрейксенет пребледня и се сви, макар и да не започна да изглежда по-дребен.

Еитне дълго го гледа, леко присвила очи.

— Имаш ли деца? — попита тя най-накрая. — На теб говоря, дръвнико!

— Ъ?

— Мисля, че се изразих ясно.

— Аз не съм… — Фрейксенет се запъна и се изкашля. — Не съм женен.

— Не ме интересува семейният ти живот. Искам да знам способни ли са на нещо тлъстите ти хълбоци. О, Велика дево! Забременил ли си поне една жена?

— Ъъъ… Да… Да, госпожо, но…

Еитне махна небрежно с ръка и се обърна към Гералт.

— Той ще остане в Брокилон. До пълното му оздравяване и още известно време след това. После… Нека ходи, където иска.

— Благодаря ти, Еитне — поклони се вещерът. — А… момичето? Какво ще стане с нея?

— Защо питаш? — Дриадата го погледна със студените си сребристи очи. — Много добре знаеш.

— Тя не е обикновено селско момиче. Тя е принцеса.

— Това изобщо не ме впечатлява. Какво значение има?

— Чуй ме…

— Нито дума повече, Гвинблейд.

Той замълча и прехапа устна.

— А моето послание?

— Ще те изслушам — въздъхна дриадата. — Не, не от любопитство. Просто, за да можеш да се върнеш при Вензлав и да си получиш заплащането, което ти е обещал, за да се добереш до мен. Но не сега, сега имам работа. Ще дойдеш довечера в моето Дърво.

Когато тя излезе, Фрейксенет се надигна на лакът, застена, закашля се и се изплю на дланта си.

— За какво говореше тя, Гералт? Защо трябва да оставам тук? И какво имаше предвид, когато говореше за децата? В какво ме забърка, а?

Вещерът седна.

— Ще запазиш главата на раменете си, Фрейксенет — каза той уморено. — Ще станеш един от малцината, измъкнали се живи оттук, поне в последно време. И ще станеш баща на малка дриада. Може би няколко.

— Какво? Ще стана… осеменител?

— Наричай го както искаш. Нямаш много голям избор.

— Разбирам — промърмори баронът и се усмихна сладострастно. — Е, виждал съм пленници, работещи в рудници и прекопаващи канали. От двете злини предпочитам… Само да имам сили. Не са ми останали много…

— Престани да се усмихваш глупаво — намръщи се Гералт. — Много се размечта. Нека да не ти се присънват почести, музика, вино, ветрила и рояк влюбени дриади. Ще бъде една, може би две. И никакво обожание. Ще се отнесат към това изключително делово. Към теб самия — още повече.

— Това не им доставя никакво удоволствие? Но, надявам се, не им е и неприятно?

— Не бъди дете. В този смисъл те по нищо не се отличават от обикновените жени. Поне не и физически.

— Какво имаш предвид?

— От теб зависи дали на дриадата ще й бъде приятно. Но тя ще се интересува предимно от резултата. Твоята особа е от второстепенно значение. Не очаквай благодарности. Между другото, не се опитвай да правиш каквото и да било по своя собствена инициатива.

— Собствена какво?

— Ако след случилото се я срещнеш на другия ден — обясни търпеливо вещерът, — се поклони, но, по дяволите, без усмивки или намигания. Дриадите приемат това изключително сериозно. Ако тя се усмихне или се приближи сама, можеш да поговориш с нея. Най-добре за Дърветата. Или ако не разбираш от дървета — за времето. Но ако тя се направи, че не те вижда — стой по-надалече от нея. А също и от останалите дриади. И не давай воля на ръцете си. Дриадите, които не са готови, не възприемат тези игри. Докоснеш ли ги — ще получиш наръгване с нож. Няма да разберат намеренията ти.

— Ти явно си в течение на брачните им обичаи — усмихна се Фрейксенет. — Случвало ли ти се е?

Вещерът премълча. Пред очите му стоеше красивата, стройна дриада, безсрамната й усмивка. Vatt’ghern, bloede caerme. Вещер, лош късмет. Кого си довела, Браен? За какво ни е той? Никаква полза от един вещер…

— Гералт?

— Какво?

— А принцеса Цирила?

— Забрави за принцесата. Тя ще стане дриада. След две-три години ще забие стрела в окото на собствения си брат, ако той се опита да влезе в Брокилон.

— По дяволите! — изруга Фрейксенет и се смръщи. — Ервил ще побеснее. Слушай, Гералт, а не може ли…

— Не! — прекъсна го Гералт. — Дори не се и опитвай. Няма да излезеш жив от Дуен Канел.

— Значи момичето е загубено.

— За вас — да.

VI

Дървото на Еитне беше, разбира се, дъб, по-точно — три сраснали се дъба, все още зелени, без никакви следи от изсъхване, макар че Гералт определи възрастта им на не по-малко от триста години. Вътре дъбовете бяха кухи и хралупата беше с размерите на голяма стая, чийто таван се издигаше конусовидно нагоре. Дупката се осветяваше отвътре от недимящи светилници и беше превърната в скромно и удобно, съвсем не примитивно жилище.

Еитне стоеше на колене насред стаята върху някакъв влакнест килим. Пред нея като вкаменена стоеше Цири, измита и излекувана от настинката, широко отворила огромните си зелени очи. Вещерът забеляза, че сега, когато ги нямаше мръсотията и дяволитата гримаса, личицето й се бе оказало доста приятно.

Еитне бавно и грижливо вчесваше дългите коси на момичето.

— Влизай, Гвинблейд. Сядай.

Той седна, като преди това церемониално падна на коляно.

— Отпочина ли си? — попита дриадата, без да го поглежда, като продължаваше да вчесва момичето. — Кога смяташ да тръгнеш обратно? Какво ще кажеш за утре сутрин?

— Както заповядаш, Владетелко на Брокилон — отговори той студено. — Достатъчна е една твоя дума и аз ще престана да те дразня с присъствието си в Дуен Канел.

— Гералт — Еитне обърна глава към него, — не ме разбирай погрешно. Аз те познавам и те уважавам. Знам, че нито веднъж не си навредил нито на дриадите, нито на русалките, силфидите или нимфите, даже напротив, случвало се е да ги защитаваш и да спасяваш живота им. Но това не променя нищо. Разделя ни прекалено много. Принадлежим на различни светове. Не искам и не мога да правя изключения. За никого. Няма да питам дали разбираш, защото знам, че разбираш. Питам одобряваш ли това положение.

— Какво ще промени това?

— Нищо. Просто искам да знам.

— Одобрявам. А Цири? Тя също принадлежи на друг свят.

Цири го погледна изплашено, после премести поглед към дриадата. Еитне се усмихна.

— Не за дълго — каза тя.

— Моля те, Еитне. Размисли.

— Върху какво?

— Дай ми я. Нека да се върне. В света, на който принадлежи.

— Не, Бели вълко. — Дриадата отново мушна гребена в оплетените коси на момичето. — Няма да ти я дам. Ако някой е длъжен да го разбере, това си ти.

— Аз?

— Ти. И до Брокилон пристигат вести от външния свят. Вести за някакъв вещер, който срещу извършени услуги понякога иска да му се отблагодарят със странни клетви. „Ще ми дадеш това, което не очакваш да завариш вкъщи“. „Ще ми дадеш това, което вече имаш, но за което не знаеш“. Да ти звучи познато? Нали от известно време точно по такъв начин се опитвате да направлявате предопределението, търсите момчета, определени от съдбата да ви станат наследници, искате да спасите вида си от изчезване и забрава. От небитието. Защо тогава се учудваш на мен? Аз съм загрижена за съдбата на дриадите. Не е ли справедливо? За всяка убита дриада — по едно ваше момиче.

— Със задържането й ще предизвикаш враждебност и желание за мъст, Еитне. Ще събудиш старата омраза.

— Човешката омраза не е нищо ново за мен. Няма да ти я дам, Гералт. Още повече, че тя е здраво дете. В последно време това не се случва често.

— Не се случва често?

Дриадата го погледна с огромните си сребристи очи.

— Подхвърлят ни болни момиченца. Дифтерит, скарлатина, круп, а в последно време даже шарка. Мислят, че ако нямаме имунитет, епидемията ще ни унищожи или поне ще намали броя ни. Разочаровай ги, Гералт. Ние имаме нещо повече от имунитет. Брокилон се грижи за децата си.

Тя млъкна, наведе се и внимателно среса къдрица от сплетените коси на Цири, като си помогна с другата ръка.

— Мога ли — изкашля се вещерът — да изпълня поръчението, с което ме изпрати крал Вензлав?

— А ще си струва ли изгубеното време? — вдигна глава Еитне. — Защо да се затрудняваш? Аз и без това прекрасно знам какво иска крал Вензлав. За целта не е необходимо да съм пророк. Той иска да му предам Брокилон, вероятно чак до река Вда, която, както е известно, той смята, или му се иска да смята, за естествена граница между Бруге и Верден. В замяна на това той ще пожертва за мен анклав, малко диво ъгълче от гората. И вероятно гарантира с кралската си дума и кралската си опека, че това малко диво ъгълче, това късче от пущинака, ще ми принадлежи навеки, и там никой няма да се осмели да безпокои дриадите. Обещава, че дриадите ще могат да живеят в мир. Така ли е, Гералт? Вензлав иска да сложи край на продължаващата вече два века война за Брокилон. И за да се сложи краят й, дриадите трябва да предадат това, за което се борят и гинат цели двеста години, така ли? Да предадат Брокилон?

Гералт мълчеше. Нямаше какво да добави. Дриадата се усмихна.

— Точно това ли гласи кралското послание, Гвинблейд? А може би то просто казва направо: „Не вири нос, горско чудовище, звяр от пустошта, реликт от миналото, а чуй какво имаме да ти кажем ние, крал Вензлав. А ние искаме кедрите, дъбовете и хикорите, махагоните и златните брези, тисовете за лъкове и боровете за мачти, защото Брокилон ни е под носа, а ние сме принудени да мъкнем дървета от планината. Искаме желязото и медта, които лежат под земята. Искаме златото, което лежи на Краг Ан. Искаме да сечем и режем, да ровим в земята, без да се опасяваме от свистенето на стрели. И, най-важното, искаме накрая да станем крал, на когото му принадлежи всичко в кралството му. Не желаем да търпим в пределите на държавата си нещо като Брокилон — гора, в която не може да се влезе. Такава гора ни дразни и ни докарва безсъние, защото ние сме хора и владеем този свят. Ако пожелаем, можем да допуснем в нашия свят неколцина елфи, дриади или русалки. Стига да не са прекалено нахални. Подчини се на волята ни, Вещице от Брокилон. Или умри!“

— Еитне, ти сама призна, че Вензлав не е глупак или фанатик. Със сигурност знаеш, че е справедлив крал и се стреми към мир. Той се ужасява от проливащата се тук кръв…

— Нека да се държи далече от Брокилон и няма да се пролее нито капка кръв…

— Добре знаеш… — Гералт вдигна глава. — Добре знаеш, че не е така. Убивали са хора при Запалек, на Осма миля, на Совините възвишения. Извън пределите на Брокилон.

— Изброените от теб места — отговори спокойно дриадата — са в Брокилон. Аз не признавам вашите карти и граници.

— Но там гората е изсечена преди сто години!

— Какво означават за Брокилон сто години? Или сто зими?

Гералт замълча.

Дриадата остави гребена и погали Цири по пепелявите коси.

— Съгласи се на предложението на Вензлав, Еитне.

Дриадата го погледна студено.

— Какво ще даде това на нас, децата на Брокилон?

— Възможност да оцелеете. Не, Еитне, не ме прекъсвай. Знам какво искаш да кажеш. Разбирам колко се гордееш с независимостта на Брокилон. Но светът се променя. Нещо приключва. Независимо дали искаш това, или не, човекът завладява света. Оцеляват онези, които хората асимилират. Останалите загиват. Еитне, има гори, където дриадите, русалките и елфите живеят спокойно, в мир с хората. Та ние сме толкова близки. Та хората могат да стават бащи на децата ви. Какво ти дава твоята война? Потенциалните бащи на децата ви гинат от вашите стрели. А резултатът? Колко дриади от Брокилон имат чиста кръв? Колко от тях са отвлечени, приспособени човешки деца? Принудена си да използваш дори Фрейксенет, защото нямаш избор. Нещо не виждам много малки дриади тук, Еитне. Виждам само нея — човешкото дете, уплашено и вцепенено от наркотиците, парализирано от страх…

— Изобщо не ме е страх! — извика изведнъж Цири, превръщайки се за миг отново в малко дяволче. — И не съм вцепенена ни най-малко! Не си го и помисляй! Тук не може да се случи нищо с мен! Нищичко! Не ме е страх! Баба ми казва, че дриадите не са лоши, а баба ми е най-умната баба на света! Баба ми… Баба ми казва, че трябва да има повече гори като тази…

Тя млъкна и наведе глава. Еитне се засмя.

— Дете на Старата кръв — каза тя. — Да, Гералт. Все още се раждат Деца на Старата кръв, за които говорят пророчествата. А ти твърдиш, че нещо приключва… Съмняваш се, че ще оцелеем…

— Момичето е трябвало да се ожени за Кистрин от Верден — прекъсна я Гералт. — Жалко, че няма да се получи. Кистрин някой ден ще наследи трона след Ервил и под влиянието на жена с такива възгледи вероятно би прекратил нападенията над Брокилон?

— Не го ща твоя Кистрин! — тихо извика момичето и в зелените му очи проблесна нещо. — Нека твоят Кистрин си намери красив и глупав материал! Аз не съм никакъв материал! И няма да бъда никаква принцеса!

— Тихо, Дете на Старата кръв. — Дриадата притисна Цири към себе си. — Не викай. Разбира се, че няма да станеш принцеса…

— Разбира се — вметна кисело вещерът. — Ние с теб, Еитне, отлично знаем каква ще бъде тя. Виждам, че вече е решено. Какъв отговор да предам на Вензлав, Владетелко на Брокилон?

— Никакъв.

— Какво означава „никакъв“?

— Никакъв. Той ще разбере. Отдавна, много отдавна, когато Вензлав още не го е имало на света, към Брокилон са се приближавали херолди, свирели са рогове и тръби, проблясвали са доспехи, веели са се знамена. „Предай се, Брокилон — викали херолдите. — Крал Козизъб, владетел на Плешивата планина и Мократа ливада, иска да се предадеш, Брокилон!“ А отговорът на Брокилон винаги е бил един и същ. Когато напускаш гората ми, Гвинблейд, обърни се и послушай. В шума на листата ще чуеш отговора на Брокилон. Предай го на Вензлав и добави, че няма да има друг, докато стоят дъбовете в Дуен Канел. Докато тук расте поне едно дърво и живее поне една дриада.

Гералт мълчеше.

— Казваш, че нещо приключва — продължи бавно Еитне. — Не е вярно. Има неща, които никога не приключват. Говориш за оцеляване? Аз се боря за оцеляване. Брокилон е жив благодарение на моята борба, защото дърветата живеят повече от хората, само трябва да бъдат защитавани от вашите брадви. Ти ми говориш за крале и принцове. Кои са те? Тези, които аз познавам, са бели скелети в некрополите на Краг Ан, там, в дълбините на гората. В мраморни ковчези, върху късове златен метал и блестящи скъпоценни камъни. А Брокилон е жив, дърветата шумят над руините на дворците, корените разкъсват мрамора. Брокилон е жив. Помни ли твоят Вензлав кои са били тези крале? Помниш ли ги ти, Гвинблейд? Ако не, как можеш да твърдиш, че нещо приключва? Откъде знаеш кому е предопределена гибел и кому — вечност? Какво ти дава право да говориш за предопределението? Знаеш ли какво е това предопределение?

— Не — съгласи се той. — Не знам. Но…

— Щом не знаеш — прекъсна го тя, — никакво „но“ вече не може да помогне. Не знаеш. Просто не знаеш.

Тя замълча, докосна с пръсти челото си и се извърна.

— Когато преди много години дойде тук за първи път — отново заговори Еитне, — също не знаеше. А Морен… Дъщеря ми… Гералт, Морен е мъртва. Загина над Лентата, бранейки Брокилон. Не я познах, когато я донесоха. Лицето й беше размазано от копитата на конете ви. Предопределение? А сега ти, вещерю, който не можа да дариш Морен с дете, водиш при мен това Дете на Старата кръв. Момиче, което знае какво е това предопределение. Не, това не е познание, което би ти харесало, което би могъл да приемеш. Тя просто вярва. Повтори Цири, повтори това, което ми каза, преди да влезе този вещер, Гералт от Ривия, Белия вълк. Вещерът, който не знае. Повтори, Дете на Старата кръв.

— Уважаема… Благородна госпожо — изрече Цири с треперещ глас, — не ме задържай тук. Аз не мога… Искам… вкъщи. Искам да се върна вкъщи с Гералт. Аз трябва… С него…

— Защо с него?

— Защото той е моето предопределение.

Еитне се извърна. Беше много бледа.

— Е, какво ще кажеш, Гералт?

Той не отговори. Еитне плесна с длани. В дупката на дъба, като дух от царящата навън нощ, влезе Браен, понесла с две ръце огромна сребърна чаша. Медальонът на шията на вещера затрептя бързо и ритмично.

— Какво ще кажеш, Гералт? — повтори среброкосата дриада и се изправи. — Тя не иска да остава в Брокилон! Тя не иска да е дриада! Тя не иска да замени Морен, иска да си тръгне, да тръгне подир своето предопределение! Така ли е, Дете на Старата кръв? Точно това ли искаш?

Цири кимна, без да вдига глава. Раменете й затрепериха. Гералт не издържа.

— Защо измъчваш детето, Еитне? Нали след минута ще й дадеш да отпие от Водите на Брокилон и желанията й ще изгубят всякакво значение. Защо правиш това, и то в мое присъствие?

— Искам да ти покажа какво е предопределение. Да ти покажа, че нищо не приключва, а едва сега започва.

— Не, Еитне — каза Гералт и се изправи. — Прости ми, но нямам намерение да гледам. Ти отиде по-далече, отколкото трябваше, в стремежа си да демонстрираш пропастта, която ни разделя, Владетелко на Брокилон. Вие, Старият народ, обичате да повтаряте, че омразата ви е чужда, че това чувство е присъщо изключително на хората. Не е вярно. Вие знаете какво е омраза и умеете да мразите, само че проявявате омразата си малко по-различно, по-мъдро и не толкова бурно. Но може би точно заради това и по-жестоко. Приемам омразата ти от името на всички хора, Еитне. Заслужил съм я. Болно ми е заради съдбата на Морен.

Дриадата не отговори.

— И това е отговорът на Брокилон, който трябва да предам на Вензлав от Бруге, нали? Предупреждение и предизвикателство? Нагледен пример за дремещите между вашите Дървета Омраза и Сила, по волята на които след минута човешкото дете ще изпие изтриващата паметта отрова, поемайки я от ръцете на друго човешко дете, чиято психика и памет вече сте променили? И този отговор трябва да отнесе на Вензлав вещерът, който познава и обича и двете деца? Вещерът, виновен за смъртта на дъщеря ти? Добре, Еитне, да бъде както искаш. Вензлав ще чуе отговора ти, ще чуе гласа ми, ще види очите ми и ще прочете всичко в тях. Но аз не съм длъжен да гледам това, което ще стане сега. И не искам да го правя.

Еитне продължаваше да мълчи.

— Сбогом, Цири. — Гералт се свлече на колене и прегърна момиченцето. Раменете на Цири затрепериха още по-силно. — Не плачи. Нали знаеш, че тук не може да ти се случи нищо лошо.

Цири подсмръкна. Вещерът се изправи и се обърна към младата дриада:

— Сбогом, Браен. Бъди здрава и се пази. Оцелей, Браен, живей толкова дълго, колкото и дървото ти. Колкото и Брокилон. И още нещо…

— Да, Гвинблейд? — Браен вдигна поглед и очите й проблеснаха влажно.

— Лесно е да се убива с лък, момиче. Толкова лесно е да дръпнеш тетивата и да си помислиш: това не съм аз, а стрелата. Кръвта на това момче не е по ръцете ми. Стрелата го уби, не аз. Но стрелата не сънува нищо нощем. Дано и ти да не сънуваш. Сбогом, Браен.

— Мона… — произнесе неразбираемо Браен. Чашата в ръцете й трепереше, а прозрачната течност се плискаше в нея.

— Какво?

— Мона — простена тя. — Аз съм Мона. Госпожо Еитне! Аз…

— Достатъчно! — рече рязко Еитне. — Достатъчно! Овладей се, Браен!

Гералт сухо се засмя.

— Ето го твоето предопределение, Горска господарке. Уважавам твоето упорство и твоята борба. Но знам, че скоро ще се бориш сама. Последната дриада на Брокилон, която изпраща на смърт девойки, още помнещи истинските си имена. И все пак ти желая щастие, Еитне. Сбогом.

— Гералт — прошепна Цири. Седеше все така неподвижно, с наведена глава. — Не ме оставяй… Сама…

— Бели вълко — каза Еитне и прегърна прегърбените рамене на момичето. — Непременно ли трябваше да чакаш тя да те помоли? Да те помоли да останеш с нея до края? Защо я изоставяш в такъв момент? Оставяш я сама? Къде смяташ да избягаш, Гвинблейд? И от какво?

Цири наведе главата си още повече. Но не се разплака.

— До края? — кимна Гералт. — Добре, Цири. Няма да бъдеш сама. Аз ще бъда с теб. Не се страхувай от нищо.

Еитне взе чашата от треперещите ръце на Браен и я вдигна.

— Умееш ли да четеш Старите руни, Бели вълко?

— Умея.

— Прочети какво е гравирано на чашата. Това е чаша от Краг Ан. От нея са пили крале, които вече никой не помни.

— Duettaeann aef cirran Caerme Gleaddyy. Yn a esse-ath.

— Знаеш ли какво означава?

— „Мечът на предопределението има две остриета… Едното от тях си ти.“

— Стани, дете на Старата кръв! — В гласа на дриадата прозвуча заповед, която не можеше да не се изпълни, на която не можеше да не се подчиниш. — Пий. Това е Водата на Брокилон.

Гералт прехапа устни, гледайки в сребристите очи на Еитне. Не поглеждаше към Цири, която бавно поднасяше устните си към ръба на чашата. Вече беше виждал това, много отдавна. Конвулсии, гърчове, невероятен, ужасяващ, бавно угасващ вик. И пустота и апатия в бавно отварящите се очи. Вече беше виждал това.

Цири пиеше. По неподвижното лице на Браен течаха сълзи.

— Достатъчно. — Еитне взе чашата и я сложи на пода, погали с две ръце косите на момичето, падащи на пепеляви вълни по раменете му.

— Дете на Старата кръв — каза тя, — избирай. Искаш ли да останеш в Брокилон, или да последваш своето предопределение?

Вещерът недоверчиво поклати глава. Цири дишаше малко учестено, върху бузите й се появи руменина. И нищо повече. Нищо.

— Искам да последвам предопределението си — каза тя звучно, гледайки дриадата в очите.

— Така да бъде — рече Еитне и се извърна. — Вървете си.

Браен хвана Цири и докосна меча на Гералт, но вещерът се отдръпна.

— Благодаря ти, Еитне — каза той.

Дриадата мигновено се обърна.

— За какво?

— За предопределението — усмихна се той. — За твоето решение. Това не беше Водата на Брокилон, нали? Цири трябваше да се върне вкъщи. И ти, Еитне, изигра ролята на предопределението. За това ти благодаря.

— Колко малко знаеш за предопределението — рече дриадата с горчивина. — Колко малко знаеш, вещерю. Колко малко виждаш. Колко малко разбираш. Благодариш на мен? Благодариш за ролята, която съм изиграла? За панаирното изпълнение? За фокуса, за измамата, за мистификацията? За това, че мечът на предопределението е бил изработен, както ти мислиш, от дърво, покрито със злато? Продължавай. Не ми благодари, а ме изобличи. Заложи на своето. Докажи, че ти си прав. Хвърли ми в лицето твоята истина, покажи как тържествува трезвата човешка истина, здравият разум, който според вас ви помага да завоювате света. Ето я Водата на Брокилон, остана още малко. Ще се осмелиш ли, завоевателю на света?

Гералт, макар и да беше възбуден от думите й, се поколеба само за миг. Водата на Брокилон, дори и да беше съвсем истинска, не би могла да му повлияе, той беше напълно имунизиран против съдържащите се в нея токсини — халюциногенни танини. Но нали това не можеше да бъде Водата на Брокилон — Цири беше пила от нея и нищо не й се беше случило. Той взе чашата с две ръце и погледна в сребристите очи на дриадата.

Земята моментално се измъкна изпод краката му и се стовари върху гърба му. Гигантският дъб се завъртя и затрепери. Той започна с усилие да опипва пода с изтръпващите си ръце. Отвори очи — сякаш повдигаше мраморната плоча на ковчег. Видя пред себе си малкото личице на Браен, а зад него — блестящите като живак очи на Еитне. И още едни очи, зелени като изумруди. Не, по-светли. Като пролетна трева. Медальонът на шията му вибрираше.

— Гвинблейд — чу той, — гледай внимателно, не затваряй очи, това няма да ти помогне. Гледай, гледай твоето предопределение.

— Помниш ли?

Неочаквано, разкъсващо димната завеса избухване на светлина, огромни, тежки от свещите канделабри, облени от фонтани восък. Каменни стени, стръмни стъпала. Слизаща по стъпалата зеленоока пепелявокоса девойка с диадема с изкусно шлифована камея, със сребристосиня рокля, придържана от паж с лилав кафтан.

— Помниш ли?

Гласът му казва… Казва…

— Ще се върна след шест години…

Беседка, топлина, аромат на цветя, тежко и монотонно жужене на пчели. Той е сам, на колене, подава роза на жена с пепеляворуси коси, подаващи се на къдрици изпод тънка златиста мрежа. На пръстите на ръцете, които поемат розата от него, има пръстени с изумруди и огромни, зелени кабошони.

— Върни се — казва жената. — Върни се, ако промениш решението си. Твоето предопределение ще те чака.

„Аз така и не се върнах — помисли си той. — Никога не се върнах там. Никога не се върнах в…“

Къде?

Пепеляворуси коси. Зелени очи.

Отново гласът й в тъмнината, в мрака, в който загива всичко. Има само огньове, огньове до самия хоризонт. Искрящ облак прах в пурпурен дим. Белетейн! Майска нощ! От кълбата дим го гледат тъмни виолетови очи, горящи върху бледото триъгълно лице, скрито под черна буря от къдрици.

Йенефер!

— Твърде малко е. — Тесните устни на видението неочаквано се изкривяват, а по бледата буза се спуска сълза, бързо, все по-бързо, като капка восък върху свещ. — Твърде малко. Нужно е нещо по-голямо.

— Йенефер!

— Небитие — говореше видението с гласа на Еитне. — Небитие и пустота има в теб, завоевателя на света, който не е в състояние дори да завоюва жената, която обича. Който бяга, когато предопределението му е на ръка разстояние. Мечът на предопределението има две остриета. Едното си ти. А второто, Бели вълко?

— Няма предопределение. — Собственият му глас. — Няма. То не съществува. Единственото, предопределено за всички, е смъртта.

— Вярно е — казва жената с пепеляворусите коси и загадъчната усмивка. — Вярно е, Гералт.

Жената има сребриста броня, окървавена, смачкана, надупчена от остриетата на пики и алебарди. От загадъчните й, некрасиво усмихващи се устни тече тънка струйка кръв.

— Надсмиваш се над предопределението — казва тя, без да спира да се усмихва. — Надсмиваш му се, играеш си с него. Мечът на предопределението има две остриета. Едното от тях си ти. Другото… смъртта ли е? Но ние сме тези, които умираме, умираме заради теб. До теб смъртта не може да се добере, затова се задоволява с нас. Смъртта те следва по петите, Бели вълко. Но умират други. Заради теб. Помниш ли ме?

— Ка… Каланте!

— Ти, Дете на Старата кръв, можеш да го спасиш. — Гласът на Еитне иззад завеса от дим. — Можеш да го спасиш. Преди да се потопи в толкова любимото му небитие. В черната безкрайна гора.

Очите са зелени като пролетна трева. Докосване. Гласове, крещящи в неразбираем хор. Лица.

Той вече не виждаше нищо, летеше в пропаст, в пустота, в мрак. Последното, което чу, беше гласът на Еитне:

— Така да бъде.

VII

— Гералт! Събуди се! Събуди се, моля те!

Той отвори очи, видя слънцето, златен дукат с ясно очертан ръб над върховете на дърветата, зад мътната завеса на утринната мъгла. Лежеше върху мокър мъх и някакъв твърд корен убиваше гърба му.

Цири, клекнала до него, го дърпаше за кафтана.

— Проклятие… — Той се изкашля и се огледа. — Къде съм? Как попаднах тук?

— Не знам — каза момичето. — Току-що се събудих до теб и съм ужасно измръзнала. Не помня как… Знаеш ли какво? Това е магия!

— Сигурно си права. — Той седна и изгреба боровите иглички от яката си. — Сигурно си права, Цири. Водата на Брокилон, по дяволите… Изглежда, дриадите добре са се позабавлявали на наш гръб.

Той стана, вдигна лежащия до него меч и преметна ремъка през рамо.

— Цири?

— Аха?

— И ти ли се позабавлява на мой гръб?

— Аз?

— Ти си дъщерята на Павета, внучката на Каланте от Цинтра. Знаела си от самото начало кой съм, нали?

— Не — изчерви се тя. — Не от началото. Ти си развалил магията на моя татко, нали?

— Не — поклати глава той. — Майка ти я развали. И баба ти. Аз само им помогнах.

— Но бавачката каза… Каза че имам предопределение. Че съм Изненада. Дете на Изненадата. Гералт?

— Цири. — Той я погледна и завъртя глава усмихнат. — Повярвай ми, ти си най-голямата изненада, която би могла да ми се случи.

— Ха! — Лицето на момичето се проясни. — Значи е вярно! Имам предопределение. Дойката ми говореше, че ще дойде вещер с бели коси и ще ме вземе. А баба се развика… Е, кажи? Къде ще ме заведеш? Кажи?

— Вкъщи. В Цинтра.

— А… А аз си мислех, че…

— Ще мислиш по пътя. Да вървим, Цири, трябва да излезем от Брокилон. Тук е опасно.

— Не ме е страх!

— Но мен ме е страх.

— Баба ми е казвала, че вещерите не се боят от нищо.

— Баба ти много преувеличава. Да тръгваме, Цири. Само ако знаех къде сме…

Той погледна към слънцето.

— Е, ще рискуваме… Ще тръгнем нататък.

— Не. — Цири смръщи нос и посочи срещуположната страна. — Нататък.

— А ти откъде знаеш?

— Знам — сви рамене тя и го погледна със своите беззащитни, учудени, смарагдови очи. — Някак… Не знам как.

„Дъщеря на Павета — помисли си той. — Дете… Дете със Старата кръв? Може да е наследила нещо от майка си.“

— Цири. — Той разкопча ризата си и измъкна медальона. — Докосни това.

— Ох! — отвори уста тя. — Какъв страшен вълк! Какви зъби…

— Докосни го.

— Олеле!

Вещерът се усмихна. Той също почувства треперенето на медальона, рязката вълна, пробягала по сребърната верижка.

— Той се помръдна! — ахна Цири. — Помръдна се!

— Знам. Да вървим, Цири. Води ме.

— Това е магия, нали?

— Разбира се.

Всичко беше, както очакваше. Момичето усещаше посоката. Не беше ясно по какъв начин, но го правеше бързо. По-бързо, отколкото той очакваше, излязоха на пътя, на трилъчево разклонение. Тук беше границата на Брокилон — или поне така смятаха хората. Еитне, доколкото Гералт си спомняше, не признаваше тази граница.

Цири прехапа устни, смръщи нос, поколеба се и огледа разклоненията — песъчливи пътища, разровени от копита и колела на каруци. Но Гералт вече знаеше къде се намира, не му трябваше, пък и не искаше да се доверява на съмнителните й способности. И се насочи по пътя, водещ на изток, към Бруге. Все още мръщейки се, Цири погледна към западния път.

— Той води към замъка Настрог — пошегува се вещерът. — Да не ти е станало мъчно за Кистрин?

Момичето промърмори нещо в отговор и тръгна послушно след него. Но се огледа още няколко пъти.

— Какво има, Цири?

— Не знам — прошепна тя. — Но този път е лош, Гералт.

— Защо? Отиваме в Бруге, при крал Вензлав, който живее в хубав замък. Ще се изкъпем в баня, ще спим в легла с пухени юргани…

— Този път е лош — повтори тя. — Лош.

— Така е, виждал съм и по-хубави. Престани да бърчиш нос, Цири. Да вървим, по-бързо.

Завиха зад храсталака. И се оказа, че Цири е била права.

Обкръжиха ги бързо, от всички страни. Хора с островърхи шлемове, ризници, тъмносини наметала и със златисто-черните квадратчета на Верден на гърдите. Обкръжиха ги, но никой не се приближи и не посегна към оръжието си.

— Откъде идвате и накъде отивате? — попита нисък и набит тип с протрита зелена дреха. Беше застанал пред Гералт с широко разкрачени криви крака. Лицето му беше тъмно и сбръчкано като изсушена слива. Лъкът и стрелите с бели пера стърчаха иззад гърба му, високо над главата му.

— От Запалек — излъга с лекота вещерът и стисна ръката на Цири. — Връщаме се в Бруге. Защо?

— Кралска служба — каза учтиво тъмноликият, сякаш едва сега забелязал меча на гърба на Гералт. — Ние…

— Докарай го тук, Юнгханс! — извика един от другите, които стояха по-назад. Войниците се раздвижиха.

— Не гледай, Цири — каза Гералт бързо. — Обърни се. Не гледай.

Пътят беше препречен от отсечено дърво с преплетени клони. Пънът му се белееше в храстите отстрани. Пред дървото стоеше каруца, покрита с платнище, така че товарът не се виждаше. Малки кафяви кончета лежаха на земята, оплетени в юздите си, озъбени и надупчени от стрели. Едно от тях още беше живо и хриптеше, потрепвайки конвулсивно.

Имаше и хора, проснати в тъмни локви просмукваща се в пясъка кръв, увиснали от ръба на каруците, сгърчени до колелата.

Иззад скупчените около каруцата въоръжени мъже излязоха двамина, а после към тях се присъедини и трети. Останалите — бяха около десетина — стояха неподвижно, хванали юздите на конете си.

— Какво е станало тук? — попита Гералт и застана така, че да прикрие полесражението от Цири.

Мъж с дръпнати очи, облечен с къса ризница и високи ботуши, го огледа изпитателно, потривайки небръсната си брадичка. На левия си бицепс имаше протрит лъскав кожен маншет, какъвто използваха стрелците.

— Нападение — каза той кратко. — Горските дивожени са убили няколко търговци. Провеждаме разследване.

— Дивожени? Нападнали са търговци?

— Сам виждаш — посочи мъжът с дръпнатите очи. — Набучени са със стрели като таралежи. На пътя! Тези горски вещици стават все по-нагли. Вече не само в гората не може да се влезе, но и по пътя край гората не може да се мине!

— А вие какви сте? — присви очи вещерът.

— Ервилова дружина. От настрогските отряди. Служихме при барон Фрейксенет. Но баронът загина в Брокилон.

Цири отвори уста, но Гералт стисна силно ръката й.

— Аз казвам кръв за кръв! — развика се гръмогласно спътникът на мъжа с дръпнатите очи — гигант с украсен с месинг кафтан. — Кръв за кръв! Това не може да остане безнаказано! Първо Фрейксенет и отвлечената принцеса от Цинтра, а сега и тези търговци! О, богове, отмъщение, отмъщение, казвам ви! Защото ако не си отмъстим, след някой друг ден ще започнат да убиват хората на прага на собствените им къщи!

— Право казва Брик — рече мъжът с дръпнатите очи. — Нали? А ти, братко, откъде си?

— От Бруге — излъга вещерът.

— А малката? Дъщеря ли ти е?

— Дъщеря ми е. — Гералт отново стисна ръката на Цири.

— От Бруге — намръщи се Брик. — Честно да ти кажа, братко, твоят крал Вензлав покровителства чудовищата. Не иска да се съюзи с нашия Ервил и с Вираксас от Керак. А ако нападнем Брокилон от три страни, най-после ще избием тези гадини…

— Защо е станало това клане? — попита бавно Гералт. — Някой знае ли? Оцелял ли е някой от търговците?

— Няма свидетели — каза мъжът с дръпнатите очи. — Но ние знаем какво се е случило. Юнгханс, горският, разчита следите като по книга. Кажи му, Юнгханс.

— Аха — каза онзи със сбръчканото лице. — Ето как е станало: вървели си търговците по пътя. Попаднали на засада. Виждате ли, господине, през пътя е повален отсечен наскоро бор. В храстите има следи, искате ли да погледнете? А когато търговците спрели, за да отместят дървото, за миг са ги обсипали със стрели. Откъм храстите, от онази крива бреза. И там има следи. А стрелите, братко, са горска изработка, на дивожените: перата са залепени със смола, върховете са завързани с лико…

— Виждам — прекъсна го вещерът, като оглеждаше убитите. — Някои, явно, са оцелели, защото гърлата им са прерязани. С ножове.

Иззад застаналите пред него войници излезе още един — нисък и слаб, с кафтан от лосова кожа. Имаше черни, много късо подстригани коси и синкави, гладко избръснати бузи. На вещера му беше достатъчен само един поглед към малките тесни длани в къси черни ръкавици, към бледите рибешки очи, към меча и ръкохватките на камите, стърчащи от колана и левия ботуш. Гералт беше виждал достатъчно убийци, за да не разпознае още един.

— Бързо око имаш — каза бавно черният. — Много неща забелязваш.

— И това е добре — рече мъжът с дръпнатите очи. — Нека предаде на краля си какво е видял. Вензлав все се кълне, че не бива да се убиват дивожени, понеже са мили и добри. Сигурно ги навестява през май и спи с някои от тях. В това може и да са добри. Сами ще проверим, ако хванем някоя жива.

— А може и полужива — ухили се Брик. — По дяволите, къде е онзи друид? Наближава пладне, а от него ни следа. Време е да потегляме.

— Какво смятате да правите? — попита Гералт, без да пуска ръката на Цири.

— А теб какво те интересува? — изсъска черният.

— Е, недей толкова остро, Левек — усмихна се неприятно мъжът с дръпнатите очи. — Ние сме порядъчни хора, нямаме тайни. Ервил ни изпраща друид, прочут маг, който даже умее да разговаря с дърветата. Той ще ни отведе в гората да отмъстим за Фрейксенет и да се опитаме да освободим принцесата. Това не е шега работа, братко, а наказателна екс… екс…

— Експедиция — подсказа черният, Левек.

— Да. Взе ми го от устата. А ти, братко, продължавай нататък, накъдето си тръгнал, защото тук може да стане горещо.

— Дааа — проточи Левек, гледайки Цири. — Опасно е тук, особено с момичета. Дивожените само това и чакат — да им падне някоя такава. Какво, малката? Чака ли те мама вкъщи?

Цири потрепна и кимна.

— Лошо ще е — продължи черният, без да мести поглед от нея, — ако не те дочака. Сигурно ще отиде при крал Вензлав и ще му каже: „Ти покровителстваш дриадите, кралю, и ето — животът на дъщеря ми и мъжа ми ще тежат на съвестта ти“. Кой знае, може пък тогава Вензлав отново да обмисли предложението за съюз с Ервил?

— Стига, господин Левек — промърмори Юнгханс и физиономията му се сбърчи още повече. — Нека си вървят.

— Всичко хубаво, малката. — Левек протегна ръка и погали Цири по главата. Цири потрепна и отстъпи.

— Какво има? Страх ли те е?

— Имаш кръв по ръката — каза тихо вещерът.

— Така ли? — Левек вдигна ръката си. — Вярно. Това е тяхната кръв. На търговците. Изцапал съм се, когато проверявах дали някой не е останал жив. За съжаление дивожените стрелят точно.

— Дивожените? — обади се с треперещ глас Цири, без да обръща внимание на знаците, които й прави Гералт. — О, благородни рицарю, грешите. Това не може да са дриадите!

— Какви ги говориш, малката? — присви очи черният.

Гералт хвърли по един поглед наляво и надясно, оценявайки разстоянието.

— Това не са били дриадите, господа рицари — повтори Цири. — Очевидно е.

— Така ли?

— Това дърво… е отсечено! С брадва! А дриадите никога не биха отсекли дърво, нали?

— Вярно е — каза Левек и погледна мъжа с дръпнатите очи. — Я, колко умно момиченце. Прекалено умно.

Вещерът вече беше забелязал как тънката ръка в ръкавицата пълзи като черен паяк към дръжката на камата. Макар че Левек гледаше към Цири, Гералт знаеше, че ударът ще бъде насочен към него. Изчака Левек да докосне оръжието и човекът с дръпнатите очи да затаи дъх.

Три движения. Само три. Покритият със сребърни шипове налакътник удари черния в слепоочието. Преди той да падне, вещерът вече се беше озовал между Юнгханс и човека с дръпнатите очи, а мечът му, излязъл със съскане от ножницата, се завъртя във въздуха и удари в слепоочието Брик, гиганта с украсен с месинг кафтан.

— Бягай, Цири!

Мъжът с дръпнатите очи извади меча си и скочи, но закъсня. Вещерът го съсече през гърдите, по диагонал, отгоре надолу, и веднага, използвайки инерцията на удара, падна на колене и нанесе удар отдолу нагоре, изписвайки върху войника кърваво X.

— Момчета! — извика Юнгханс на останалите вцепенени от ужас войници. — При мен!

Цири се затича към един крив бук, хукна като катерица нагоре по клоните и изчезна сред листата. Горският изпрати една стрела подире й, но не уцели. Останалите се пръснаха и тичешком вадеха лъковете и стрелите си. Гералт, все още на колене, направи с пръсти Знака на Аард и удари не стрелците — те бяха далече, — а песъчливия път пред тях и ги засипа с прах.

Юнгханс отскочи, вадейки ловко втора стрела от колчана.

— Не! — извика Левек, скачайки от земята с меч в лявата ръка и кама в дясната. — Остави го, Юнгханс!

Вещерът бавно се обърна.

— Той е мой — каза Левек, тръсна глава и изтри с опакото на дланта си бузите и челото си. — Само мой.

Гералт се приведе и започна да го заобикаля, но Левек не тръгна да го дебне, а веднага се озова пред него, с два скока.

„Добър е“ — помисли си вещерът, отбивайки с усилие меча на убиеца с късо завъртане на своя меч, като същевременно се завъртя встрани, отбягвайки удара на камата. Нарочно не отвърна, а отскочи, разчитайки, че Левек ще се опита да го достигне с дълъг удар и ще изгуби равновесие. Но убиецът не беше новак. Той се приведе и също тръгна да заобикаля вещера с меки, котешки стъпки. Неочаквано скочи, вдигна меча и се завъртя, скъсявайки дистанцията. Вещерът не тръгна насреща му, а се ограничи с бърз финт, който принуди убиеца да отскочи. Левек се приведе и скри ръката с камата зад гърба си. Вещерът и този път не го нападна, не съкрати дистанцията, а отново тръгна да го заобикаля в полукръг.

— Аха — процеди Левек, изправяйки се. — Ще продължим игрите си? Защо не? Хубавата игра никога не омръзва.

Той скочи напред, замахна, а после отново и отново в бързо темпо — удар отгоре с меча и веднага след това плосък къс удар отляво с камата. Вещерът не излизаше от ритъма си — отбиваше, отскачайки, и отново заобикаляше, като принуждаваше убиеца да се върти. Неочаквано Левек отстъпи назад и също започна да обикаля, но в противоположната посока.

— Всяка игра — процеди той през зъби — трябва да има край. Какво ще кажеш за един удар, бързако? Един удар, а после ще свалим от дървото твоето изродче. Как ти се струва това?

Гералт видя, че Левек наблюдава сянката си и чака момента, в който тя ще докосне противника му, показвайки, че слънцето свети точно в очите му. Престана да се върти, за да облекчи задачата на убиеца.

И превърна зениците си във вертикални процепи, две тънки чертички. При това се намръщи леко, преструвайки се на заслепен.

Левек скочи, завъртя се, вдигна камата встрани, за да запази равновесие, и нанесе удар отдолу нагоре, извивайки китката си по невероятен начин.

Гералт се хвърли напред, завъртя се, отби удара, извивайки китката си не по-малко невероятно, блъсна с тяло убиеца и го отхвърли назад, след което разряза с върха на меча лявата му буза. Левек се сви, падна на колене, рухна напред и заби лице в пясъка.

Гералт бавно се обърна към Юнгханс. Онзи изкриви лице в отвратителна гримаса и се прицели с лъка. Вещерът се наведе напред и хвана меча си с две ръце. Войниците също бяха вдигнали мечове. Настана мъртва тишина.

— Какво чакате? — изрева горският. — Стреляйте! Стреляйте в не…

Сепна се, олюля се, направи няколко крачки напред и падна по лице. От врата му стърчеше стрела. На нея имаше фазанови пера, боядисани в жълто с орехова кора.

Стрелите долитаха със свистене откъм черната стена на гората и описваха дълги плоски параболи. Летяха сякаш бавно и спокойно, перата им шумоляха и изглеждаше, че набират скорост и сила едва преди да се ударят в целта. А удряха безпогрешно, покосяваха настрогските наемници и те падаха върху песъчливия път, безсилни и сразени, като слънчогледи с прекършени стебла.

Оцелелите хукнаха към конете си, като се блъскаха един в друг. Стрелите продължаваха да свистят и ги догонваха и на седлата на конете. Само трима успяха да препуснат в галоп и да побегнат, крещейки, забили шпорите до кръв. Но и те не стигнаха далече.

Гората се затвори и блокира пътя. Вече никъде не се виждаше къпещият се в слънчевите лъчи песъчлив път. Имаше само плътна, непроницаема стена от тъмни стебла.

Наемниците, смаяни и зашеметени, спряха конете си и се опитаха да препуснат в обратна посока, но стрелите не спираха да валят. Догонваха ги и ги събаряха от седлата в съпровода на тропота и цвиленето на конете, на всеобщото крещене и врява.

А после настана тишина.

Препречилата пътя стена от дървета примигна, разпадна се на дъгоцветна мъгла и изчезна. Пътят отново се появи. На него стоеше сив кон, язден от едър човек с подобна на метла брада и с кафтан от тюленова кожа, обхванат от раирана вълнена лента, която минаваше по диагонал през гърдите.

Сивият кон дръпна глава, захапа юздата и пристъпи напред. Вдигна се на задните си крака и изцвили, гледайки труповете. Явно усещаше миризмата на кръв. Ездачът се изпъна на седлото, вдигна ръка и рязък порив на вятъра удари клоните на дърветата.

От гъсталака в далечния край на гората се показаха малки фигурки с прилепнали към телата дрехи, оцветени в зелено и кафяво. Лицата им бяха покрити с ивици, нанесени от орехови кори.

— Caedmil, Wedd Brokiloene! — извика ездачът. — Fśil, Ana Woedwedd!

— Faill! — долетя от гората глас, подобен на полъх на вятъра.

Кафяво-зелените фигурки започнаха да изчезват — разтваряйки се една след друга в гъсталака. Остана само една — с развяващи се коси с цвят на мед. Тя направи няколко крачки към вещера и извика:

— Va faill, Gwynbleidd!

— Сбогом, Мона! — отвърна вещерът. — Няма да те забравя!

— Забрави ме! — отговори твърдо тя, оправяйки колчана на гърба си. — Няма Мона. Мона беше сън. Аз съм Браен. Браен от Брокилон.

Тя махна още веднъж с ръка и изчезна.

Вещерът се обърна.

— Мишовур — каза той на ездача на сивия кон.

— Гералт — кимна ездачът, измервайки го със студен поглед. — Интересна среща. Но да започнем с най-важното. Къде е Цири?

— Тук! — отвърна момичето, скрито сред листата. — Може ли да слизам вече?

— Може — каза вещерът.

— Но аз не знам как!

— Както се качи, само че наобратно.

— Страх ме е! На самия връх съм!

— Слизай, ти казвам! Трябва да си поговорим, госпожичке.

— За какво?

— Например за това, че вместо да се катериш там, трябваше да избягаш в гората! Щях да те последвам и нямаше да се налага… О, по дяволите! Слизай!

— Направих като котката в приказката! Каквото и да направя, все се оказва лошо! Защо, искам да знам?

— Аз също искам да знам това — каза друидът и слезе от коня. — И баба ти, кралица Каланте, също би искала да знае. Хайде слизай, принцесо.

— Чичо Мишовур!

— Самият той — каза друидът и прегърна момичето.

— Баба ли те прати? Много ли се е притеснила?

— Не много — усмихна се Мишовур. — Прекалено заета е с избирането на по-здрава пръчка. Пътят до Цинтра ще отнеме известно време, Цири. Посвети го на това да измислиш обяснение на постъпките си. Ако благоволиш да се вслушаш в съвета ми, обяснението трябва да е много кратко и делово. Че да може да се изговори много бързо. И все пак, струва ми се, че последните думи ще се наложи да ги крещиш, принцесо. Много, много високо.

Цири се намръщи болезнено и тихо изсумтя, обхващайки неволно с ръце застрашените части на тялото си.

— Да се махаме оттук — каза Гералт, оглеждайки се. — Да се махаме оттук, Мишовур.

VIII

— Не — каза друидът. — Каланте промени плановете си и вече не желае Цири да се омъжва за Кистрин. Има си причини за това. Освен всичко останало, мисля, че няма нужда да ти обяснявам, че след тази долна афера с лъжливото нападение над търговците крал Ервил доста ми падна в очите, а в кралството се съобразяват с мнението ми. Не, кракът ни няма да стъпи в Настрог. Ще отведа малката право в Цинтра. Ела с нас, Гералт.

— Защо? — Вещерът погледна завитата с кафтана на Мишовур Цири, която дремеше под едно дърво.

— Много добре знаеш защо. Това дете, Гералт, е твоето предопределение. Пътищата ви се пресичат за трети път. В преносен смисъл, разбира се, ако говорим за първите два пъти. Сигурно няма да наречеш това случайност?

— Какво значение има как ще го нарека? — усмихна се накриво вещерът. — Не е работата в наименованието, Мишовур. Защо да ходя в Цинтра? Вече съм бил там, пресичал ми се е пътят с нея, както се изрази ти. И какво от това?

— Тогава ти поиска Каланте, Павета и мъжът й да се закълнат. Те спазиха клетвата си. Цири е Изненада. Предопределението изисква…

— Да взема детето и да го направя вещер? Момиче? Погледни ме, Мишовур. Представяш ли си ме да отглеждам момиче?

— По дяволите вещерството ти! — нервира се друидът. — За какво изобщо говориш? Какво общо има това? Не, Гералт, виждам, че нищо не разбираш, ще се наложи да ти го обяснявам с прости думи. Слушай, всеки глупак, включително и ти, може да поиска да му се закълнат, може да получи обещание и от това няма да стане необикновен. Необикновено е детето. Необикновена е и връзката, която възниква, когато се ражда такова дете. Още по-ясно ли искаш да ти го кажа? Моля, Гералт. От момента на раждането на Цири вече няма значение какво искаш ти и от какво се отказваш. Ти, по дяволите, не влизаш в сметките. Ясно ли е?

— Не викай. Ще я събудиш. Нашата Изненада спи. А когато се събуди… Мишовур, дори от най-необикновеното нещо можеш… Трябва понякога да се откажеш.

— Нали знаеш — погледна го студено друидът, — че никога няма да имаш собствено дете?

— Знам.

— И се отказваш?

— Отказвам се. Сигурно имам право?

— Имаш — каза Мишовур. — Разбира се. Но това е доста рисковано. Има едно старо пророчество, което гласи, че Мечът на предопределението…

— … Има две остриета — довърши Гералт. — Чувал съм го.

— А, прави каквото искаш. — Друидът се извърна и се изплю. — Само като си помисля, че бях готов да си заложа главата за теб!

— Ти?

— Да. За разлика от теб, аз вярвам в Предопределението. И знам колко е опасно да си играе човек с меча с две остриета. Не си играй, Гералт. Възползвай се от предоставилата ти се възможност. Превърни това, което те свързва с Цири, в нормални, здрави отношения между дете и опекун. Защото ако не го направиш… Тогава тази връзка ще се прояви по друг начин. По-страшен. Негативен и разрушителен начин. Искам да предпазя и теб, и нея от това. Ако искаш да я вземеш, няма да възразя. Бих поел риска да обясня на Каланте защо…

— Откъде знаеш, че Цири ще пожелае да дойде с мен? От древните пророчества?

— Не — отвърна сериозно Мишовур. — От това, че заспа чак когато ти я погали. От това, че шепне насън името ти и търси с ръчичката си твоята ръка.

— Стига, че ще взема да се трогна. — Гералт се изправи. — Всичко хубаво, брадатко. Предай поклоните ми на Каланте. А що се отнася до Цири… измисли нещо.

— Не можеш да избягаш, Гералт.

— От предопределението? — Вещерът хвана самара на трофейния кон.

— Не — каза друидът, гледайки спящото момиче. — От нея.

Вещерът поклати глава и скочи на седлото. Мишовур остана на мястото си и зарови с тоягата си в угасналия огън.

Гералт се отдалечи тихо, покрай пирена, висок до стремената, по склона към долината, към черната гора.

— Герааалт!

Обърна се. Цири стоеше на върха на хълма — малка, тъмна фигурка с развяващи се пепеляворуси коси.

— Не си отивай!

Той й помаха с ръка.

— Не си отивай! — изхлипа тя. — Не си отииивай!

„Трябва — помисли си той. — Трябва, Цири. Защото… аз винаги си отивам.“

— Така или иначе няма да се получи! — извика тя. — Не си го и помисляй! Няма да избягаш! Аз съм твоето предопределение, чуваш ли!

„Предопределението не съществува — помисли си той. — Не съществува. Единственото, предопределено за всички, е смъртта. Именно смъртта е второто острие на меча. Едното съм аз. А другото е смъртта, която ме следва по петите. Не мога и не бива да те подлагам на опасност, Цири.“

— Аз съм твоето предопределение! — долетя до него от върха на хълма. Тихо, отчаяно.

Той пришпори коня с пета и пое напред. Потъна като в бездна в черната, студена и влажна гора, в познатите, дружелюбни сенки, в мрака, който сякаш нямаше край.

Нещо повече

I

Когато по дъските на моста изведнъж затропаха копита, Юрга дори не вдигна глава, само изрева тихо, пусна колелото, с което се мъчеше, и се мушна под каруцата възможно най-бързо. Влачеше се по корем, обираше с гърба си грапавата кора засъхнала тор и мръсотия, полепнали по дъното на каруцата, скимтеше и трепереше от страх.

Конят се приближи бавно до каруцата. Юрга видя колко леко и предпазливо стъпват копитата по изгнилите, обрасли с мъх дъски.

— Излизай — каза невидимият ездач.

Юрга изтрака със зъби и сви глава между раменете си.

Конят изпръхтя и удари с копито.

— Спокойно, Плотка — рече ездачът. Юрга чу как потупват коня по шията. — Излез оттам, човече. Няма да ти сторя нищо лошо.

Търговецът изобщо не повярва в уверенията на непознатия. Обаче в гласа му имаше нещо, което успокояваше и същевременно интригуваше, макар че едва ли този глас можеше да се определи като приятен. Юрга зашепна молитва на няколко богове едновременно и предпазливо подаде глава изпод каруцата.

Ездачът имаше бели като мляко коси, прибрани с кожена лента през челото, носеше черно кожено наметало, което се спускаше по задницата на кафявата кобила. Ездачът не гледаше Юрга. Наведен в седлото си, той разглеждаше колелото на каруцата, заседнало между разбитите дъски на моста. Изведнъж вдигна глава, плъзна поглед по търговеца и с безизразно лице се зае да оглежда гъсталака над скалите на дерето.

Юрга се измъкна изпод каруцата, запримигва и изтри носа си с длан, размазвайки по лицето си смолата от главината на колелото. Ездачът го погледна с присвитите си черни, проницателни и остри като рибени кости очи. Юрга мълчеше.

— Двамата няма да можем да го измъкнем — каза най-накрая непознатият, посочвайки заседналото колело. — Сам ли пътуваше?

— Със слугите — промърмори Юрга. — Но избягаха, гадовете.

— Нищо чудно — каза ездачът, гледайки под моста, на дъното на дерето. — Съвсем разбираемо. Мисля, че и ти трябва да постъпиш по същия начин. Точно сега е моментът.

Юрга не проследи погледа на непознатия. Не искаше да гледа към купчината черепи, ребра и кости, разхвърляни между камъните и надничащи иззад репеите и копривата, покрили руслото на изсъхналата река. Страхуваше се, че ако види още веднъж черните бездни на очните кухини, озъбените усмивки на черепите и натрошените кости, нещо в него ще се пречупи, жалките остатъци от смелост ще отлетят като въздуха от надут мехур и той ще побегне назад по пътя, към гората, задавяйки се със собствените си викове, както беше станало преди по-малко от час с каруцаря и слугите.

— Какво чакаш? — попита тихо ездачът, обръщайки коня. — Да мръкне? Тогава ще е късно. Ще дойдат за теб веднага щом се стъмни. А може би и по-рано. Хайде, скачай на коня зад мен. Да се махаме оттук колкото се може по-скоро.

— А каруцата, господине? — извика жално Юрга, неясно дали със страх, отчаяние или яд в гласа. — А стоката? Цяла година труд. По-добре да умра! Няма да я остааавяяя!

— Струва ми се, че още не ти е ясно къде точно си попаднал, приятелю — рече спокойно непознатият и посочи чудовищното гробище под моста. — Казваш, че няма да оставиш каруцата? Разбери, че когато се стъмни, няма да те спаси дори съкровището на крал Дезмод, да не говорим за смотаната ти каруца. По дяволите, откъде ти хрумна да съкратиш пътя през този пущинак? Не знаеше ли какво става тук още от времето на войната?

Юрга поклати глава в знак на отрицание.

— Не си знаел — кимна непознатият. — Но поне не видя ли това, което лежи на дъното? Трудно е да не се забележи. Това са тези, които също като теб са решили да скъсят пътя. А ти казваш, че няма да изоставиш каруцата. Между другото, какво караш в нея?

Юрга не отговори, гледаше непознатия изпод вежди и се опитваше да реши коя версия е по-добра: кълчища или стари парцали.

Ездачът, изглежда, не се интересуваше особено от отговора. Той успокои кобилата си, която тръскаше глава и гризеше юздата.

— Господине… — промърмори търговецът най-накрая. — Помогнете ми. Спасете ме. Ще го запомня до края на живота си… Не ме изоставяйте… Ще ви дам каквото поискате… Спасете ме, господине.

Непознатият обърна рязко глава и се облегна с две ръце на седлото.

— Какво каза?

Юрга мълчеше, отворил уста.

— Ще ми дадеш каквото поискам? Повтори го.

Юрга изсмърка, затвори очи и съжали, че няма брада, в която да плюне. Главата му кипеше от фантастични предположения относно наградата, която би могъл да поиска странникът. Но всичко, включително и правото ежедневно да се наслаждава на младата му жена Златолитка, не изглеждаше толкова страшно, колкото възможността да загуби каруцата, и определено беше по-приемливо от това да се озове на дъното на дерето в качеството си на още един побелял скелет. Навикът му на търговец го накара веднага да направи съответните изчисления. Конникът, макар и да не изглеждаше като обикновен скитник или мародер, каквито се бяха навъдили в големи количества по пътищата след войната, не можеше в никакъв случай да е велможа, комес или някой от онези високомерни рицари, които прекалено ценяха себе си и намираха удоволствие в това да съдират кожите от гърбовете на ближните си. Юрга реши, че непознатият няма да поиска повече от дванайсет кюлчета злато. Обаче природата му на търговец го накара да се въздържи и да не каже цената сам, затова се ограничи с бърборене как щял да е благодарен до края на живота си.

— Попитах — напомни спокойно непознатият, след като го изчака да млъкне — дали ще ми дадеш каквото поискам.

Нямаше изход. Юрга преглътна, наведе глава и кимна няколко пъти утвърдително. Въпреки очакванията му непознатият не се разсмя зловещо, а даже напротив, изобщо не изглеждаше зарадван от победата в преговорите. Той се наведе напред в седлото, изплю се и промърмори навъсено:

— Какво правя? За какво е всичко това… Е, добре. Ще се опитам да ти помогна, макар че кой знае, може тази работа да завърши зле и за двама ни. А ако успея, в замяна…

Юрга настръхна, готов да се разреве.

— … ще ми дадеш това — изговори неочаквано бързо ездачът с черното наметало, — което ще завариш вкъщи, но което не си очаквал. Обещаваш ли?

Юрга изстена и бързо кимна.

— Добре — каза непознатият. — А сега се дръпни. Или, най-добре, отново се мушни под каруцата. Слънцето ще залезе всеки момент.

Той скочи от седлото, свали наметалото си и Юрга видя, че на гърба му е препасан меч. Имаше смътен спомен, че е чувал за хора, които носят оръжието си точно по този начин. Черният кожен кафтан с дълги маншети, който стигаше до бедрата, можеше да означава, че непознатият живее в Новиград или околностите му, ако модата да се носят такива дрехи не се беше разпространила широко напоследък, особено сред младите хора. Но непознатият със сигурност не беше млад.

Ездачът свали дисагите от коня си и се извърна. На гърдите му се поклащаше медальон на сребърна верижка. Стискаше под мишница малко обковано сандъче и продълговат пакет, омотан с кожи и завързан с ремък.

— Още ли не си се мушнал отдолу? — попита той и тръгна към Юрга. Търговецът видя, че на медальона е изобразена озъбена вълча муцуна.

— Вие сте… вещер? — спомни си той в този момент.

— Позна — сви рамене непознатият. — Вещер. А сега се дръпни. Отиди от другата страна на каруцата. Не се подавай оттам и седи мирно. Трябва да остана за малко сам.

Юрга го послуша. Приседна до колелото и си сложи качулката. Не искаше да знае какво прави непознатият от другата страна на каруцата, още по-малко пък му се гледаха костите на дъното на пресъхналото русло. Затова разглеждаше обувките си и зелените звездички мъх, които покриваха дъските на моста.

Вещер.

Слънцето залязваше.

Той чу стъпки.

Непознатият бавно, много бавно излезе иззад каруцата и застана насред моста. Стоеше с гръб към Юрга и на гърба му вече не беше мечът, който Юрга бе видял. Там сега имаше красиво оръжие — дръжката, ефесът и ножницата блестяха като звезди, дори и в настъпващия здрач, въпреки че вече почти нямаше светлина — угаснало беше дори пурпурнозлатистото сияние, което доскоро висеше над гората…

— Господине…

Непознатият се обърна. Юрга с усилие сдържа вика си.

Лицето на странника беше бяло — бяло и шупливо, като току-що изцедена и извадена от парцала извара. А очите… Богове, изви нещо вътре в Юрга. Очите…

— Зад каруцата, бързо — изхриптя непознатият. Това не беше гласът, който Юрга беше чул по-рано. Търговецът изведнъж почувства колко ужасно го притиска пълният му пикочен мехур. Непознатият се извърна и тръгна нататък по моста.

Вещер.

Конят, завързан за каруцата, изпръхтя, зацвили и затропа с копита по дъските.

Над ухото на Юрга зажужа комар, но той дори не помръдна ръка, за да го прогони. Зажужа още един. Цели облаци комари жужаха в гъсталака от другата страна на дерето. Бръмчаха.

И виеха.

Юрга, стиснал зъби до болка, съобрази, че това изобщо не са комари.

От мрака, сгъстяващ се на покрития с храсти склон, се появиха дребни уродливи фигурки — не по-високи от четири лакти, слаби като скелети. Те излязоха на моста със странна походка, като чапли — вдигайки рязко и високо колената си, покрити с буци. Очите под плоските ниски чела светеха в жълто, в широките жабешки уста блестяха бели конски зъби. Изродите приближаваха със съскане.

Непознатият, застанал неподвижно като статуя насред моста, изведнъж вдигна дясната си ръка със странно извити пръсти. Отвратителните твари отстъпиха назад, засъскаха още по-силно и веднага тръгнаха още по-бързо напред, протегнали дългите си и тънки като клечки ноктести лапи.

По дъските отляво заскърцаха нокти и изведнъж на моста изскочи поредната твар, а останалите, странно подскачайки, се хвърлиха напред. Непознатият се завъртя на място и проблесна мечът, изваден неизвестно кога. Главата на изскочилото на моста същество излетя на сажен нагоре, последвана от кървава струя. Белокосият със скок налетя на останалите същества, завъртя се и започна да сече бързо наляво-надясно. Чудовищата, виейки и размахвайки лапи, се нахвърлиха върху него от всички страни, без да обръщат внимание на проблясващия и остър като бръснач меч. Юрга се сви и се притисна към каруцата.

Нещо падна в краката му и го опръска с кръв. Беше дълга, костелива, люспеста като кокоши крак лапа с четири пръста и остри нокти.

Търговецът изпищя. И веднага усети, че нещо притичва покрай него. Сви се още повече, понечи да се мушне под каруцата и в този момент нещо се хвърли върху шията му и остри нокти се забиха в бузите и слепоочията му. Той прикри очи, запищя, затръска глава и притича със залитане до средата на моста, като се спъваше в проснатите по дъските трупове. На моста кипеше бой — Юрга не виждаше нищо, освен яростна битка и скупчените тела, сред които проблясваше сребърното острие.

— Помооощ! — закрещя той, защото усети как острите нокти пробиват филцовата шапка и се забиват в тила му.

— Наведи глава!

Той долепи брадичка до гърдите си и зърна блясъка на меча. Острието изсвистя във въздуха и се плъзна по шапката му. Чу се отвратително хрущене и върху гърба на Юрга като от ведро бликна гореща течност. Той падна на колене, увлечен от тежестта на мъртвата твар, увиснала на шията му.

Пред очите му още три чудовища изскочиха изпод моста. Подскачайки като странни скакалци, те се впиха в бедрата на непознатия. Едното получи къс удар по жабешката муцуна и падна на дъските. Второто, засегнато от самия връх на меча, падна и започна да се гърчи. Останалите налазиха белокосия като мравки, изтласквайки го към края на моста. Едно от тях излетя назад, пръскайки кръв, треперещо и пищящо. И в този момент целият куп преплетени тела се прехвърли през ръба на моста и се строполи в пропастта. Юрга падна и прикри главата си с ръце.

Изпод моста се чуха тържествуващите викове на чудовищата, които веднага преминаха в писъци на болка и вопли, прекъсвани от свистенето на острието. От мрака се чу грохот на камъни и хрущене на кости, после отново свистенето на меча, което сложи край на отчаян, смразяващ кръвта писък.

След това настана тишина, прекъсвана от резките крясъци на изплашени птици в дълбината на гората, в гъсталака на огромните дървета. Но скоро и те замлъкнаха.

Юрга преглътна, вдигна глава и се изправи с усилие. Беше все така тихо, дори листата не шумоляха, сякаш цялата гора беше онемяла от ужас. Разкъсани облаци затулваха небето.

— Хей…

Юрга се обърна, машинално прикривайки се с ръце. Вещерът стоеше пред него, неподвижен, черен, с блестящия меч в отпуснатата си ръка. На Юрга му направи впечатление, че стойката му е някак изкривена, приведена встрани.

— Какво ви е, господине?

Вещерът не отговори. Пристъпи тромаво и тежко, премествайки с усилие левия си крак. Протегна ръка и се хвана за каруцата. Юрга видя, че по дъските се стича блестяща черна кръв.

— Вие сте ранен, господине!

Вещерът не отговори. И като гледаше търговеца право в очите, изведнъж увисна на каруцата и бавно се свлече на дъските на моста.

II

— Внимателно, по-бавно… Под главата… Нека някой да му подхване главата!

— Тук, тук, на каруцата!

— Богове, кръвта му изтича… Господин Юрга, кръвта се просмуква през превръзката…

— Стига приказки! Напред, Поквит, по-живо! Завий го с кожуха, Вел, не виждаш ли, че трепери?

— Може би да му дам малко вино?

— Както е в безсъзнание? Ти ме смайваш, Вел. По-добре дай виното насам, трябва да пийна… Вие, кучета такива, мерзавци, подли страхливци! Да избягате, да ме оставите сам!

— Господин Юрга! Той говори нещо!

— Какво? Какво казва?

— Ъъъ, нещо неразбираемо… Като че ли някакво име.

— Какво име?

— Йенефер…

III

— Къде… съм?

— Лежете, господине, не мърдайте, защото всичко ще се размести и ще се пръсне. Изгризали са ви бедрото до кост, гадините, колко кръв изтече… Не ме ли познахте? Аз съм Юрга! Мен спасихте на моста, помните ли?

— Аха…

— Жаден ли сте?

— Адски…

— Пийте, господине, пийте. Имате треска.

— Юрга… Къде сме?

— Пътуваме с каруцата. Не говорете, господине, и не мърдайте. Трябва да се измъкнем от горите и да стигнем до човешките селища. Да намерим някой, който разбира от лечителство. Това, че ви превързахме, не е достатъчно. Кръвта продължава да тече…

— Юрга?

— Да, господине?

— В моето сандъче… Шишенце… Със зелен печат. Скъсай печата и ми сипи… В някаква чаша. Измий хубаво чашата и никой да не пипа шишенцето… Ако му е мил животът… По-бързо, Юрга. По дяволите, как друса тази каруца… Шишенцето, Юрга…

— Готово… Пийте…

— Благодаря… Сега слушай. След малко ще заспя. Ще се мятам и ще бълнувам, после ще стана неподвижен като мъртвец. Това не е страшно, не се бой…

— Лежете, господине, защото раната ще се отвори и кръвта ви ще изтече.

Вещерът падна върху кожата и започна да върти глава. Усети как търговецът го покрива с кожух и чул, който силно миришеше на конска пот. Каруцата се друсаше леко и всеки тласък предизвикаше дива болка в бедрото му. Гералт стисна зъби. Над себе си виждаше милиарди звезди. Толкова близко, сякаш бе достатъчно да протегне ръка, за да ги докосне. Точно над главата му, над върховете на дърветата.

Избираше пътя си така, че да се държи встрани от светлината, от лагерните огньове, и през цялото време да е в укритието на танцуващите сенки. Това не беше лесно, защото покрай него постоянно пламтяха огньове от елови клони, червените езици на пламъците се извиваха към небето, клоните пукаха, сипеха се искри, осветяващи насядалите около огньовете хора.

Гералт се забави, за да пропусне препречилия пътя див хоровод. Някой го дръпна за ръкава и се опита да пъхне в ръката му дървено канче, от което излизаше пяна. Той отстрани меко, но решително клатушкащия се мъж, който разливаше наоколо бира от бъчонката, която държеше под мишница. Не му се пиеше.

Не и в такава нощ.

Недалече, на скеле от брезови стебла, издигащо се до огромен огън, светлокосият Майски крал с венец и панталони от груб плат целуваше червенокосата Майска кралица, опипвайки гърдите й, напиращи през тънката, пропита с пот риза. Монархът беше повече от леко пиян, олюляваше се, стараейки се да запази равновесие, прегърнал през рамо Кралицата, и притискаше към нея юмрука си, стиснал халба бира. Кралицата, също не съвсем трезва, с венец, постоянно падащ върху очите й, беше прегърнала Краля през шията и пристъпваше от крак на крак. Тълпата ръкопляскаше под скелето, пееше, крещеше и размахваше пръчки, украсени с гирлянди от зеленина и цветя.

— Белетейн! — извика право в ухото на Гералт млада дребна девойка. Хвана го за ръкава и го придърпа насред обграждащия ги хоровод. Затанцува до него, размахвайки полата си и окичените си с цветя коси. Той й позволи да го увлече в танца и двамата се завъртяха, ловко избягвайки другите двойки.

— Белетейн! Майската нощ!

Наоколо цареше оживление, чуваха се писъци, нервен смях, някакъв момък носеше към края на кръга от светлина девойка, която се преструваше, че се съпротивлява. Хороводът се виеше с диви крясъци между огньовете. Някой се спъна и падна, разкъса веригата от ръце и раздели хората на малки групички.

Девойката, гледайки Гералт изпод украсяващите челото й листа, се притисна в него и го прегърна, дишайки тежко. Той я хвана грубо — по-грубо, отколкото беше възнамерявал. Ръцете му, притиснати към гърба й, усетиха горещата влага на тялото й, проникваща през тънкия лен. Тя вдигна глава. Очите й бяха затворени, зъбите й блестяха зад леко повдигнатата горна устна. Миришеше на пот и акорус, на дим и похот.

„Защо не?“ — помисли си той, като продължаваше да притиска гърба й, наслаждавайки се на влажната, пареща топлина. Девойката не беше негов тип — прекалено дребна, твърде закръглена, — чувстваше под дланта си мястото, където прекалено стегнатият корсаж се бе впил в плътта й, разделяйки гърба й на две рязко разграничени половини, каквито не би трябвало да има. „Защо не — запита се отново, — нали в такава нощ… Това няма значение.“

Белетейн… Огньове до хоризонта. Белетейн, Майската нощ.

Най-близкият огън с трясък погълна хвърления към него наръч сухи клони, лумна и заля всичко наоколо със златиста светлина. Девойката вдигна глава, отвори очи и го погледна в лицето. Той чу как тя шумно си пое въздух, усети как се напряга, как рязко опира ръце в гърдите му. Веднага я пусна. Тя се олюля и леко се отдръпна от него, но бедрата й си останаха прилепени до неговите. После наведе глава, свали ръцете си и отстъпи, извърнала поглед.

Няколко мига не помръдваха, но ето че върналият се хоровод отново връхлетя върху тях, подхвана ги и ги завъртя. Девойката бързо се извърна и избяга, опитвайки се непохватно да се присъедини към танцуващите. Погледна към него. Само веднъж.

Белетейн…

„Какво правя тук?“

В мрака заискри звезда, примигна и привлече погледа му. Медальонът на шията на вещера потрепна. Гералт неволно разшири зеници и с усилие проби мрака с поглед.

Жената не беше селянка. Селянките не носят черни кадифени наметала. Селянките, които мъжете носеха или дърпаха към храстите, които викаха, кикотеха се, дърпаха се и се съпротивляваха като пъстърви, когато ги вадят от водата. И нито една от тях не водеше в мрака високи светлокоси младежи с развяващи се ризи.

Селянките не носят на шията си невен и отрупани с диаманти обсидианови звезди.

— Йенефер.

Неочаквано разширили се виолетови очи, горящи върху бледо триъгълно лице.

— Гералт…

Тя пусна дланта на светлокосия херувим с блестящи от пот гърди като медни плочи. Младежът се олюля, падна на колене, тръсна глава и се огледа, примигвайки. Стана бавно, хвърли им объркан поглед и после тръгна с несигурна крачка към огньовете. Магьосницата дори не погледна подире му. Гледаше към вещера, а ръката й силно стискаше ръба на наметалото.

— Радвам се, че се срещаме отново — каза той с лекота. И веднага усети как спада появилото се между тях напрежение.

— И аз — усмихна се тя. Стори му се, че в тази усмивка има нещо измъчено, но не беше сигурен. — Много приятна изненада, не отричам. Какво правиш тук, Гералт? Ах… Извинявай за нетактичността. Естествено, същото, което и аз. Та това е Белетейн. Просто ти ме хвана, така да се каже, на местопрестъплението.

— Попречих ти.

— Ще го преживея — засмя се тя. — Нощта не е свършила. Ако поискам, ще привлека друг.

— Жалко, че аз не умея така — каза той, като с усилие се правеше на равнодушен. — Току-що една видя на светлината очите ми и избяга.

— На зазоряване — каза Йенефер и се усмихна още по-изкуствено, — когато съвсем се разлудуват, това ще им стане безразлично. Все ще намериш някоя, ще видиш…

— Йен… — думите заседнаха в гърлото му. Гледаха се дълго, много дълго, а червеният отблясък на огньовете играеше върху лицата им. Йенефер изведнъж въздъхна и прикри очи с ресниците си.

— Не, Гералт. Не бива да започваме…

— Това е Белетейн — прекъсна я той. — Забрави ли?

Тя се приближи бавно, сложи длани на раменете му и докосна с чело гърдите му. Той галеше враните й коси с виещи се като змии къдрици.

— Повярвай ми — прошепна тя и вдигна глава. — Не бих се поколебала дори за миг, ако ставаше въпрос само за… Но няма смисъл. Всичко ще започне отново и ще свърши както преди. Няма смисъл да…

— Нима всичко трябва да има смисъл? Това е Белетейн.

— Белетейн. — Тя се извърна. — И какво? Нали нещо ни е довело при тези весели хора, при огньовете им? Искали сме да потанцуваме, да подивеем, да се понапием и да се възползваме от ежегодно царящата тук свобода, неразривно свързана с празника на повтарящия се цикъл на природата. И моля ти се, срещаме се след… Колко време мина? Година?

— Година, два месеца и осемнайсет дни.

— Колко трогателно. Умишлено ли ги броиш?

— Да. Йен…

— Гералт — прекъсна го тя, отстъпи рязко и вдигна глава. — Ще го кажа ясно. Не искам.

Той кимна, за да й покаже, че се е изразила достатъчно ясно.

Йенефер отметна наметалото и под него се видяха много тънка бяла блуза и черна пола, стегната с колан от сребърни брънки.

— Не искам — повтори тя — да започваме отначало. А да направя с теб това… което смятах да направя с онзи русичкия… По същите правила… Това, Гералт, не ми изглежда красиво. Обидно е и за теб, и за мен. Разбираш ли?

Той отново кимна. Тя го погледна изпод спуснатите си ресници.

— Няма да си тръгнеш, нали?

— Не.

Тя помълча известно време, неспокойно помръдвайки пръсти.

— Сърдиш ли се?

— Не.

— Тогава ела да поседнем някъде по-надалече от глъчката и да си поговорим. Защото, виждаш ли, аз се радвам на срещата ни. Наистина. Да поседим малко заедно. Искаш ли?

— Добре, Йен.

Отдалечиха се в мрака, към пиреновите храсталаци, към черната стена на гората, като заобиколиха прегърнатите двойки. Наложи им се да вървят доста, за да намерят място, което си е само тяхно. Сухо хълмче, обрасло с хвойнови храсти, стройни като кипариси.

Магьосницата свали наметалото си и го разстла на земята. Той седна до нея. Много му се искаше да я прегърне, но от инат не го направи. Йенефер оправи блузата си с дълбоко деколте, погледна го проницателно, въздъхна и го прегърна. Това можеше да се очаква. За да чете мисли, й се налягаше да напряга волята си, но намеренията улавяше неволно.

Мълчаха.

— О, по дяволите — каза тя и се отдръпна. Вдигна ръка, изрече заклинание и над главите им се издигнаха червени и зелени кълба, които се пръснаха високо в небето и се разпаднаха на разноцветни късчета. Откъм огньовете долетя смях и радостни възклицания.

— Белетейн — каза тя тъжно. — Майската нощ… Цикълът се повтаря. Нека се радват… щом могат.

В околността имаше и други магьосници. В далечината в небето се врязаха три оранжеви мълнии, а от другата страна, отвъд гората, се издигна истински гейзер от разноцветни кръжащи метеори. Хората около огньовете възкликваха гръмогласно и крещяха смаяно. Гералт погали сдържано къдриците на Йенефер, вдъхвайки аромата на люляк и касис. „Ако я пожелая прекалено силно — помисли си той, — тя ще го усети и ще се обиди. Ще настръхне, ще се вбеси и ще ме отблъсне. Ще я попитам спокойно какво става с нея…“

— Нищо не става с мен — каза тя и гласът й потрепна. — Нищо, за което да си струва да се говори.

— Недей, Йенефер. Не ми чети мислите. Това ме смущава.

— Извинявай. Неволно. А при теб какво ново, Гералт?

— Нищо. Нищо, за което да си струва да се говори…

Помълчаха.

— Белетейн! — рече тя внезапно и той я усети как се напряга, как се напряга и ръката й, докосваща гърдите му. — Хората се веселят. Празнуват вечния цикъл на обновяване на природата. А ние? Какво правим тук ние? Ние, отживелиците, обречени на измиране, гибел и забрава? Природата тържествува, цикълът се повтаря. Но не и ние, Гералт. Ние не можем да се повторим. Нас са ни лишили от такава възможност. На нас ни е дадена възможността да правим с природата невероятни неща, понякога дори противоречащи на самата нея. И същевременно са ни лишили от най-простото и естествено нещо, присъщо на природата. Каква полза имаме от това, че живеем повече от всички тях? След нашата зима няма да дойде пролет, ние няма да се възродим, всичко приключва заедно с нас. Но и ти, и аз сме привлечени от тези огньове, макар че присъствието ни тук е жестока и кощунствена подигравка с празника им.

Той мълчеше. Не обичаше тя да изпада в такова настроение, източникът на което му беше добре известен. „Отново — помисли си той, — това отново е започнало да я измъчва“. Имаше време, когато му се струваше, че е забравила, че се е примирила, като останалите. Прегърна я, притисна я към себе си и започна да я люлее леко, като дете. Тя не се възпротиви. Той не се учуди. Знаеше какво й е необходимо.

— Знаеш ли, Гералт — каза тя вече спокойно. — Най-много ми липсваше твоето мълчание.

Той докосна с устни косата й и ухото й. „Искам те, Йен — помисли си. — Желая те и ти го знаеш. Знаеш го Йен.“

— Знам го — прошепна тя.

— Йен…

Тя отново въздъхна.

— Само днес. — Погледна го с широко отворени очи. — Само тази нощ, която скоро ще свърши. Нека това бъде нашият Белетейн. На сутринта ще се разделим. Моля те, не разчитай на повече, не мога, не бих могла… Прости ми. Ако това те наранява, целуни ме и си тръгни.

— Ако те целуна — няма да си отида.

— Надявах се на това.

Тя наведе глава. Той докосна с устни отворената й уста. Съвсем внимателно. Първо горната, после и долната устна. Зарови пръсти в едрите й къдрици, докосна ухото й, диамантените обеци, шията й. Йенефер отговори на целувката му и се притисна към него, а ловките й пръсти бързо и уверено се справиха с копчетата на кафтана му.

Тя легна по гръб върху наметалото, разстлано върху мекия мъх. Той притисна устни към гърдите й и усети как се втвърдяват зърната й под тънката блуза. Тя дишаше учестено.

— Йен…

— Не говори… Моля те…

Докосването на гладката й студена кожа, наелектризираща пръстите и дланта му. Тръпките по гърба му, в който са се впили пръстите й. Виковете и пеенето откъм огньовете, далечните искри в пурпурния дим. Докосване и галене. Треперене. И нетърпение. Плавното докосване на бедрата й, обхващащи го, притискащи го.

Белетейн!

Дишане, разкъсано на отделни въздишки. Избухване под клепачите, аромат на люляк и касис. Майската кралица и Майският крал? Подигравка и кощунство? Забрава?

Белетейн! Майската нощ!

Стон. Негов? Неин? Черни къдрици върху очите, върху устните. Сплетени пръсти на треперещи ръце. Вик. Неин? Черни ресници. Мокри. Стон. Негов?

Тишина. Цяла вечност в тишина.

Белетейн… Огньове до хоризонта…

— Йен?

— Ох, Гералт…

— Йен… Ти плачеш?

— Не!

— Йен…

— Обещах си… Обещах…

— Не говори. Не бива. Не ти ли е студено?

— Студено ми е.

— А сега?

— По-топло е.

Небето се проясняваше с плашещи темпове, черната стена на гората придобиваше очертания, от безформения мрак се показваше ясната назъбена линия на върховете на дърветата. Надигащият се иззад тях син предвестник на зората се разливаше по хоризонта и гасеше светлинките на звездите. Стана по-студено. Гералт я прегърна по-силно и я покри с наметалото.

— Гералт?

— Ммм?

— Сега ще се съмне.

— Знам.

— Сърдиш ли се?

— Малко.

— Всичко започва отначало?

— Никога не е свършвало.

— Моля те… Започвам да се чувствам…

— Не говори. Всичко е прекрасно.

Миризма на дим, плуващ сред хвойната. Миризма на люляк и касис.

— Гералт?

— Да?

— Спомняш ли си срещата ни в Пустилските планини? И онзи златен дракон… как се казваше?

— Трите гарги. Спомням си.

— Той ни каза…

— Спомням си, Йен.

Тя го целуна на мястото, където шията преминава в ключицата, после сложи главата си там, галейки го с косите си.

— Ние сме създадени един за друг — прошепна тя. — Може би предопределени? Но нали от това няма да се получи нищо? Жалко, но когато се съмне, ще се разделим. Не може да бъде иначе. Трябва да се разделим, за да не се нараним взаимно. Ние, предопределените един за друг. Създадените един за друг. Жалко. Този или тези, които са ни създавали, е трябвало да се погрижат за нещо повече. Само предопределението не е достатъчно, прекалено малко е. Нужно е нещо повече. Прости ми. Трябваше да ти го кажа.

— Знам.

— Знаех си, че нямаше смисъл да се обичаме.

— Грешиш. Имаше. Въпреки всичко.

— Отиди в Цинтра, Гералт.

— Какво?

— Отиди в Цинтра. Отиди там и този път не се отказвай. Не прави това, което направи тогава… Когато беше там.

— Откъде знаеш?

— Знам всичко за теб. Запомни ли? Отиди в Цинтра, отиди колкото се може по-бързо. Настъпват тежки времена, Гералт. Много тежки. Длъжен си да успееш…

— Йен…

— Не казвай нищо, моля те.

Студено. Все по-студено. И по-светло.

— Не си тръгвай. Ще дочакаме утрото…

— Ще го дочакаме.

IV

— Не мърдайте, господине. Трябва да сменим превръзката, защото раната кърви, а кракът е страшно подут. О, богове, колко зле изглежда… Трябва по-скоро да намерим лекар…

— По дяволите лекаря — изстена вещерът. — Дай тук сандъчето ми, Юрга. Ето това шишенце… Излей го направо в раната. О, проклятие! Нищо, нищо, сипи още… Ооох! Добре. Затвори го хубаво и ме завий.

— Подуло се е, господине, цялото бедро. И имате треска.

— По дяволите треската. Юрга?

— Да?

— Забравих да ти благодаря.

— Не вие трябва да ми благодарите, господине, а аз. Вие ми спасихте живота, защитихте ме, пострадахте заради това. А аз какво? Какво съм направил? Качил съм ранен човек в безсъзнание на каруцата, не съм го оставил да умре? Съвсем нормално нещо, господин вещерю.

— Не е чак толкова нормално, Юрга. Изоставяли са ме в подобни ситуации… като куче…

Търговецът наведе глава и премълча.

— Така е, лош свят ни заобикаля — рече най-накрая. — Но това не е причина всички да сме лоши. Нуждаем се от добро. На това ме е учил баща ми, на това уча и аз синовете си.

— Вещерът мълчеше и се взираше в клоните на дърветата, увиснали над пътя и отмествани от каруцата при преминаването й. Бедрото му пулсираше, но той не усещаше болка.

— Къде сме?

— Прекосихме брода през река Трава, сега минаваме през Мехунските гори. Това вече не е Темерия, а Соден. Проспахте границата, когато митничарите ровиха из каруцата. Много се слисаха, като ви видяха. Но най-старият от тях ви познаваше, заповяда да не задържат повече каруцата и ни пуснаха.

— Познавал ме е?

— Да, несъмнено. Наричаше ви Гералт. Така каза — Гералт от Ривия. Това ли ви е името?

— Да…

— Този митничар обеща, че ще изпрати някого с вестта, че ни трябва лекар. А аз му платих нещичко, за да не забрави случайно.

— Благодаря ти, Юрга.

— Не, господин вещерю. Казах ви, че аз ви благодаря. И не само това. Дължа ви още нещо. Уговорихме се… Какво ви е? Лошо ли ви е?

— Юрга… Шишенцето със зеления печат…

— Господине… Пак ли? Толкова страшно крещяхте в съня си…

— Трябва, Юрга.

— Вие си решавате. Чакайте, сега ще сипя в чашата… Лекар трябва, колкото се може по-скоро, не това…

Вещерът извърна глава.

Чуваше викове на деца, играещи в пресъхналия вътрешен ров, обграден от стените на двореца. Бяха около десетина и вдигаха голям шум, подвиквайки си с тънки, възбудени, преминаващи във фалцет гласове. Носеха се насам-натам из рова, подобно на рояк бързи риби — променящи изненадващо и мълниеносно посоката си, но винаги заедно. Както обикновено, след шумните, слаби като плашила по-големи момчета тичаше задъхващ се дребосък, опитваше се да ги догони.

— Много са — отбеляза вещерът.

Мишовур подръпна брадата си и се усмихна кисело.

— Вярно. Много са.

— А кой от тях… Кое от хлапетата е тази прословута Изненада?

Друидът извърна поглед.

— Нямам право, Гералт…

— Каланте?

— Разбира се. Едва ли си мислел, че ще даде толкова лесно детето. Познаваш я. Желязна жена. Ще ти кажа нещо, което не би трябвало да ти казвам, надявам се да ме разбереш. Разчитам, че няма да ме издадеш.

— Говори.

— Когато детето се роди, а това беше преди шест години, тя ме извика и ми заповяда да те намеря и да те убия.

— И ти отказа.

— На Каланте не се отказва — отвърна сериозно Мишовур, гледайки го в очите. — Бях готов да тръгна веднага, но тя ме извика отново. И отмени заповедта, без да обяснява защо. Бъди предпазлив, когато говориш с нея.

— Ще бъда. Кажи, Мишовур, какво се случи с Дани и Павета?

— Пътували по море от Скелиге за Цинтра. Попаднали в буря. Не намерили дори отломки от кораба… Гералт… Това, че детето тогава не е било с тях, е адски странно. Необяснимо. Искали са да го вземат със себе си на кораба, но в последния момент се отказали. Никой не знае причините, Павета не се разделяла с…

— Как го понесе Каланте?

— А ти как мислиш?

— Разбирам.

Топуркайки като банда таласъми, децата се качиха горе и профучаха край тях. Гералт забеляза, че близо до водача на тайфата бяга момиче с развяващи се светли коси — също така слаба и креслива като момчетата. С див вой тайфата отново се понесе надолу, по стръмния склон на рова, като поне половината от тях, включително и момичето, паднаха на задниците си и се запързаляха надолу. Най-малкият, все още не успял да ги догони, се спъна, изтърколи се долу и гръмогласно се разплака, стиснал удареното си коляно. Другите момчета го наобиколиха и започнаха да го дразнят и да му се подиграват, след което се понесоха нататък. Момичето клекна при момченцето, прегърна го и изтри сълзите му, размазвайки по муцунката му кръвта и мръсотията.

— Да вървим, Гералт, кралицата чака.

— Да вървим, Мишовур.

Каланте седеше на голяма пейка с облегалка, закачена с вериги за клоните на огромна липа. Изглеждаше, че дреме, но лекото полюляване на краката й показваше, че не е така. С нея имаше три млади жени. Едната седеше на земята, край люлката, и разпростряната й рокля се белееше върху зеленината като пряспа сняг. Другите две, недалече, си шепнеха нещо и внимателно оглеждаха малиновите храсти.

— Господарке — поклони се Мишовур.

Кралицата вдигна глава. Гералт падна на коляно.

— Вещерю — изрече сухо тя.

Както и преди, носеше изумруди, хармониращи със зелената рокля. И с цвета на очите й. Както и преди, имаше златна диадема на пепелявосивите си коси. Но ръцете й, които си спомняше като бели и тънки, вече не бяха толкова тънки. Кралицата беше напълняла.

— Приветствам те, Каланте от Цинтра.

— Приветствам те, Гералт от Ривия. Очаквах те. Мишовур, приятелю, ще съпроводиш ли девойките до замъка?

— Както заповядаш, кралице.

Останаха сами.

— Шест години — рече Каланте, без да се усмихва. — Ти си изумително точен, вещерю.

Той не отговори.

— Имаше минути, какви ги говоря, имаше години, когато се утешавах с надеждата, че ще забравиш. Че едно или друго ще ти попречи да дойдеш. Не, по принцип не съм ти пожелавала нещастия, но все пак бях длъжна да отчитам не съвсем безопасния характер на професията ти. Разправят, че смъртта върви подире ти, Гералт от Ривия, но ти никога не поглеждаш назад. А после… Когато Павета… Ти вече знаеш?

— Знам — наведе глава Гералт — и ти съчувствам от цялото си сърце…

— Не — прекъсна го тя. — Това беше отдавна. Както виждаш, вече не нося траур. Носих достатъчно дълго. Павета и Дани… Предопределени един за друг… До края. Е, как да не повярваш в силата на предопределението?

Замълчаха. Каланте разклати крака и отново разлюля пейката.

— И ето че след шестте уречени години вещерът се завръща — рече тя, а върху устните й заигра странна усмивка. — Завръща се и иска клетвата да бъде изпълнена. Как мислиш, Гералт, дали след сто години бардовете ще пеят песни за тази среща? Аз мисля, че ще пеят. Да, те умеят това. Мога да си представя. Чуй само. И казал злият вещер: „Изпълнявай клетвата, кралице, или ще се стовари върху теб проклятие“. Паднала кралицата на колене пред вещера, обляна в сълзи, и замолила: „Смили се! Детето ми не взимай! Едничко е останало!“

— Каланте…

— Не ме прекъсвай — сопна се тя. — Разказвам приказка, не виждаш ли? Слушай по-нататък. Злият бездушен вещер затропал с крака, размахал ръце и извикал: „Клетвопрестъпнице, пази се от възмездието на съдбата! Ако не спазиш клетвата, нещастие ще те застигне!“ И отвърнала кралицата: „Така да бъде, вещерю! Да бъде, както съдбата е решила. Виж, десетина деца играят навън. Ако познаеш предопределеното за теб, вземи го и със сърце разбито остави ме!“

Вещерът мълчеше.

— В приказката — усмивката на Каланте ставаше все по-неприятна, — кралицата, както си я представям, би позволила на вещера три опита. Но ние не сме в приказка, Гералт. Ние сме в реалността — ти, аз и нашият проблем. И нашето предопределение. Това не е приказка, а самият живот. Отвратителен, лош, тежък, непрощаващ грешките и обидите, незнаещ милост, разочароващ и нещастен, нещадящ никого — нито вещерите, нито кралиците. И затова, Гералт от Ривия, ще отгатваш само веднъж.

Вещерът продължаваше да мълчи.

— Само един-единствен път — повтори Каланте. — Но, както казах, това не е приказка, а животът, който ние самите сме длъжни да запълваме с моменти на щастие, защото, както знаеш, не можем да разчитаме на благосклонността на съдбата. Затова, какъвто и успех да имаш в отгатването, няма да си тръгнеш оттук с празни ръце. Ще вземеш едно дете. Това, което избереш. Детето, от което ще направиш вещер. Ако то, разбира се, издържи Изпитанието с тревите.

Гералт вдигна рязко глава. Кралицата се усмихна. Той познаваше тази усмивка — отвратителна, злобна, презрителна, но и напрегната.

— Учуден си — отбеляза тя. — Е, понаучих някои неща. Тъй като имаше шанс детето на Павета да стане вещер, положих тези усилия. Но моите източници, Гералт, мълчат относно това колко деца от всеки десет оцеляват при Изпитанието с тревите. Би ли могъл да задоволиш любопитството ми?

— Кралице — изкашля се Гералт, — вероятно си хвърлила доста труд в изучаване на проблема и трябва да знаеш, че кодексът и клетвата ми забраняват дори да изричам това название, да не говорим — да го обсъждам.

Каланте спря рязко люлката, опирайки крака в земята.

— Три, най-много четири от десет — каза тя и поклати глава, правейки се на замислена. — Жестока селекция, бих казала, много жестока, и то на всеки от етапите. Отначало — подборът, после — изпитанията. А след това — измененията. И колко юноши накрая получават медальони и сребърни мечове? Един от десет? Един от двайсет?

Вещерът мълчеше.

— Дълго мислих — продължи Каланте, вече без да се усмихва. — И стигнах до извода, че селекцията на децата на етап избор има нищожно значение. Каква разлика има, Гералт, кое точно дете ще умре или ще полудее, натъпкано с наркотици? Какво значение има чий мозък ще се разкъса от кошмарните видения, чии очи ще се пръснат и ще изтекат, вместо да се превърнат в котешки очи? Какво значение има дали умрялото дете ще бъде посоченото от предопределението, или ще е някое напълно случайно срещнато? Отговори.

Вещерът скръсти ръце на гърдите си, за да успокои треперенето им.

— Защо? — попита той. — Очакваш ли отговор?

— Вярно, не очаквам. — Кралицата отново се усмихна. — Както винаги, си безпогрешен в изводите си. Кой знае, може би, въпреки че не очаквам отговор, бих се съгласила да обърна внимание на твоите доброволни и искрени думи? Думи, които може би ще пожелаеш да изречеш и по този начин да се освободиш от това, което те потиска? Хайде, да се заемаме за работа, нали трябва да дадем материал на бардовете. Да отидем да избереш дете.

— Каланте — каза той, като я гледаше право в очите. — Няма защо да се притесняваш за бардовете — ако не им достига материал, сами ще си измислят нещо. А ако разполагат с истински материал, ще го изкривят. Както ти правилно отбеляза, това не е приказка, а самият живот. Отвратителен и лош. Затова, по дяволите, нека да го изживеем по възможност добре и достойно. Да ограничим несправедливостите до възможния минимум. В приказката, естествено, кралицата може да се моли на вещера, а той да настоява на своето и да тропа с крак. В живота кралицата може просто да каже: „Не взимай детето, моля те“. А вещерът да отговори: „Щом ме молиш, няма да го взема“. И да си отиде подир залязващото слънце. Но за такъв завършек бардът няма да спечели от слушателя нито грош, най-много да получи ритник в задника. Защото ще стане скучна история.

Каланте престана да се усмихва. В очите й се мярна нещо познато.

— Накъде биеш? — попита тя.

— Нека да не заобикаляме същността на въпроса, Каланте. Знаеш какво имам предвид. Както съм дошъл, така и ще си отида. Да избирам дете? А защо? Мислиш ли, че чак толкова ми трябва? Мислиш, че съм дошъл тук, в Цинтра, воден от копнежа да ти отнема внучето? Не, Каланте. Може би просто съм искал да видя това дете, да погледна предопределението в очите… Самият аз не знам. Но не се бой. Няма да ти го взема. Достатъчно е да ме помолиш…

Каланте скочи от пейката, а в очите й изригна зелен пламък.

— Да те моля? — изсъска яростно тя. — Теб? Да се боя от теб? Аз ли да се боя от теб, проклет магьоснико? Осмеляваш се да хвърлиш в лицето ми презряната си милост? Да ме обиждаш със съчувствието си? Да ме обвиняваш в страхливост, да се съмняваш в силата на волята ми? Ти си се самозабравил заради благосклонното ми отношение към теб! Внимавай!

Вещерът реши, че може би ще е по-безопасно, ако, вместо да свива рамене, падне на колене и сведе глава. И не сгреши.

— Е — изсъска Каланте, застанала пред него. Ръцете й бяха отпуснати, а отрупаните й с пръстени ръце — свити в юмруци. — Най-накрая. Това е подобаваща поза. Точно така се отговаря на кралица, която ти е задала въпрос. А ако не е въпрос, а заповед, главата се навежда още по-ниско, а после се изпълнява заповедта. Незабавно. Разбра ли?

— Да, кралице.

— Прекрасно. Стани.

Той се изправи. Тя го погледна и прехапа устни.

— Много ли те обиди избухването ми? Говоря за формата, не за съдържанието.

— Не много.

— Добре. Ще се постарая да не избухвам повече. И така, казах вече: там, в рова, играят десет деца. Ще избереш едно, което ти се стори най-подходящо, ще го вземеш, и, в името на боговете, ще направиш от него вещер, защото такова е предопределението му. А ако не предопределението, то моята воля е такава.

Той я погледна в очите и се поклони ниско.

— Кралице, преди шест години ти доказах, че има нещо по-могъщо от кралската воля. В името на боговете, ако такова нещо съществува, ще ти го докажа още веднъж. Няма да ме принудиш да правя избор, който не желая. Извинявай за формата, но не и за съдържанието.

— Под двореца ми има дълбоки тъмници. Предупреждавам те: още малко, една дума само, и ще завършиш живота си в тези тъмници.

— Нито едно момче от тези долу не става за вещер — рече бавно той. — И сред тях няма син на Павета.

Каланте присви очи. Той дори не трепна.

— Да вървим — каза тя накрая и се завъртя.

Той я последва между редиците цъфтящи храсти, между лехите и живите плетове. Кралицата влезе в ажурна беседка. Там, около маса от малахит, имаше четири големи плетени кресла, а на масата бяха оставени кана и две сребърни чаши.

— Седни и си налей.

Тя вдигна чашата си към него и отпи — рязко, солидно, по мъжки. Без да сяда, той отговори по същия начин.

— Седни — повтори тя. — Искам да поговорим.

— Слушам те.

— Откъде знаеш, че сред децата в рова няма син на Павета?

— Не знаех — реши да бъде откровен Гералт. — Стрелях напосоки.

— Аха. Можех да предположа. А това, че нито един от тях не става за вещер? Вярно ли е? И как го определи? С помощта на магия?

— Каланте — каза той тихо. — Нямаше нужда нито да определям, нито да проверявам. Това, което ти каза по-рано, си беше чистата истина. Всяко дете е подходящо. Цялата работа е в селекцията. По-късната селекция.

— О, богове на морето, както казва вечно отсъстващият ми мъж! — засмя се тя. — Тогава всичко това не е истина? Цялото това Право на Изненадата? Легендите за децата, които не са очаквани, и за това кого ще срещнеш първи при завръщането си? Така и предполагах! Всичко е игра! Игра със случая, игра със съдбата! Но това е дяволски опасна игра, Гералт!

— Знам.

— Игра с нечие нещастие. Кажи ми, защо трябва да се заставят родителите или опекуните да дават такива трудни и тежки клетви? Защо им взимат децата? Нали е пълно с ничии деца? По пътищата скитат бездомни сирачета. Във всяко село може да се купи дете, и то евтино, в гладни времена всеки селянин охотно би продал детето си — какво толкова, ще си направи друго. Така че за какво е всичко това? Защо ти застави мен, Дани и Павета да се закълнем? Защо дойде точно шест години след раждането на детето? И защо, по дяволите, не искаш да го вземеш, защо казваш, че не ти трябва?

Гералт мълчеше. Каланте поклати глава.

— Мълчиш — отбеляза тя и се облегна в креслото. — Да поразсъждаваме над причините за мълчанието ти. Логиката е майка на знанието. И какво ни подсказва тя? С какво разполагаме? Вещер, търсещ предопределението, скрито в странното и съмнително Право на изненадата. Вещерът намира това предопределение. И изведнъж се отказва от него. Твърди, че Детето на изненадата не му трябва. Лицето му е каменно, в гласа му се долавят лед и метал. Смята, че кралицата — която все пак е жена — ще се подлъже по демонстрираната от него мъжка твърдост. Не, Гералт, не си прави труда. Знам защо се отказваш да избереш дете. Защото не вярваш в предопределението. Защото не си сигурен. А когато не си сигурен… те хваща страх. Да, Гералт. Това, което те движи, е страхът. Ти се боиш. Кажи ми, че не съм права.

Той остави бавно чашата на масата. Бавно, за да не би звънът при допира на среброто и малахита да издаде треперенето на ръката му, което не можеше да овладее.

— Права ли съм?

— Да.

Тя се наведе бързо напред и стисна силно ръката му.

— Издигна ми се в очите — каза тя и се усмихна. Усмивката й беше хубава. Въпреки волята си, със сигурност въпреки волята си, той й се усмихна в отговор.

— Как се досети, Каланте?

— Не съм се досетила. — Тя не пусна ръката му. — Стрелях напосоки.

Засмяха се едновременно. После дълго седяха безмълвно сред зеленината, сред аромата на песекиня, сред топлината и бръмченето на пчелите.

— Гералт?

— Да, Каланте?

— Не вярваш ли в предопределението?

— Не знам дали изобщо вярвам в нещо. А що се отнася до предопределението… Страхувам се, че само то не е достатъчно. Нужно е нещо повече.

— Искам да те попитам нещо. Какво става с теб? Нали самият ти си бил Дете на изненадата? Мишовур твърди…

— Не, Каланте. Мишовур е имал предвид нещо съвсем различно. Мишовур… Той навярно знае. Но използва удобната легенда, когато му е изгодно… Не е вярно, че съм този, когото са заварили вкъщи, но не са очаквали. Не е вярно, че именно затова съм станал вещер. Аз съм най-обикновен сирак, Каланте. Нежелан, незаконороден син на жена, която не помня. Не знам коя е.

Кралицата го погледна проницателно, но вещерът не продължи.

— Нима всички разкази за Правото на изненадата са легенди?

— Всички. Случайността трудно може да се нарече предопределение.

— Но вие, вещерите, не преставате да търсите?

— Не преставаме. Но това няма смисъл. Нищо няма смисъл.

— Вярвате, че Детето на предопределението ще мине през Изпитанието без никакъв риск?

— Вярваме, че такова дете не се нуждае от никакво Изпитание.

— Един въпрос, Гералт. Доста личен. Може ли?

Той кимна.

— Както е известно, най-добрият начин да се предадат наследствените качества е естественият. Ти си преминал през Изпитанието и си оцелял. Ако толкова много ти трябва дете с особени качества и издръжливост… Защо не си намериш жена, която… Нетактична съм, нали? Но, изглежда, отгатнах?

— Както винаги — усмихна се тъжно Гералт, — правиш безпогрешни изводи, Каланте. Отгатна, естествено. Това, за което говориш, е недостижимо за мен.

— Извинявай — каза тя и усмивката изчезна от лицето й. — Е, това е човешко.

— Не е човешко.

— А! Значи нито един вещер…

— Нито един. Изпитанието с тревите е ужасно, Каланте. А това, което се случва с момчетата по време на Промяната, е още по-ужасно. И необратимо.

— Само не се разкисвай — промърмори тя. — Не ти отива. Не е важно какво са правили с теб. Виждам какъв е резултатът. Според мен е напълно задоволителен. Ако можех да съм сигурна, че детето на Павета някой ден ще стане като теб, не бих се поколебала дори за минута.

— Рискът е прекалено голям — рече той бързо. — Точно както предполагаш. Оцеляват най-много четири от десет.

— По дяволите, нима само Изпитанието с тревите е рисковано? Нима само бъдещите вещери рискуват? Животът е пълен с рискове, в живота също се осъществява селекция, Гералт. Най-често всичко се решава от случайността, болестите, войните. Да се съпротивляваш на съдбата, може би е не по-малко рисковано, отколкото да се оставиш в ръцете й. Гералт… Бих ти дала това дете… Но… Мен също ме е страх.

— Не бих го взел. Не мога да поема такава отговорност. Не бих се съгласил да обременя и теб така. Не бих искал детето някой ден да те запомни така… както аз…

— Мразиш ли тази жена, Гералт?

— Майка ми ли? Не, Каланте. Досещам се, че е била изправена пред избор… А може и да не е имала избор? Не, имала е, нали знаеш, че е достатъчно просто заклинание или еликсир… Избор. Избор, който трябва да се уважава, защото е свещено и неоспоримо право на всяка жена. Емоциите нямат нищо общо тук. Тя е имала неоспоримото право да решава и е решила. Но мисля, че срещата с нея, изражението на лицето ми… Това би ми доставило някакво извратено удоволствие, ако разбираш какво имам предвид…

— Прекрасно разбирам какво имаш предвид — усмихна се тя. — Но имаш малко шансове да изпиташ такова удоволствие. Не мога да определя възрастта ти, вещерю, но предполагам, че си много по-стар, отколкото подсказва външността ти. Което означава, че тази жена…

— Тази жена — прекъсна я той — със сигурност сега изглежда много по-млада от мен.

— Магьосница?

— Да.

— Интересно. Мислех, че магьосниците не могат…

— Вероятно и тя е мислила така.

— Вероятно. Но ти си прав, няма да обсъждаме правото на жената да взима решения, това не подлежи на обсъждане. Да се върнем на нашия проблем. Значи се отказваш от детето? Доброволно?

— Доброволно.

— А ако… Ако предопределението не е само мит? Ако съществува, няма ли то да си отмъсти?

— Ако отмъщава, ще отмъсти на мен — отговори спокойно той. — Нали аз се изправям срещу него. Ти си изпълнила своята част от уговорката. Нали ако предопределението не е легенда, би трябвало да избера точното дете от тези, които ми посочваш. Но нали детето на Павета не е сред тях?

— Сред тях е. — Каланте бавно вдигна глава. — Искаш ли да го видиш? Искаш ли да погледнеш в очите предопределението?

— Не. Не искам. Отказвам се. Отричам се от това момче. Не искам да поглеждам в очите предопределението, защото не вярвам в него. Защото знам: за да се свържат двама души, не е достатъчно само предопределението. Трябва да има нещо повече от него. Надсмивам се над такова предопределение, няма да го последвам като слепец, когото водят за ръката, неразбиращ и наивен. Това е непреклонното ми решение, Каланте от Цинтра.

Кралицата се изправи. Усмихна се. Той не можеше да отгатне какво се крие зад усмивката й.

— Така да бъде, Гералт от Ривия. Може пък да ти е предопределено именно да се откажеш. Мисля, че е точно така. Защото знай, че ако беше избирал дете и беше направил правилния избор, щеше да видиш как предопределението, над което се насмиваш, ще се надсмее над теб.

Той погледна в отровнозелените й очи. Тя се усмихваше. Той не умееше да разгадава усмивки.

До беседката растяха рози. Цял храст. Гералт наведе храста, откъсна едно цвете, падна на коляно и й подаде розата с двете си ръце, като наведе глава.

— Колко жалко, че не те опознах по-рано, белокоси — каза тя и пое розата от ръцете му. — Стани.

Той се изправи.

— Ако промениш решението си… — Тя поднесе розата към лицето си. — Ако решиш… Върни се в Цинтра. Ще те чакам. Твоето предопределение също ще те чака. Може би не завинаги, но още известно време със сигурност.

— Сбогом, Каланте.

— Сбогом, вещерю. Пази се. Имах… Преди минута имах предчувствие… Странно предчувствие… Че те виждам за последен път.

— Сбогом, кралице.

V

Той се събуди и с учудване забеляза, че мъчителната болка е изчезнала, като че беше престанал да пулсира и изопналият кожата оток. Искаше да измъкне ръката си, да се почеше, но не можеше да се помръдне. Докато осъзнае, че му пречи само тежестта на натрупаните върху него кожи, студен, отвратителен ужас се спусна върху корема му и се впи във вътрешностите му като с ястребови нокти. Той свиваше и изпъваше пръсти и си повтаряше: не, не съм…

Парализиран.

— Събудил си се.

Не въпрос, а твърдение. Тих, но изразителен мек глас. Жена. Вероятно млада. Той обърна глава и изстена, опитвайки се да се изправи.

— Не мърдай. Или поне не толкова рязко.

— Нннн… — Слепените му устни най-сетне се разделиха. — Нне. Не раната… Гърбът ми…

— Схванал се е от дългото лежане. — Спокойна, студена констатация, несъответстваща на мекия алт. — Ще ти помогна. Ето, пийни. Бавно, на малки глътки.

Течността имаше миризма и вкус предимно на хвойна. „Стар способ — помисли си той. — Хвойната или джоджена са само добавки, нямат никакво значение, слагат се само за да замаскират истинския състав“. Въпреки това той разпозна шитначец, а може би и шенжигрон. Да, със сигурност шенжигрон — шенжигронът неутрализира токсините и пречиства кръвта, както при заразяване, така и при гангрена.

— Пий. До дъно. По-бавно, че ще се задавиш.

Медальонът на шията му започна леко да вибрира. Значи в напитката имаше и магия. Той с усилие разшири зениците си. Сега, когато тя беше вдигнала главата му, можеше да я разгледа по-добре. Дребна. С мъжки дрехи. Малко лице, бледнеещо в тъмнината.

— Къде сме?

— На поляна на катранджии.

Наистина, във въздуха се носеше миризма на смола. Той чуваше гласове, долитащи откъм огъня. В този момент някой подхвърли съчки и пламъкът лумна с пукот. Той отново погледна към нея, възползвайки се от светлината. Косите й бяха обхванати с лента от змийска кожа. Косите…

Косите бяха червени, яркочервени, и ефектът се засилваше от светлината на огъня.

— Боли ли? — опита се тя да отгатне усещанията му, но не улучи. — Сега… Минутка само…

Той почувства как от ръцете й заструи топлина, която се разля по гърба му и надолу към краката.

— Сега ще те обърнем — каза жената. — Не се опитвай сам, много си слаб. Хей, някой ще ми помогне ли?

Стъпки откъм огъня, сенки, силуети. Някой се наведе над него. Юрга.

— Как се чувствате, господине? По-добре ли сте?

— Помогнете ми да го обърна по корем — каза жената. — Внимателно, по-бавно. Ето така… Добре. Благодаря.

Вече не беше необходимо да я гледа в очите. Сега, когато лежеше по корем, вече не се налагаше да рискува да я поглежда в очите. Успокои се, овладя треперенето на ръцете си. Тя можеше да усети. Чуваше как скърцат закопчалките на чантата, как тя търси шишенцата и порцелановите бурканчета. Чуваше дишането й, усещаше топлината на бедрото й. Тя седеше до него, на колене.

— Раната ми затрудни ли те? — попита той, неспособен повече да издържа тишината.

— Да, малко. — Гласът й беше студен. — Както обикновено при разкъсни рани. Най-неприятният вид рани. Но за теб, вещерю, това май не е нещо ново?

„Знае. Рови се в мислите ми. Дали ги чете? Едва ли. И знам защо. Страхува се.“

— Да, май не е ново — повтори тя. Една от стъклениците иззвънтя. — Преброих по тялото ти няколко белега… Разбираш ли, аз съм магьосница. И същевременно лечителка. Специализация.

„Съвпада“ — помисли си той, но не изрече нито дума.

— А що се отнася до раните — продължи спокойно тя, — трябва да знаеш, че те е спасил ритъмът на сърцебиенето, четирикратно по-бавен в сравнение с този при обикновените хора. Иначе нямаше да се измъкнеш, мога да ти го кажа съвсем отговорно. Видях с какво ти бяха омотали крака. Не беше никаква превръзка.

Той мълчеше.

— По-късно — продължи тя, като вдигна ризата му до самата шия, — се е прибавила и заразата, обичайна при ухапвания. Ти си я спрял. Разбира се, вещерски еликсир. Добра работа е свършил. Само не разбрах защо е трябвало да взимаш и халюциноген. Наслушах се на бълнуванията ти, Гералт от Ривия.

„Чете — помисли си той. — Все пак чете. А може би Юрга й е казал как се казвам? Или самият аз съм се разприказвал насън под влиянието на «черната чайка»? Дявол знае… Само че това как се казвам не й дава нищо. Нищичко. Тя не знае кой съм аз. Няма си никаква представа кой съм.“

Той усети как втрива в гърба му студен успокояващ мехлем с острата миризма на камфор. Ръцете й бяха малки и много меки.

— Извинявай, че правя това по класическия начин — каза тя. — Бих могла да премахна последствията от обездвижването с магия, но малко се поуморих, докато се занимавах с раната на крака ти, и не се чувствам в най-добрата си форма. Направих всичко възможно за крака ти и вече няма опасност. Но през следващите два дни не ставай. Магически зарасналите съдове често се пръсват, ще имаш неприятни кръвоизливи. Естествено, ще ти остане белег. Още един за колекцията.

— Благодаря. — Той притисна буза към кожите, за да промени гласа си, да замаскира неестественото му звучене. — Може ли да узная… на кого благодаря?

„Няма да каже — помисли си той. — Или ще излъже.“

— Казвам се Висена.

„Знам“ — помисли си вещерът.

— Радвам се — каза той бавно, без да откъсва буза от кожите. — Радвам се, че пътищата ни се пресякоха, Висена.

— Случайност, нищо повече — каза тя студено, докато смъкваше ризата на гърба му и го завиваше с кожите. — Митничарите от границата ми съобщиха, че има нужда от мен. Чуй, ще оставя мехлема на търговеца, помоли го да те маже сутрин и вечер. Твърди, че си му спасил живота, така че нека ти се отблагодари.

— А аз? Мога ли да се отблагодаря на теб, Висена?

— Да не говорим за това. Не приемам заплащане от вещери. Наречи го солидарност, ако щеш. Професионална солидарност. И симпатия. И заради тази симпатия — един приятелски съвет, или, ако предпочиташ, лекарско предписание. Престани да вземаш халюциногени, Гералт. Халюциногените не лекуват.

— Благодаря ти, Висена. За помощта и съвета. Благодаря ти… за всичко.

Той измъкна ръка изпод кожите и докосна коляното й. Тя потрепна, после сложи ръката си върху неговата и леко я стисна. Той внимателно освободи пръстите си и ги прекара по дланта й и по китката.

Разбира се. Гладка девическа кожа. Тя потрепери още по-силно, но той не дръпна ръката си. Върна пръстите си към дланта й и я стисна.

Медальонът на шията му завибрира и потрепери.

— Благодаря ти, Висена — повтори той, овладявайки треперенето на гласа си. — Радвам се, че пътищата ни се пресякоха.

— Случайност — повтори тя, но този път студенината в гласа й я нямаше.

— А може би предопределение? — попита той и се смая, че възбудата и нервността му са изчезнали без следа. — Вярваш ли в предопределението, Висена?

— Да — отговори тя след кратко мълчание. — Вярвам.

— В това — продължи той, — че хората, свързани чрез предопределението, винаги се срещат?

— И в това също… Какво правиш? Не се върти…

— Искам да видя лицето ти… Висена. Искам да погледна в очите ти. А ти… Ти трябва да погледнеш в моите.

Тя направи движение, сякаш искаше да се изправи. Но остана на колене. Той бавно се обърна и изкриви устни от болка. Стана по-светло — някой отново беше хвърлил съчки в огъня.

Тя не помръдна. Само извърна глава и той ясно видя, че устните й треперят. Тя стисна пръстите на ръката му, силно.

Той гледаше.

Между тях нямаше нищо общо. Съвсем друг профил. Малък нос. Тясна брадичка.

Тя мълчеше. После изведнъж се наведе и го погледна право в очите. Отблизо. Безмълвно.

— Как ти се струват променените ми очи? — попита той спокойно. — Какви… необичайни? А знаеш ли, Висена, какво правят с очите на вещерите, за да ги променят? Знаеш ли, че това не винаги се удава?

— Престани — каза тя меко. — Престани, Гералт.

— Гералт… — Той изведнъж почувства как нещо вътре в него се къса. — Това име ми го даде Весемир. Гералт от Ривия! Дори се научих да подражавам на ривийския акцент. Вероятно заради вътрешната ми потребност да имам родна страна. Пък макар и измислена. Весемир… ми даде име. Весемир ми даде и твоето име. Доста неохотно.

— Тихо, Гералт, тихо.

— Сега казваш, че вярваш в предопределението. А тогава… тогава вярваше ли? Разбира се, трябва да си вярвала. Трябва да си вярвала, че предопределението непременно ще ни срещне. Сигурно само на това се дължи фактът, че ти самата изобщо не си се стремяла към тази среща.

Тя мълчеше.

— Винаги съм искал… Размишлявал съм над това какво ще ти кажа, когато най-накрая се срещнем. Мислил съм за въпросите, които ще ти задам. Смятах, че това ще ми достави извратено удоволствие…

Това, което проблесна на бузата й, беше сълза. Несъмнено. Той почувства как гърлото му се свива до болка. Почувства умора. Сънливост. Слабост.

— На дневна светлина… — Той изстена. — Утре на дневна светлина ще погледна в очите ти, Висена… И ще ти задам своя въпрос. А може и да не ти го задам, прекалено късно е вече. Предопределението? О, да, Йен беше права. Не е достатъчно двама души да са предопределени един за друг. Необходимо е нещо повече… Но аз ще погледна утре в очите ти… На дневна светлина…

— Не — изрече тя меко и тихо, с кадифен, треперещ, разместващ пластовете на спомените глас — спомените, които вече ги нямаше. Които никога не ги е имало. Но нали все пак нея я е имало?

— Да! — възрази той. — Искам да го направя…

— Не. А сега ще заспиш. И когато се събудиш, вече няма да искаш. Защо ни е да се гледаме в очите на слънчева светлина? Какво ще промени това? Та нали нищо не може да се върне, да се промени? Какъв смисъл има да ми задаваш въпросите си, Гералт? Нима това, че наистина няма да успея да отговоря на тях, ще ти достави, както се изрази ти, извратено удоволствие? Какво ще ни даде взаимната обида? Не, няма да се гледаме в очите на дневна светлина. Заспи, Гералт. И, между нас казано, не е Весемир този, който ти е дал името. Макар че това също няма да промени нищо и нищо няма да върне. Исках да го знаеш. Оздравявай и се пази. И не се опитвай да ме намериш…

— Висена…

— Не, Гералт. А сега ще заспиш… А аз… бях твой сън. Оздравявай.

— Не! Висена!

— Заспи! — В кадифения глас имаше тиха заповед, пречупваща волята, разкъсваща я като плат. Топлина, неочаквано изтичаща от ръцете й… — Заспи.

И той заспа.

VI

— В Заречие ли сме, Юрга?

— От вчера, господин Гералт. Скоро ще стигнем река Яруга, а после започва моята страна. Вижте, дори конете вървят по-бодро, какви са наперени. Усещат, че домът е близо.

— Дом… В градче ли живееш?

— В покрайнините му.

— Интересно. — Вещерът се огледа. — Почти не се виждат следи от войната. Говори се, че страната ви е страшно разрушена.

— Така е — каза Юрга. — Което си е вярно, вярно си е, тук беше пълно с руини. Вгледайте се внимателно, почти всяка къща, всяка ограда белеят заради новия дървен материал. А отвъд реката, ще видите, беше още по-зле, всичко беше изгоряло до основи… Е, войната си е война, но животът продължава. Най-тежко беше, когато Черните минаваха през земите ни. Изглеждаше, че ще сринат и подпалят всичко. Много от онези, които избягаха тогава, така и не се върнаха. А на тяхно място се заселиха нови. Животът продължава…

— Така е — промърмори Гералт. — Животът продължава. Няма значение какво е било. Животът продължава.

— Самата истина. Ето, заповядайте дрехите ви. Заших панталоните ви, оправих ги. Като нови са. И със земята ни е така, господин Гералт. Съсипаха я през войната, направо я разораха, но сега е като нова. И даже ще ражда още по-добре. Дори онези, които загинаха по полетата, носят полза — обогатяват почвата. Засега е трудно да се оре, заради костите и желязото по полетата, но земята ще се справи и с желязото.

— Не ви ли е страх, че нилфгардците… че Черните ще се върнат? Щом веднъж са намерили пътя през планините…

— А, страх ни е. Но какво от това? Да седнем и да ревем ли? Животът продължава. А това, което има да става, ще стане. От предопределеното не може да се избяга.

— Вярваш ли в предопределението?

— А как да не вярвам? След като се срещнахме на моста и ме спасихте от сигурна смърт? Ох, господин Гералт, моята Златолитка ще ви се хвърли в краката…

— Стига де. Честно казано, аз съм ти много по-задължен. Там, на моста… Та нали това ми е работата, Юрга, професията ми. Защитавам хората срещу заплащане. Не заради доброто си сърце. Признай си, Юрга, че си слушал какво говорят хората за вещерите? Че не се знае кои са по-лоши — те или чудовищата, които убиват…

— Не е вярно това, господине, не знам защо говорите така. Какво, аз не виждам ли? Вие сте направени от същата глина, както и онази лекарка…

— Висена…

— На нас не ни каза името си. Но беше яздила на галоп подире ни, защото е знаела, че има нужда от нея. Догони ни вечерта, веднага се зае с вас, едва беше скочила от седлото. О, господине, измъчи се тя с крака ви, от нейната магия въздухът бучеше, от страх отидохме в гората. После й потече кръв от носа. Явно не е проста работа това, магията. И толкова грижливо ви превърза, направо като…

— Като майка? — стисна зъби Гералт.

— Аха. Точно го казахте. А когато заспахте…

— Какво, Юрга?

— Тя едва се държеше на краката си, беше бледа като платно. Но дойде и попита нуждае ли се някой от нас от помощ. Излекува ръката на един катранджия, смазана от стеблото на едно дърво. Не взе нито грош, а остави лекарства. Не, господин Гералт, знам, че по света се говори какво ли не за вещерите, че и за магьосниците. Но не и при нас. Ние, от Горен Соден и хората от Заречие знаем най-добре. Прекалено много дължим на магьосниците, за да не знаем какви са. Спомените ни за тях не са в хорските приказки, а са изсечени в камъка. Ще видите веднага щом излезем от гората. А и вие самият, предполагам, го знаете много добре. Тук имаше битка, за която се разчу из целия свят, едва година е минала оттогава. И вие трябва да сте чули.

— Не бях тук — промърмори вещерът. — Цяла година. Бях на север. Но чух… Втората битка за Соден…

— Точно така. Сега ще видите хълма и камъните. Преди наричахме този хълм просто Канянин хълм. А сега му викаме Хълма на магьосниците или Хълма на четиринайсетте. Защото на този хълм бяха двайсет и двама магьосници, двайсет и двама участваха в битката, а четиринайсет от тях загинаха. Страшна битка беше, господин Гералт. Земята се преобърна, от небето валеше огън, удряха мълнии… Навсякъде лежаха трупове. Но магьосниците устояха на Черните, сломиха Силата, която ги водеше. Но все пак четиринайсет от тях загинаха. Какво, господине? Какво ви е?

— Нищо. Продължавай, Юрга.

— Страшна битка беше, ох, ако не бяха тези магьосници от Хълма, може би нямаше да си говорим сега с вас, нямаше да се връщам у дома, защото нямаше да имам дом, нямаше да ме има и мен, а може би и вас… Да, трябва да сме благодарни на магьосниците. Четиринайсет загинаха, защитавайки нас, хората от Соден и Заречие. Естествено и други се биха там, воини и рицари, а и селяни, кой с каквото има — вили, мотики или просто с тояги. Всички се биеха на живот и смърт и мнозина загинаха. Но магьосниците… Не е кой знае какво, ако умират воини — на тях това им е работата, а животът и без това е кратък. Но магьосниците могат да живеят колкото си искат. А не се поколебаха…

— Не са се поколебали… — повтори вещерът, потривайки чело с ръка. — Не са се поколебали. А аз бях на север…

— Какво ви е, господине?

— Нищо.

— Да… Всички от околността носим цветя на този хълм, а през май, на Белетейн, там гори огън. И винаги ще гори. И те ще живеят вечно в спомените на хората, тези четиринайсет. А да живееш в спомените на хората… Това е… нещо повече! Нещо повече, господин Гералт!

— Прав си, Юрга.

— Всяко от децата ни знае имената на четиринайсетте, изсечени на камъка, който е на върха на Хълма. Не вярвате ли? Слушайте: Алекс, наричан Роба, Трис Мериголд, Атлан Керк, Ванеле от Бруге, Дагоберт от Воле…

— Спри, Юрга.

— Какво ви е, господине? Блед сте като мъртвец!

— Нищо.

VII

Той се изкачваше по Хълма бавно, внимателно, като се вслушваше в работата на мускулите и сухожилията на магически излекувания крак. Макар че раната се беше затворила напълно, той продължаваше да пази крака си и се стараеше да не се отпуска на него с цялата си тежест. Беше горещо и ароматът на треви го удряше в главата и го опияняваше приятно.

Обелискът беше не в центъра на плоско отсечения връх, а по-встрани, извън кръга от ъгловати камъни. Ако човек дойдеше тук точно преди залез, сянката на менхира, падаща върху кръга, би прекосила диаметъра му, указвайки посоката, в която са били обърнати магьосниците по време на битката. Гералт погледна нататък, към безкрайните хълмисти поля. Дори и костите на загиналите още да лежаха там — а сигурно беше така, — явно бяха скрити от буйната трева. Един ястреб се рееше и описваше кръгове с широко разперени криле — единствената движеща се точка сред застиналия в жегата пейзаж.

Обелискът беше широк в основата си и за да се обхване с ръце, биха били нужни най-малко петима или шестима души. Ясно беше, че не е възможно да са го качили горе без помощта на магия. Обърнатата към каменния кръг страна на менхира беше гладка и на нея бяха изсечени рунически букви.

Имената на четиринайсетте загинали.

Той се приближи бавно. Юрга беше прав. В основата на обелиска лежаха цветя, най-обикновени полски цветя: макове, лупини, слези, незабравки.

Имената на четиринайсетте.

Четеше бавно, отгоре надолу, а пред очите му се появяваха имената на тези, които беше познавал.

Червенокосата Трис Мериголд — весела, кикотеща се при всеки повод, на вид като девойка. Той я обичаше. Тя него — също.

Лавдбор от Муривел, с когото за малко да се сбие навремето във Визим, когато го хвана да използва фина телекинеза по време на игра с хвърляне на кости.

Лита Нейд, наричана Корала. Бяха й дали прякора заради цвета на червилото, което използваше. Някога беше настроила срещу него краля на Белогун, който го хвърли за цяла седмица в тъмница. Когато го пуснаха, отиде при нея, за да узнае причините. Не забеляза как се озова в леглото й и изкара и там една седмица.

Старият Горазд, който искаше да му плати сто марки срещу правото да изследва очите му и му предложи хиляда за възможността да му направи аутопсия, „не непременно веднага“, както се беше изразил.

Оставаха три имена, но тогава чу зад гърба си шумолене и се обърна.

Беше боса, с обикновена ленена рокля. Върху дългите й светли, свободно разпуснати коси имаше венец от маргаритки.

— Здравей — каза той.

Тя го погледна със студените си очи, но не отговори.

Той забеляза, че тя няма почти никакъв загар. А това беше странно в края на лятото, когато селските девойки направо почерняваха. Лицето й и откритите й ръце бяха само леко златисти.

— Донесла си цвете?

Тя се усмихна и притвори ресници. Той почувства студ. Тя мина покрай него, без да каже нито дума, коленичи в основата на менхира и докосна с длан камъка.

— Аз не нося цветя — леко вдигна глава тя. — А тези, които са тук, са за мен.

Той я погледна. Бе коленичила така, че закриваше последното име в списъка. Беше светла, неестествено светла, почти светеше на тъмния фон на менхира.

— Коя си ти? — попита бавно той.

Тя се усмихна и към него отново повя хлад.

— Не знаеш ли?

„Знам — помисли си той, вгледан в студените дълбини на очите й. — Да, мисля, че знам.“

Беше спокоен. Не умееше иначе. Вече не.

— Винаги ми е било интересно как изглеждаш, госпожо.

— Няма нужда да ме титулуваш така — отговори тихо тя. — Та ние се познаваме от много години.

— Вярно е — потвърди той. — Казват, че постоянно вървиш подире ми. Без да изоставаш нито крачка.

— Вървя. Но ти никога не поглеждаш назад. Досега. Сега погледна за първи път.

Той мълчеше. Нямаше какво да каже. Беше уморен.

— Как… как ще се случи? — попита той накрая, студено и без емоции.

— Ще те хвана за ръката — каза тя, като го гледаше в очите. — Ще те хвана за ръката и ще те поведа през ливадите. В мъгла, студена и мокра.

— А по-нататък? Какво има там, отвъд мъглата?

— Нищо — усмихна се тя. — По-нататък няма нищо.

— Ти си вървяла подире ми — каза той. — А си догонила останалите, тези, с които се срещах на пътя. Защо? Важно е било да остана сам, нали? За да мога най-накрая да изпитам страх. Признавам си. Винаги ме е било страх от теб, винаги. Не съм поглеждал назад от страх. От страх да не те видя подире си. Винаги съм се страхувал, целият ми живот премина в страх. Страхувах се… до днес.

— До днес?

— Да. До днес. Ето, че стоим лице в лице и не изпитвам страх. Ти ми отне всичко. Дори страха.

— Защо тогава очите ти са пълни с ужас, Гералт от Ривия? Ръцете ти треперят, блед си. Защо? Нима толкова много се страхуваш да видиш последното, четиринайсетото име, изсечено на обелиска? Искаш ли да ти кажа как звучи?

— Не бива. Аз го знам. Кръгът се затваря, змията забива зъби в собствената си опашка. Така и трябва да бъде. Ти и това име. И цветята. За нея и за теб. Четиринайсетото име, изсечено в камъка, името, което съм произнасял посред нощ и при изгрев-слънце, в студ, жега и дъжд. Не, не се страхувам да го кажа и сега.

— Кажи го тогава.

— Йенефер… Йенефер от Венгерберг.

— А цветята са за мен.

— Хайде да свършваме — рече той с усилие. — Хвани ме за ръката.

Тя се изправи, приближи се и той усети прииждащия откъм нея студ — рязък, пронизващ студ.

— Не днес — каза тя. — Някой ден — да. Но не и днес.

— Ти ми взе всичко…

— Не — прекъсна го тя. — Не взимам нищо. Само хващам за ръката. За да не е никой сам в такава минута. Сам в мъглата… Довиждане, Гералт от Ривия. До следващата ни среща. Някой ден.

Той не отговори. Тя бавно се извърна и си тръгна. В мъглата, която изведнъж обгърна върха на Хълма, в мъглата, в която изчезна всичко, в бялата мокра мъгла, в която се разтвори обелискът с лежащите в основата му цветя и четиринайсетте изсечени в него имена. Нямаше нищо — само мъгла и мократа, блестяща от росата трева под краката му, трева, която миришеше омайно, тежко, сладко, до болка в слепоочията, до забрава, до изтощение…

— Господин Гералт! Какво ви е? Заспахте ли? Нали ви казах, още сте слаб. Защо трябваше да се катерите дотук?

— Заспал съм. — Вещерът избърса лицето си с ръка. — Заспал съм, дявол да го вземе… Е, нормално, Юрга, в тази жега…

— Да, дяволски пече… Трябва да тръгваме, господине. Да вървим, ще ви помогна да се спуснете по склона.

— Нищо ми няма…

— Нищо, нищо. А защо ви трябваше да се катерите в тази жега? Искахте да прочетете имената им? И аз мога да ви ги кажа. Как сте?

— Добре, Юрга… Наистина ли помниш всички имена?

— Разбира се.

— Да проверим тогава как си с паметта. Последното, четиринайсетото… Какво е?

— Ама че сте недоверчив. На нищо не вярвате. Искате да проверите дали не лъжа? Казах ви, че тук всяко дете знае имената. Последното, казвате? Добре, последното е на Йоел Гретхен от Карерас. Може би сте го познавали?

Гералт потри слепоочия с китките си. И погледна към менхира. Към всички имена.

— Не. Не го познавах.

VIII

— Господин Гералт?

— Да, Юрга?

Търговецът наведе глава, помълча известно време, навивайки на пръста си остатъка от тънкия ремък, с който оправяше седлото на Гералт. После леко побутна с юмрук в гърба стягащия каруцата младеж.

— Седни на резервната, Поквит. Аз ще карам тази. Елате при мен на капрата, господин Гералт. Какво още се въртиш около каруцата, Поквит? Хайде, отивай отпред. Трябва да поговорим насаме.

Плотка, следваща каруцата, изцвили и опъна ремъка, явно завидяла на кобилата на Поквит, която се понесе в галоп по пътя.

Юрга цъкна с език и удари леко конете с поводите.

— Значи — започна той след кратко забавяне, — работата е такава, господине… Обещах ви… Тогава, на моста… Заклех ви се…

— Не трябва — прекъсна го бързо вещерът. — Не трябва, Юрга.

— Трябва — рече рязко търговецът. — Няма да си престъпя думата. Това, което заваря вкъщи, и не съм очаквал, ще бъде ваше.

— Стига. Нищо не искам от теб. Квит сме.

— Не, господине. Ако заваря такова нещо вкъщи, значи това е предопределението. А ако човек се надсмее над предопределението или се опита да го излъже, то ще го накаже жестоко.

„Знам — помисли си вещерът. — Знам.“

— Обаче… господин Гералт…

— Какво, Юрга?

— Няма да заваря вкъщи нищо неочаквано. Или поне не такова, на каквото разчитате. Чуйте, господин вещерю: откакто роди последното ни дете, Златолитка, жена ми, не може вече да ражда, така че няма да има дете вкъщи. Струва ми се, че не сте уцелили.

Гералт не отговори.

Юрга също замълча. Плотка отново изцвили и се дръпна встрани.

— Но аз имам двама сина — припряно добави Юрга, втренчил поглед в пътя. — Здрави, силни и никак не са глупави. Вече наближава времето да им търся занаят. За единия си мислех, че може да ми помага в търговските дела. А другият…

Гералт мълчеше.

— Какво ще кажете? — Юрга се обърна и го погледна. — Поискахте на моста да се закълна. Трябва ви момче за вещерските ви дела, не за нещо друго. А защо това момче непременно трябва да е Дете на изненадата? Не може ли да бъде съвсем очаквано? Имам двама, нека единият да се учи за вещер. Работа като работа. Нито по-лоша, нито по-хубава…

— Сигурен ли си — попита тихо Гералт, — че не е по-лоша?

Юрга присви очи.

— Да се защитават хората, да се спасява животът им — според вас това хубаво ли е, или лошо? Тези четиринайсетте на Хълма? Вие на онзи мост? Какво правехте — добро или зло?

— Не знам — изрече Гералт с усилие. — Не знам, Юрга. Понякога ми се струва, че знам. А друг път се съмнявам. Ти би ли искал сина ти да го измъчват такива съмнения?

— Нека го измъчват — каза търговецът сериозно. — Нека го измъчват. Защото именно в това се състои човешката доброта.

— В кое?

— В съмненията. Само злото, господин Гералт, никога няма съмнения. А от предопределението си никой не може да избяга.

Вещерът не отговори.

Пътят завиваше към висок склон с бели брези, които незнайно как се задържаха по почти отвесните скали. Листата им бяха пожълтели. „Есен — помисли си Гералт. — Отново е есен.“ Някъде долу проблясваше реката, белееше се новата дървена ограда на близката стражева кула. Скърцаше чекрък.

Корабът се приближаваше към брега — гонеше вълната пред себе си и пореше водата с тъпия си нос, разгонвайки застиналите по тинестата повърхност сламки и листа. Скърцаха въжетата, дърпани от превозвачите. Събралата се на брега тълпа шумеше и в този шум имаше всичко: викове на жени, ругатни на мъже, плач на деца, рев на добитък, цвилене на коне, блеене на овце. Еднообразната басова музика на страха.

— Дръпнете се! Дръпнете се назад, кучи синове! — викаше един конник с омотана с окървавен парцал глава. Конят му, потънал до корема, крачеше с усилие през водата, като вдигаше високо предните си крака. На пристана цареше суматоха, чуваха се викове — войници с щитове разбутваха тълпата и удряха, където сварят, с върховете на копията си.

— Махайте се от кораба! — викаше ездачът и размахваше меча си. — Само войската! Отстъпете, че ще хвърчат глави!

Гералт дръпна юздата и спря кобилата си, която затанцува на самия край на клисурата.

По клисурата, дрънчейки с оръжията си и с броните си, вървяха тежковъоръжени воини, които вдигаха облак прах, поглъщащ бягащите в тила щитоносци.

— Герааалт!

Той погледна надолу. В изоставена на пътя пълна с дървени клетки каруца подскачаше и размахваше ръце слаб мъж с вишневочервен кафтан и шапка с перо от чапла. В клетките крякаха и пърхаха с криле гъски и кокошки.

— Герааалт! Аз съм!

— Лютиче! Ела тук!

— Дръпнете се! Дръпнете се от кораба! — викаше на пристана конникът с превързаната глава. — Корабът е само за войската! Ако искате на другия бряг, кучи синове, хващайте брадвите и вървете в гората, правете салове! Корабът е само за войската!

— О, богове, Гералт! — задъхваше се поетът, докато се изкачваше по склона на клисурата. Вишневочервеният му кафтан беше обсипан с пера като със сняг. — Виждаш ли какво става? Тези са от Соден, сигурно са загубили битката и са започнали отстъпление. Какви ги говоря, какво ти отстъпление! Бягство, просто паническо бягство! И ние трябва да бягаме, Гералт! На другия бряг на Яруга…

— Какво правиш тук, Лютиче? Откъде се взе?

— Какво правя ли? — промърмори бардът. — И питаш? Бягам, като всички останали, цял ден се друсам на тази каруца! Някакъв кучи син ми открадна коня през нощта. Гералт, умолявам те, измъкни ме от този ад! Казвам ти, нилфгардците могат да се появят всеки момент. Който не прекоси Яруга, ще мине под ножа. Под ножа, разбираш ли?

— Не изпадай в паника, Лютиче.

Долу, на пристана, насила качваните на кораба коне цвилеха и удряха с копита по дъските. Издигаха се вопли. Цареше суматоха. Чу се плясък — някаква каруца потъваше във водата. Теглещите я волове подаваха муцуни над повърхността и ревяха. Гералт гледаше как чувалите и сандъците от каруцата се въртят в потока, удрят се в кораба и се понасят по течението. Викове, проклятия, ругатни. В клисурата се кълбеше прах и се носеше тропот на копита.

— Поред! — викаше превързаният, напирайки с коня си към тълпата. — Спазвайте ред, мамицата ви! Поред!

— Гералт — простена Лютичето и се хвана за стремето. — Виждаш ли какво става? Няма да успеем да се доберем до кораба. Ще прекарат оттатък колкото войници успеят, а после ще го изгорят, за да не могат нилфгардците да го използват. Винаги правят така, нали?

— Да — съгласи се вещерът. — Обикновено така правят. Но не мога да разбера защо е тази паника. Какво, това да не е първата война, не е ли имало други преди тях? Както обикновено — изтребва се половината войска на всеки от кралете, а после кралете се договарят, подписват мир и се напиват по случая. За тези, които сега се блъскат на пристана, по принцип нищо няма да се промени. За какво е цялата тази паника?

Лютичето го погледна внимателно, без да пуска стремето.

— Изглежда, си зле информиран, Гералт — каза той. — Или не си в състояние да разбереш значението на случващото се. Това не е обикновена война за наследяване на трона или за шепа земя. Това не е спречкване между двама феодали, което селяните наблюдават, без да прекъсват прибирането на сеното.

— Тогава какво е? Обясни ми, защото всъщност не знам какво става. Честно казано, не ме интересува особено, но ми обясни все пак.

— Досега не е имало подобна война — каза сериозно бардът. — Армията на Нилфгард оставя подире си изпепелена земя и трупове. Цели полета трупове. Това е война на унищожение, пълно унищожение. Нилфгард против всички. Жестокостта…

— Няма и никога не е имало война без жестокости — прекъсна го вещерът. — Преувеличаваш, Лютиче. Тук всичко е като с този кораб: обикновено така се постъпва. Така да се каже, военна традиция. Откакто свят светува, войските убиват, грабят, палят и насилват, не непременно в този ред. Откакто свят светува, по време на война селяните се крият в горите с жените си и най-ценното от имуществото си, а когато всичко свърши, се връщат по домовете си…

— Не и в тази война, Гералт. След тази война никой няма да има къде да се връща. Нилфгард оставя след себе си пожари, войската се движи като лавина и помита всичко по пътя си. Бесилките и коловете се простират на цели версти по пътищата, димът от пожарите застила небето по целия хоризонт. Казваш, че откакто свят светува, не е имало такова нещо? Вярно е. Откакто свят светува. Нашият свят. Но, изглежда, нилфгардците са дошли отвъд планините, за да унищожат света ни.

— Това няма смисъл. На кого му е притрябвало да унищожава света ни? Войните не се водят, за да се унищожава. Войните се водят по две причини — власт и пари.

— Не философствай, Гералт. Това, което става, не може да се промени с философия! Защо не ме слушаш? Защо не виждаш? Защо не искаш да разбереш? Повярвай ми, Яруга не може да спре нилфгардците. През зимата, когато реката замръзне, те ще продължат нататък. Казвам ти, трябва да се бяга, трябва да се бяга на север, може би няма да стигнат дотам. Но дори и да не стигнат, светът ни вече никога няма да бъде същият. Гералт, не ме изоставяй тук. Няма да се справя сам. Не ме изоставяй!

— Ти си се побъркал, Лютиче. — Вещерът се наведе напред в седлото. — Ти явно съвсем си откачил, щом си мислиш, че мога да те изоставя. Дай ръка, скачай на коня. Няма какво да правиш тук, така или иначе няма да се добереш до кораба. Ще те отведа нагоре по реката, ще потърсим лодка или сал.

— Нилфгардците ще ни хванат. Вече са близо. Видя ли конниците? Изглежда, идват направо от сражение. Да тръгнем надолу по реката, към устието на Ина.

— Престани да се вайкаш. Ще се промъкнем, ще видиш. Надолу по реката също са се скупчили тълпи от хора, при всеки кораб ще е като тук, сигурно вече всички лодки са отмъкнати. Да тръгнем нагоре, срещу течението; не се бой, ще те прехвърля, дори и да се наложи да е на някой дънер.

— Другият бряг едва се вижда!

— Стига си опявал! Казах ти — ще те прехвърля.

— А ти?

— Качвай се на коня. Ще поговорим по пътя. Ей, какво правиш, не с тоя чувал! Какво, да не искаш да строшиш гръбнака на Плотка?

— Това Плотка ли е? Но Плотка беше червеникавокафява, а тази е кестенява.

— Всичките ми кобили се казват Плотка. Много добре го знаеш и престани да дрънкаш. Нали ти казах — хвърли чувала. Какво имаш там, по дяволите, злато ли?

— Ръкописи! Стихове! И малко ядене…

— Хвърли го в реката. Ще напишеш нови. А храната ще си поделим.

Лютичето направи жалостива физиономия, но не спори повече, а със замах хвърли чувала в реката. Скочи на коня, настани се върху дисагите и хвана вещера за кръста.

— Напред, напред — говореше той припряно. — Да не губим време, Гералт, да тръгнем към гората, преди да…

— Престани, Лютиче, започваш да предаваш паниката си на Плотка.

— Не ми се присмивай. Ако беше видял каквото видях аз…

— Млъкни, по дяволите! Да вървим, искам да уредя прехвърлянето ти, преди да мръкне.

— На мен? А ти?

— Аз имам работа от тази страна на реката.

— Сигурно си полудял, Гералт. Какво, не ти ли е мил животът? Каква работа?

— Това не те засяга. Отивам в Цинтра.

— В Цинтра? Вече няма Цинтра.

— Какви ги говориш?

— Вече няма Цинтра. Само пепел и купчина камъни. Нилфгардците…

— Слизай, Лютиче.

— Какво?

— Слизай! — Вещерът рязко се обърна. Трубадурът погледна в лицето му и моментално скочи на земята, отстъпи назад и се спъна.

Гералт слезе бавно. Прехвърли повода през главата на кобилата, постоя нерешително и после изтри лицето си, без да сваля ръкавицата. Седна край една яма, под разперил листа дрян с кървавочервени плодчета.

— Ела тук, Лютиче — каза той. — Седни и разкажи какво става с Цинтра. Всичко.

Поетът седна.

— Нилфгардците нахлули там през едно дефиле — започна той след кратко мълчание. — Обкръжили армията на Цинтра в долината Марнадал. Разразила се битка, която продължила през целия ден, от сутринта до вечерта. Хората от Цинтра се съпротивлявали яростно, но половината били избити. Кралят загинал и тогава кралицата…

— Каланте.

— Да. Не допуснала паника, не позволила на останалите да се разбягат, събрала около себе си и около знамето когото могла, пробили обръча на врага и се промъкнали през реката към града. Тези, които успели.

— А Каланте?

— С шепа рицари останала при реката, за да прикрият отстъплението на останалите. Разправят, че се е била като мъж, хвърляла се е като обезумяла в самия вихър на сражението. Наболи я с пики, когато налетяла върху нилфгардската пехота. Отнесли я в града, тежко ранена. Какво има в манерката, Гералт?

— Вино. Искаш ли?

— Може.

— Разказвай. Разказвай по-нататък, Лютиче. Всичко.

— Градът по принцип бил без защита, нямало кой да стои на стените. Оцелелите рицари, семействата им, велможите и кралицата… се барикадирали в двореца. Нилфгардците го превзели за нула време и магьосниците им разбили на пух и прах портата и част от стените. Не поддала само вратата на кулата, явно е била подсилена от могъщи магьосници, защото устояла на нилфгардската магия. И все пак след четири дни нилфгардците нахлули в покоите. Но не заварили никой жив. Нито един човек. Жените убили децата си, мъжете убили жените си и се самоубили с мечовете или… Какво ти е, Гералт?

— Разказвай, Лютиче.

— Или… Като Каланте… С главата надолу от балкона, от самия връх. Разправят, че е молила да я убият, но никой не искал. Тогава допълзяла до балкона и… с главата надолу. Разправят, че правили с тялото й ужасни неща… Не ми се говори за това. Какво ти е?

— Нищо. Лютиче… В Цинтра имаше… едно момиче. Внучка на Каланте, на около десет-единайсет години. Казваше се Цири. Чу ли нещо за нея?

— Не. Но в града и двореца имало страшно клане и почти никой не оцелял. А от защитниците на кулата не оживял абсолютно никой, казах ти. Повечето жени и деца от най-знатните родове били именно там.

Вещерът мълчеше.

— Тази Каланте — попита Лютичето. — Познаваше ли я?

— Познавах я.

— А момичето, за което питаш? Цири?

— И нея я познавах.

Откъм реката полъхна ветрец, развълнува водата, разлюля клоните и от тях заваляха листа. „Есен — помисли си вещерът. — Отново е есен.“

Изправи се.

— Вярваш ли в предопределението, Лютиче?

Трубадурът вдигна глава, погледна го с широко отворени очи.

— Защо питаш?

— Отговори ми.

— Ами… вярвам.

— А знаеш ли, че само предопределението не е достатъчно? Нужно е нещо повече?

— Не разбирам, Гералт.

— Не си само ти. Но е вярно. Нужно е нещо повече. Бедата е там, че аз… Аз вече никога няма да узная какво е то.

— Какво ти е, Гералт?

— Нищо, Лютиче. Сядай. Да вървим, денят си минава. Откъде да знам колко време ще ни трябва, за да намерим лодка, и то голяма. Няма да оставяме Плотка я.

— Ще се прехвърлим заедно? — зарадва се поетът.

— Да. На този бряг на реката вече няма какво да търся.

IX

— Юрга!

— Златолитке!

Тя се затича от портата, развявайки подаващите се изпод забрадката коси, спъваше се и викаше. Юрга подаде юздите на един от слугите, скочи от каруцата, понесе се срещу нея, хвана я през кръста, уверено я вдигна и я завъртя.

— Ето ме, Златолитке! Върнах се!

— Юрга!

— Върнах се! Хей, отваряйте портите! Господарят се върна! Ех, Златолитке!

Тя беше мокра и миришеше на сапун. Явно беше прала. Той я остави на земята, но тя не го пускаше — трепереща, топла.

— Води ме вкъщи, Златолитке.

— О, Богове, ти се върна… Не можех да спя нощем… Юрга… Не можех да спя нощем…

— Върнах се. Ех, върнах се! И се върнах богат! Виждаш ли каруцата? Хей, вкарай я през портата. Виждаш ли каруцата, Златолитке? Карам много стока, за да…

— Юрга, остави я каруцата, остави я стоката… Ти се върна… Здрав… Читав…

— Богат се върнах, казвам ти. Сега ще видиш…

— Юрга? А кой е този? Този там, облеченият в черно? Богове, той е с меч…

Търговецът се обърна. Вещерът беше слязъл от коня и се бе извърнал, уж че оправя юздите и дисагите. Не поглеждаше към тях, не се приближаваше.

— После ще ти разкажа. Ох, Златолитке, ако не беше той… А къде са децата? Здрави ли са?

— Здрави са, Юрга, здрави са. Отидоха в полето да се целят по гаргите, но съседите ще им кажат, че си си дошъл. Ей сега ще дойдат, и трите…

— Трите? Как така, Златолитке? Да не би…

— Не… Но трябва да ти кажа нещо… Нали няма да се сърдиш?

— Аз? На теб?

— Приютих едно момиченце, Юрга. Взех я от друидите, знаеш, от тези, които след войната спасяваха деца… Събираха из горите бездомни и загубили се дечица… Полуживи… Юрга? Сърдиш ли се?

Юрга, притиснал длан към челото си, се оглеждаше. Вещерът вървеше бавно след каруцата, като водеше коня си за юздите. Не гледаше към тях и постоянно извръщаше поглед.

— Юрга?

— О, богове — простена търговецът. — О, богове! Златолитке… Това, което не съм очаквал! Вкъщи!

— Не се ядосвай, Юрга… Ще видиш, че ще я обикнеш. Момичето е умно, мило, работливо… Малко е странна… не иска да казва откъде е, веднага се разплаква. Но аз и не я питам. Юрга, нали знаеш, че винаги съм искала да имам момиче… Какво ти е?

— Нищо — рече той тихо. — Нищо. Предопределението. През целия път говореше насън, бълнуваше: предопределението, та предопределението… О, богове… Не е за нашия разум това, Златолитке. Не можем да разберем какво си мислят тези като него. Какво виждат насън… Не е за нашия разум това…

— Татко!

— Надбор! Сулик! Колко сте пораснали, като бичета! Бързо при мен! По-живо…

Той се сепна, когато видя малкото слабичко момиче с пепеляворуса коса, което вървеше бавно след момчетата. То го погледна с огромни очи, зелени като пролетна трева, блеснали като две звездички. Момичето изведнъж подскочи и хукна към… Извика — тънко и пронизително…

— Гералт!

Вещерът се извърна от коня с мигновено ловко движение. И се затича към нея. Юрга го погледна изумено. Не беше предполагал, че е възможно човек да се движи толкова бързо.

Срещнаха се насред двора. Момичето с пепеляворуси коси и сива рокличка и белокосият вещер с меч на гърба, целият в черна кожа, горяща от сребро. Вещерът летеше с меки скокове, а момичето тичаше към него. Той падна на колене и тънките ръчички на детето го прегърнаха през шията, а пепеляворусите й коси се разпиляха на раменете му. Златолитка извика приглушено. Юрга я прегърна и я притисна безмълвно към себе си, а с другата ръка придърпа и прегърна момчетата.

— Гералт! — повтаряше момичето, притиснало се към гърдите на вещера. — Ти ме намери! Знаех си! Винаги съм знаела! Знаех, че ще ме намериш!

— Цири!

Юрга не виждаше лицето на вещера, скрито в пепеляворусите коси. Виждаше само ръцете в черни ръкавици, които стискаха раменете и ръцете на момичето.

— Ти ме намери! Ох, Гералт! През цялото време те чаках! Толкова ужасно дълго… Ще бъдем заедно, нали? Сега ще бъдем заедно, нали? Кажи, Гералт! Завинаги! Кажи!

— Завинаги, Цири!

— Така, както казваха, Гералт! Както казваха… Аз съм твоето предопределение? Нали? Твоето предопределение ли съм?

Юрга видя очите на вещера. И много се учуди. Чуваше тихия плач на Златолитка, усещаше как треперят ръцете й. Знаеше, че няма да разбере отговора, но го чакаше. И го дочака.

— Ти си нещо повече, Цири. Нещо повече.

КРЪВТА НА ЕЛФИТЕ

(книга 3 от "Вещерът")

Elaine blath, Feainnewedd

Dearme aen a’caelme tedd

Eigean evelienn deireadh

Que’n esse, va en esseath

Feainnewedd, Elaine blath!

„Цветче“, приспивна песен и популярна детска броеница

Първа глава

Истина ви казвам, ще дойде векът на Меча и Брадвата, векът на Вълчата виелица. Ще дойде времето на Белия студ и Бялата светлина, време на безумие и време на презрение, Tedd Deireadh, Времето на Края. Светът ще загине, обхванат от студ, и ще се възроди заедно с новото слънце. Ще се възроди от Старата кръв, от Hen Ichaer, от засятото зърно. Зърно, което няма да покълне, а ще избухне в пламъци.

Ess ’tuath esse! Така да бъде! Вглеждайте се в знаменията. А какви ще бъдат знаменията, истина ви казвам: най-напред ще потече по земята кръвта на Aen Seidhe, Кръвта на елфите…

„Aen Ithlinnespeath“, пророчество на Ithlinne Aegli aep Aevenien

Градът гореше.

От тесните улички, водещи към рова, към първата тераса, лъхаше дим и жар, пламъците поглъщаха разположените нагъсто сламени покриви на къщите, облизваха стените на замъка. От запад, откъм портата на пристанището, нарастваше шумът от писъци, отгласи от ожесточено сражение, глухи, разтърсващи зидовете удари на таран.

Неочаквано нападателите ги обградиха, след като пробиха барикадата, отбранявана от малцина войници, граждани, въоръжени с алебарди, и стрелци с арбалети. Коне с черни покривала прелитаха над преградите като призраци, ярко проблясващи мечове сееха смърт сред бягащите защитници.

Цири почувства как седящият зад нея на седлото рицар рязко пришпорва коня си. Чу вика му.

— Дръж се! — крещеше той. — Дръж се!

Други рицари в цветовете на Цинтра ги изпревариха и със скорост се врязаха в нилфгардците. Цири видя това само за миг, с крайчеца на окото си — безумният водовъртеж от синьо-златисти и черни наметала сред кънтенето на стомана, ударите на мечовете в щитовете, цвиленето на конете…

Вик. Не вик. Крясък.

— Дръж се!

Страх. Всяко разтърсване, всяко рязко движение, всеки скок на коня дърпа болезнено ръцете, вкопчени в ремъците. Краката, болезнено присвити, не намират опора, очите сълзят от дима. Обгърналата я ръка я мачка, души я, до болка притиска ребрата й. Воят около нея се усилва — такъв вой, какъвто никога досега не е чувала. Какво трябва да правят с човек, че да крещи така?

Страх. Обезсилващ, парализиращ, потискащ страх.

Отново звънтене на желязо, хриптене на коне. Къщите наоколо танцуват, бълващите огън прозорци внезапно се озовават там, където преди миг е имало кална уличка, застлана с трупове, затрупана с изоставения багаж на бегълците. Рицарят зад раменете й изведнъж е разтърсен от странна, хриплива кашлица. Върху нейните вкопчени в ремъците ръце бликва кръв. Вик. Свистене на стрела.

Падане, удар, болезнен сблъсък с доспехите. Съвсем близо удрят копита, над главата й се мярка конски търбух и раздърпан подпръг, още един конски търбух, развяващо се черно покривало. Стонове, подобни на онези, които издава дървар, докато сече дърво. Но ударите не са по дърва, а на желязо по желязо. Вик, сподавен и приглушен, точно до нея нещо голямо и черно пада с плясък в калта, пръска кръв. Облеченото в броня стъпало потрепва, мята се, огромната шпора рие земята.

Дърпане. Някаква сила я повдига нагоре, поставя я отпред на седлото. „Дръж се!“ Отново разтърсващ, безумен галоп. Ръцете и краката отчаяно търсят опора. Конят се вдига на задните си крака. „Дръж се!“ Няма опора. Няма… Няма… Има само кръв. Конят пада. Тя не може да отскочи, не може да се измъкне, да се изтръгне от прегръдката на облечените в ризница ръце. Не може да избяга от кръвта, лееща се върху главата й, върху шията й.

Разтърсване, мляскане на калта, рязък удар от земята, изумителна неподвижност след дивата езда. Пронизващо хриптене и пищене на коня, опитващ се да се вдигне на краката си. Удари на подкови, надкопитни кости и копита. Черни наметала и покривала. Вик.

На улицата има огън, бучаща червена огнена стена. На фона й се вижда ездач — огромен, сякаш извисяващ се над пламтящите покриви. Обгърнатият с черно покривало кон танцува, тръска глава, цвили.

Ездачът я гледа. Цири вижда блясъка на очите му в процепите на големия шлем, украсен с крилете на хищна птица. Вижда отблясъка на пожара върху широкото острие на меча, който онзи стиска в отпуснатата си надолу ръка.

Ездачът я гледа. Цири не може да се помръдне. Пречат й безсилните ръце на убития, прегърнали я през кръста. Задържа я нещо тежко и мокро от кръвта, което лежи върху бедрото й и я притиска към земята.

И я обездвижва страхът. Чудовищен, сковаващ вътрешностите й страх, заради когото Цири вече не чува стоновете на ранения кон, рева на пожара, писъците на гинещите хора и биенето на барабаните. Единственото, което го има, което трябва да вземе под внимание, което има значение, е страхът. Страхът, приел формата на черен рицар с украсен с пера шлем, застинал на фона на червената стена от бушуващ огън.

Ездачът пришпорва коня си, крилата на хищната птица на шлема му изплющяват, птицата полита. Понася се към беззащитната, парализирана от страх жертва. Птицата — а може би рицарят — крещи, вие; страшно, зловещо, триумфално. Черният кон, черните доспехи, черният развяващ се плащ, а зад тях — само огън, море от огън.

Страх.

Птицата врещи. Крилете й плющят, перата бият по лицето.

Страх.

„Помощ! Защо никой не ми помага? Аз съм сама, малка съм, беззащитна съм, не мога да се помръдна, дори не мога да се обадя — гърлото ми се е свило.

Защо никой не ми се притичва на помощ?

Страх ме е!“

Очите пламтят в процепите на крилатия шлем. Черното наметало закрива всичко…

— Цири!

Тя се събуди схваната и обляна в пот, а собственият й вик — викът, който я беше пробудил — все още трептеше, вибрираше някъде вътре в нея, в гърдите й, изгаряше сухото й гърло. Боляха я ръцете, вкопчени в чула, болеше я гърбът…

— Цири, успокой се!

Наоколо беше нощ, тъмна и ветровита, монотонно и мелодично шумяща с короните на боровете, проскърцваща със стеблата. Вече нямаше пожар и викове, имаше я само тази шумоляща приспивна песен. Наблизо танцуваше светлият и топъл лагерен огън, пламъците хвърляха отблясъци върху скобите на хамута, обагряха в червено ръкохватката и обкова на меча, облегнат на лежащото на земята седло. Нямаше друг огън и друго желязо. Ръката, която докосваше бузата й, миришеше на кожа и пепел. Не на кръв.

— Гералт…

— Това беше само сън. Лош сън.

Цири се разтрепери, сви ръце и крака.

Сън. Само сън.

Огънят вече е успял да поутихне, брезовите клонки са станали червени и прозрачни и от време на време изпращяват, като изстрелват сноп син пламък. Пламъкът осветява белите коси и острия профил на мъж, който я завива с чула и кожуха.

— Гералт, аз…

— Тук съм. Спи, Цири. Трябва да си починеш. Все още ни чака дълъг път.

„Чувам музика — помисли си тя изведнъж. — В този шум… има музика. Свирене на лютня. И гласове.“ Принцеса от Цинтра… Дете на предопределението… Дете на Старата кръв, кръвта на елфите. Гералт от Ривия, Белия вълк и неговото предопределение. Не, това е легенда. Измислица на поет. Убили са я на улицата в града, когато се опитваше да избяга…

„Дръж се… Дръж…“

— Гералт?

— Какво, Цири?

— Какво ми направи той? Какво се случи тогава? Какво… ми направи той?

— Кой?

— Рицарят… Черният рицар с пера на шлема. Нищо не помня. Той крещеше… и ме гледаше. Не помня какво се случи. Само, че се страхувах. До смърт се страхувах…

Мъжът се наведе, пламъците на огъня се отразяваха в очите му. Тези очи бяха странни. Много странни. Някога Цири се боеше от тези очи, не обичаше да гледа в тях. Но това беше отдавна. Много отдавна.

— Нищо не помня — прошепна тя, търсейки ръката му, твърда и груба като необработено дърво. — Черният рицар…

— Това е било сън. Спи спокойно. Няма да се повтори.

Цири вече беше слушала подобни уверения, отдавна. Бяха й ги повтаряли многократно, много, много пъти я бяха успокоявали, когато се събуждаше посред нощ от собствения си вик. Но сега беше различно. Сега тя вярваше. Защото сега това й го казваше Гералт от Ривия, Белия вълк. Вещерът. Този, който беше нейното предопределение. За когото тя беше предопределена. Вещерът Гералт, който я беше открил сред войната, смъртта и отчаянието, който я беше взел със себе си и бе обещал вече никога да не се разделят.

Тя заспа, без да пуска дланта му.

* * *

Бардът приключи песента. Наведе леко глава, изсвири отново с лютнята основния мотив на баладата, меко, тихо, с един тон по-високо от акомпаниращия му ученик.

Никой не се обади. Освен стихващата музика се чуваше само шумоленето на листата и проскърцването на клоните на огромния дъб. А после изведнъж провлечено заблея козата, завързана с въже за спряна до старото дърво каруца. Тогава, сякаш по сигнал, един от насядалите в кръг слушатели се изправи. Отхвърли зад раменете си сиво-синьото си наметало със златни кантове и се поклони официално и учтиво.

— Благодарим ти, маестро Лютиче — изрече той звучно, макар и тихо. — Позволи на мен, Радклиф от Оксенфурт, магистър по Магически тайни, от името на всички тук присъстващи, да изкажа нашата благодарност и признателност за твоето голямо майсторство и твоя талант.

Магьосникът обходи с поглед тълпата от над сто души — събрали се в полукръг около дъба, застанали встрани или насядали по каруците. Слушателите кимаха, шепнеха си. Някои започнаха да ръкопляскат, други поздравиха певеца с вдигане на ръцете. Трогнати жени подсмърчаха и бършеха очите си с каквото могат в зависимост от статуса си в обществото, професията си и материалното си състояние: селянките — с долната част на ръката или с опакото на дланта, жените на търговците — с ленени кърпички, елфките и дворянките — с батиста, а трите дъщери на комеса[20] Вилиберт — който заради представлението на знаменития трубадур заедно с цялата си свита беше прекъснал лова със соколи — подсмърчаха шумно и затрогващо в изящни вълнени шалчета с цвета на изгнила зеленина.

— Няма да е преувеличено да се каже, маестро Лютиче — продължи магьосникът, — че ни развълнува до дъното на душите ни, че ни накара да се замислим и докосна сърцата ни. Позволи ми да изразя нашата благодарност и уважение.

Трубадурът се изправи и се поклони, като „измете“ коленете си с перото от чапла, закрепено за чудатата му шапка. Ученикът спря да свири, показа зъбите си и също се поклони, но маестро Лютичето го погледна страшно и го смъмри полугласно. Момчето наведе глава и отново задрънка тихо на лютнята.

Тълпата се оживи. Търговците с караваните, след като си поговориха шепнешком, изтъркаляха пред дъба солидна бъчва с бира. Магьосникът Радклиф се увлече в тих разговор с комеса Вилиберт. Дъщерите на комеса спряха да подсмърчат и се вторачиха в Лютичето с обожание. Бардът не забеляза това, изцяло погълнат от раздаването на усмивки, намигането и демонстрирането на блясъка на зъбите си пред група мълчаливи и надменни странстващи елфи, и особено на една от елфките — тъмнокоса красавица с огромни очи и с хермелинова дамска шапчица. Лютичето имаше конкуренти: притежателката на огромните очи и прелестната шапчица не беше останала незабелязана и за неговите слушатели — рицари, студенти и бабаити. Елфката, явно доволна от вниманието, скубеше дантелените маншети на блузката си и трепкаше с ресници, но приятелите й елфи я бяха заобиколили от всички страни и не скриваха своята неприязън към ухажорите.

Поляната пред дъба Блеобхерис, място на чести събрания, където пътешествениците можеха да отдъхнат и да си побъбрят, се славеше с толерантност и откритост. Грижещите се за вековното дърво друиди бяха нарекли поляната „Място на дружбата“ и охотно посрещаха тук всякакви гости. Но даже при такива необикновени събития като току-що приключилото изпълнение на световноизвестния трубадур пътниците стояха, разделени на изолирани една от друга групи. Елфите стояха при другите елфи, джуджетата занаятчии се групираха със своите въоръжени до зъби побратими, наети като охрана на търговските кервани, и търпяха до себе си само по-височки гноми миньори и фермери полуръстове.

Всички нехора се държаха резервирано с хората, които от своя страна им отговаряха по същия начин. И сред тях изобщо не се наблюдаваше единство. Дворянството се отнасяше с презрение към търговците и продавачите, а войниците и наемниците страняха от пастирите с техните вонящи кожуси. Малкото на брой магьосници и техните последователи се бяха изолирали напълно и с основание смятаха всички наоколо за нагли грубияни. Фонът се състоеше от плътна тълпа от навъсени и мълчаливи селяни. Те приличаха на гора с вдигнатите над главите си гребла, вили и сърпове. Игнорираха всичко и всички.

Както обикновено, изключение бяха децата. След като представлението на барда свърши и вече не им забраняваха да вдигат шум, дечурлигата с диви крясъци се втурнаха към гората, за да се отдадат там с въодушевление на игра, чиито правила бяха непонятни за онези, които вече се бяха простили с щастливите години на детството. Малките човечета, елфчета, джудженца, полуръстчета, гномчета, полуелфчета, четвъртелфчета и още едно мъниче със загадъчен произход, не познаваха и не признаваха расовото и социалното разделение. Засега.

— Наистина! — извика един от намиращите се на поляната рицари, слаб и висок като върлина, облечен с червено-черен кафтан, украсен с три крачещи лъва. — Добре го каза господин магьосникът! Красиви бяха баладите, честна дума, маестро Лютиче! Ако някой ден имате път край Лисорог, където е замъкът на моя сеньор, отбийте се, не се колебайте нито за миг. Ще ви нагостим като княз, като самия крал Визимир! Кълна се в меча си, слушал съм много менестрели, но не могат да се сравняват с вас, маестро. Приемете от нас, благородните и посветени в рицарство, уважението ни и почитта ни към вашето изкуство!

Безпогрешно усетил подходящия момент, трубадурът намигна на ученика си. Момчето остави лютнята и вдигна от земята кутийката, служеща за събиране на по-измерим израз на признание от страна на слушателите. Поколеба се, обходи с поглед тълпата, после остави кутийката и вдигна оставеното отстрани доста солидно на големина ведро. Маестро Лютичето с благосклонна усмивка одобри съобразителността на юношата.

— Маестро! — възкликна снажна жена, седнала на натоварена с изделия от ракитени пръчки каруца с надпис: „Вера Льовенхаупт и синове“. Синовете й не се виждаха никъде, вероятно бяха заети с пилеене на натрупаното от майка им състояние. — Маестро Лютиче, нали така? Оставяте ни в неведение? Нали това не е краят на баладата ви? Изпейте ни какво е станало по-нататък!

— Песните и баладите — поклони се Лютичето — никога не свършват, госпожо, защото поезията е вечна и безсмъртна, не знае нито начало, нито край…

— Но какво се е случило по-нататък? — не се предаваше търговката, като щедро и звънко посипваше монети във ведрото, поднесено й от ученика. — Кажете ни поне това, ако не ви се пее повече. Във вашите песни не се споменават никакви имена, но всички знаем, че възпятият от вас вещер е не друг, а знаменитият Гералт от Ривия, а магьосницата, в която той се влюбил безумно, е прочутата Йенефер. Що се отнася до Детето на изненадата, обещано и предопределено за вещера, то тя е Цирила, клетата принцеса от разрушената от нашествениците Цинтра. Не е ли така?

Лютичето се усмихваше надменно и загадъчно.

— Пея за универсални проблеми, щедра благодетелко — заяви той. — За емоции, които могат да засегнат всеки. Не за конкретни личности.

— Да бе! — извика някой от тълпата. — Всеки знае, че песните са за вещера Гералт.

— Да, да! — запискаха в хор дъщерите на комес Вилиберт, размахвайки мокрите от сълзи шалчета. — Попейте ни още, маестро Лютиче! Какво е станало по-нататък? Намерили ли са се най-накрая вещерът и магьосницата Йенефер? И обичали ли са се? Били ли са щастливи? Искаме да знаем! Маестро, маестро!

— Ей, там! — извика гърлено главатарят на групата джуджета, тръскайки могъщата си, стигаща до кръста му червеникава брада. — Глупости са това — принцеси, магьосници, предопределение, любов и подобни празни приказки. Всичко това, с извинение към господин поета, са измишльотини, тоест поетична измислица, за да се хареса на публиката и да я трогне. Но военните дела, клането и грабежите в Цинтра и битките при Марнадал и Соден — тези неща прекрасно ги изпяхте, Лютиче! Да, не ми се свиди да дам някоя сребърна монета за такава песен, радваща сърцето на войника! И си личеше, че не лъжете ни най-малко, това го казвам аз, Шелдън Скагс, а аз мога да различа лъжата от истината, защото бях при Соден, стоях срещу нилфгардските нашественици с брадва в ръка…

— Аз, Донимир от Троа — извика слабият рицар с трите лъва на кафтана си, — участвах и в двете битки за Соден, но не ви видях там, господин джудже!

— Явно защото сте наглеждали обоза! — отсече джуджето. — А аз бях в първите редици, там, където беше напечено!

— Внимавай какво говориш, брадатко! — почервеня Донимир от Троа, придърпвайки натежалия от меча рицарски колан. — И с кого!

— Ти внимавай! — Джуджето плесна с длан закачената за колана брадва, обърна се към другарите си и се озъби: — Видяхте ли го? Смотан рицар. Че и с герб! С три лъва на щита! Двата серат, третият ръмжи!

— Мир, мир! — предотврати скандала с остър, властен глас сивокос друид. — Не бива, господа! Не и тук, под клоните на Блеобхерис, по-стар от всички спорове и свади на света! И не в присъствие на поета Лютичето, чиито балади трябва да ни учат на любов, а не на кавги!

— Точно така! — подкрепи друида нисък, пълен монах с лъщящо от потта лице. — Гледате, а не виждате, слушате, но не чувате. Няма божия любов във вас, като празни бъчви сте…

— Като стана въпрос за бъчви, изнесете още една, господа! — изписка дългонос гном от каруца, украсена с надписа: „Железни изделия. Изработка и продажба“. — На поета Лютичето сигурно гърлото му е пресъхнало, а и ние няма да е зле малко да се развеселим!

— Наистина сте като празни бъчви, казвам ви! — надвика гнома монахът, който нямаше намерение да се остави да го объркат и да прекъснат проповедта му. — Нищо не сте разбрали от баладите на господин Лютичето, нищо не сте научили. Не сте разбрали, че в баладите се говори за съдбата на човечеството, за това, че сме само играчки в ръцете на боговете, а нашите родни страни са игрални полета за тях. В баладите за предопределението се говори за предопределението на всички нас, а легендата за вещера Гералт и принцеса Цирила, макар и изобразена на фона на онази реална, позната ни война, е плод на въображението на поета, метафора, чрез която ние…

— Глупости говориш, свети човече! — извика от височината на каруцата си Вера Льовенхаупт. — Каква легенда? Какъв плод на въображението? Та аз познавам Гералт от Ривия, виждала съм го със собствените си очи във Визима, където развали магията на дъщерята на крал Фолтест. По-късно го срещнах и на Търговския път, където по молба на Гилдията беше убил свиреп грифон, който нападаше керваните, и с тази си постъпка спаси живота на много добри хора. Не, това не е легенда и не е приказка. Истина, самата истина ни изпя тук маестро Лютичето!

— Потвърждавам! — обади се стройна жена-воин с черни коси, опънати назад и сплетени в дебела плитка. — Аз, Райла от Лирия, също познавам Гералт Белия вълк, прочутия унищожител на чудовища. Виждала съм също и неведнъж магьосницата Йенефер, когато съм била в Аедирн, в град Венгерберг, където тя има жилище. Но изобщо не съм знаела, че тези двамата се обичат.

— Но това трябва да е истина — обади се изведнъж с мелодичен глас красивата елфка с хермелиновата шапчица. — Толкова красива балада за любовта не може да е измислица.

— Не може да е измислица! — подкрепиха елфката дъщерите на комеса Вилиберт и като по команда изтриха очите си с шалчетата. — В никакъв случай!

— Милостиви магьоснико! — обърна се към Радклиф Вера Льовенхаупт. — Обичали ли са се те, или не? Вие със сигурност знаете какво се е случило наистина с тях, с вещера и онази Йенефер. Повдигнете завесата пред тази тайна.

— Щом песента казва, че са се обичали — усмихна се магьосникът, — значи така е било и такава любов живее векове. Такава е силата на поезията.

— Говори се — обади се внезапно комесът Вилиберт, — че Йенефер от Венгерберг е загинала при Соденския хълм. Няколко магьоснички са намерили смъртта си там…

— Това не е вярно — каза Донимир от Троа. — На паметника го няма нейното име. Това е моят край, бил съм неведнъж на Хълма и съм чел имената, изсечени в камъка. Там са загинали три магьоснички: Трис Мериголд, Лита Неейд с прякор Корала. Хм… Забравил съм третото име…

Рицарят погледна към Радклиф, но магьосникът само се усмихваше и не изрече нито дума.

— Разправят — обади се неочаквано Шелдън Скагс, — че този вещер, Гералт, дето е бил влюбен в онази Йенефер, вече гние в земята. Чух, че са му видели сметката някъде в Заречие[21]. Убивал, убивал чудовища и накрая си намерил майстора. Така е, хора, който меч вади, от меч умира. Всеки попада един ден на някой по-добър и гушва букета.

— Не вярвам. — Стройната жена-воин сви бледите си устни, изплю се гневно на земята и с хрущене скръсти на гърдите си облечените в ризница ръце. — Не вярвам, че Гералт от Ривия може да попадне на по-добър от себе си. Виждала съм как владее меча. Наистина е нечовешки бърз…

— Добре казано — вметна магьосникът Радклиф. — Нечовешки. Вещерите са мутанти, така че скоростта на реакциите им…

— Не разбирам за какво говорите, господин магик. — Жената-войн сви устни още по-неприятно. — Думите ви са твърде научни. Знам едно: нито един майстор на меча, от онези, за които знам, не може да се сравни с Гералт от Ривия, Белия вълк. Затова и не вярвам, че са го убили в бой, както твърди господин джуджето.

— На всеки майстор на меча му се разтреперват гащите, когато врагът е многоброен — каза поучително Шелдън Скагс. — Така казват елфите.

— Елфите не са свикнали да се изразяват толкова просташки — изрече студено висок, светлокос представител на Стария народ.

— Не, не! — запищяха иззад зелените шалчета дъщерите на комеса Вилиберт. — Вещерът Гералт не може да е загинал! Вещерът е намерил предопределената за него Цири, а после и магьосницата Йенефер и тримата живели дълго и щастливо. Нали, маестро Лютиче?

— Това беше балада, млади дами — прозина се жадуващият бира гном, производителят на железни изделия. — Та кой търси истина в баладите? Истината е едно нещо, а поезията — съвсем друго. Да вземем дори тази… Как се казваше? Цири? Прословутото Дете на изненадата. Нея господин поетът съвсем си я изсмука — от пръстите. Та аз съм бил неведнъж в Цинтра и знам, че тамошният крал и кралица бяха бездетни, нямаха нито син, нито дъщеря…

— Това е лъжа! — извика червенокос мъж с кафтан от тюленова кожа, чието чело беше препасано с карирана кърпа. — Кралица Каланте, Лъвицата от Цинтра, имаше дъщеря Павета. Тя и съпругът й загинаха по време на морска буря, водната бездна ги погълна, и двамата.

— Сами виждате, че не лъжа! — призоваха всички за свидетели Железните изделия. — Княгинята на Цинтра не се е казвала Цири, а Павета!

— Цирила, наричана Цири, беше точно дъщерята на потъналата Павета — възрази червенокосият. — Внучката на Каланте. И не беше княгиня, а принцеса на Цинтра. Точно тя беше онова предопределено за вещера Дете на изненадата — кралицата обещала да му я даде още преди тя да се роди, както се твърди в песента на маестро Лютичето. Но вещерът не е могъл да я намери и да я вземе — ето тук господин поетът се размина с истината.

— Размина, и още как — намеси се в разговора жилест юноша, който, ако се съди по облеклото му, можеше да е калфа, готвещ се да вземе изпит за майстор. — Вещерът се е разминал с предопределението си. Цирила е загинала при обсадата на Цинтра. Преди да се хвърли от кулата, кралица Каланте собственоръчно убила принцесата, за да не попадне тя жива в ръцете на нилфгардците.

— Не е станало така, изобщо не е станало така — възрази червенокосият. — Принцесата са я убили по време на клането, когато се опитвала да избяга от града.

— Така или иначе — извикаха Железните изделия, — вещерът не е намерил своята Цирила! Поетът излъга!

— Но излъга красиво — каза елфката с шапчицата, притискайки се до високия елф.

— Става въпрос не за поезия, а за факти! — възкликна калфата. — Аз твърдя, че принцесата е загинала от ръката на баба си. Всеки, който е бил в Цинтра, може да потвърди това!

— А аз твърдя, че е убита на улиците на града, по време на бягството й — заяви червенокосият. — Знам това, макар и да не съм от Цинтра. Бях в отряд от Скелиге, който помагаше на Цинтра по време на войната. Кралят на Цинтра, Ейст Туирсеах, както всички знаят, е родом от островите Скелиге, а отрядът се водеше от чичо му. Бих се заедно с отряда в Марнадал и в Цинтра, а после, след поражението, и при Соден…

— Още един ветеран — изръмжа Шелдън Скагс към събралите се около него джуджета. — Само герои и воини. Хей, хора, сред вас има ли поне един, който да не е воювал в Марнадал или при Соден?

— Шегата ти не е уместна, Скагс — изрече с упрек високия елф, прегръщайки красавицата с шапчицата по такъв начин, че разсея всички надежди на останалите ухажори. — Нали не си въобразяваш, че само ти си се бил при Соден? Аз например също съм участвал в тази битка.

— Интересно, на чия страна? — прошепна комесът Вилиберт на Радклиф, достатъчно високо, за да го чуят останалите. Елфът не обърна внимание на думите му.

— Както всички знаят — продължи той, без дори да погледне към комеса и магьосника, — във втората битка на полето при Соден участваха повече от сто хиляди души и поне трийсет хиляди бяха убити или осакатени. И трябва да благодарим на господин Лютичето, че в една от своите балади увековечи тази прочута, но и ужасна битка. И в думите, и в мелодията на тази песен чух не възхвала, а предупреждение. Повтарям — похвала и безсмъртна слава на господин поета за баладата, която може да ни позволи да избегнем в бъдеще трагедията, каквато беше тази жестока и ненужна война.

— Наистина — каза комесът Вилиберт, гледайки предизвикателно към елфа. — Интересни неща сте намерили в баладата, милостиви господине. Ненужна война, казвате? Искате да избегнем подобни трагедии в бъдеще? Трябва ли да разбираме, че ако Нилфгард ни удари отново, бихте ни посъветвали да капитулираме? Да приемем спокойно нилфгардското иго?

— Животът е безценен дар и трябва да се съхранява — изрече студено елфът. — Нищо не може да оправдае клането и кръвопролитията, каквито бяха двете битки за Соден — и загубената, и спечелената. И двете ви струваха на вас, хората, хиляди животи. Изгубихте невъобразимия си потенциал…

— Елфически дрънканици! — избухна Шелдън Скагс. — Глупости на търкалета! Това беше цената, която трябваше да се плати, за да живеят останалите мирно и достойно, вместо да позволят да бъдат оковани във вериги от Нилфгард, да бъдат ослепени, да бъдат пратени в мини за сяра и в солни рудници. Тези, които паднаха със смъртта на герои и благодарение на Лютичето вечно ще живеят в нашата памет, ни научиха как да защитаваме собствените си домове. Пейте баладите си, Лютиче, пейте ги за всички! Няма да е напразно, ще си вземем поука, ще видите! Защото, ако не днес, то утре Нилфгард ще се нахвърли върху нас отново, помнете ми думите! Сега си лижат раните и отдъхват, но наближава денят, в който отново ще видим черните им наметала и перата на шлемовете им!

— Какво искат от нас? — извика Вера Льовенхаупт. — Защо са се захванали с нас? Защо не ни оставят на мира, не ни дадат да живеем и работим? Какво искат тези нилфгардци?

— Кръвта ни! — изрева комесът Вилиберт.

— И земята ни! — извика някой от тълпата селяни.

— И жените ни! — поде Шелдън Скагс, страховито опулвайки очи.

Няколко души се засмяха, но тихо и крадешком. Защото макар и предположението да беше много забавно — та кой друг освен джуджетата можеше да пожелае изключително непривлекателните самки джуджета? — подигравките и шегите по темата изобщо не бяха безопасни, особено в присъствието на ниските, набити и брадати типове, чиито брадви и мечове имаха неприятния навик да се измъкват мигновено от коланите. А джуджетата по неясни причини свято вярваха, че целият свят само гледа да докопа техните жени и дъщери, и бяха невероятно докачливи на тази тема.

— Това трябваше да се случи все някога — обади се изведнъж сивокосият друид. — Не можеше да не стане. Забравихме, че не живеем сами на този свят, че не сме пъпът на този свят. Като глупави, мързеливи, преяли караси в тинесто езеро, не вярвахме в съществуването на щуките. Допуснахме светът ни да стане тинест като това езеро, да се превърне в тресавище, да го обземе апатия. Огледайте се наоколо — навсякъде престъпност и грях, алчност, гонене на печалби, скандали, раздори, упадък на нравите, липса на уважение към всякакви ценности. Вместо да живеем така, както изисква природата, сме започнали да унищожаваме същата тази природа. И какво имаме? Въздухът е отровен от смрадта на дим, реките и ручеите са замърсени от кланиците и табакханите, горите се секат безогледно… Даже върху живата кора на свещения Блеобхерис, вижте само, там, над главата на поета, е издялана с ножче отвратителна дума. При това е написана с грешка — не стига, че този, който я е написал, е вандал, но освен това е и невежа, не умее да пише. Но защо да се учудваме? Това няма как да не свърши зле…

— Да, да! — поде дебелият монах. — Вразумете се, грешници, докато не е станало късно, защото гневът и възмездието на боговете ви очакват! Спомнете си предсказанието на Итлина, пророческите й думи за наказанието на боговете, което ще се стовари върху племето, отровено от престъпления! Спомнете си: „Ще дойде Време на презрение, листата на дървото ще окапят, ще бъде попарена пъпката, ще изгние плодът и ще се вгорчи зърното, а долините на реките вместо с вода ще се покрият с лед. И ще дойде Белият студ, а след него — Бялата светлина, и светът ще загине сред виелицата.“ Това казва пророчицата Итлина! А преди това да се случи, ще има знамения и ще се случат нещастия, защото знайте — Нилфгард е възмездието божие! Той е бич, с който Безсмъртните ви удрят, вас, грешниците, за да…

— О, я си затваряйте устата, свети човече! — извика Шелдън Скагс, удряйки в земята с тежкия си ботуш. Повдига ми се от вашите суеверия и дрънканици! Ще ми се обърнат червата…

— По-внимателно, Шелдън! — прекъсна го с усмивка високият елф. — Не се надсмивай над чуждата религия. Това нито е добре, нито е учтиво, нито е… безопасно.

— Над нищо не съм се надсмивал — възрази джуджето. — Не се съмнявам в съществуването на божествата, но се възмущавам, когато някой ги набърква в земните дела и баламосва всички с предсказанията на някаква побъркана елфка. Нилфгардците били оръдие на боговете? Глупости! Хора, спомнете си времената на Дезмод, Радовид, Самбук, времената на Абрад Стария Дъб! Не ги помните, защото живеете кратко като майска мушица еднодневка, но аз си спомням и ще припомня и на вас какво се случи тук, по тези земи, веднага след като слязохте от лодките си на брега в устието на Яруга и в делтата на Понтар. От четири акостирали кораба се получиха три кралства, а после по-силните поглъщаха по-слабите и по този начин растяха, укрепваха властта си. Завоюваха останалите, поглъщаха ги и кралствата растяха, ставаха все по-големи и по-силни. А сега това същото прави Нилфгард, защото е силна и сплотена страна, дисциплинирана и единна. И ако вие не се сплотите по същия начин, Нилфгард ще ви погълне като щука — карас, както се изрази този мъдър друид!

— Нека само да опитат! — Донимир от Троа изпъчи своите украсени с три лъва гърди и издрънча с меча в ножницата. — Разбихме ги на пух и прах при Соден, можем да го направим пак!

— Много сте самонадеяни! — промърмори Шелдън Скагс. — Явно сте забравили, че преди да се стигне до втората битка при Соден, Нилфгард премина през земите ви като железен валяк, а труповете на такива смелчаги като вас обсипаха полята от Марнадал до Заречие. И нилфгардците бяха спрени не от такива като вас, кресливи младоци, а от обединените сили на Темерия, Редания, Аедирн и Каедвен. Съгласието и единството — ето какво ги спря!

— Не само това! — изрече звънко, но много студено Радклиф. — Не само това, господин Скагс.

Джуджето се изкашля гръмко, смръкна, пристъпи на място, после леко се поклони на магьосника и каза:

— Никой не намалява заслугите на събратята ви. Позор за този, който не признава геройството на магьосниците от Соденския хълм, защото те устояха, проливайки кръвта си за общото дело, и по този начин изиграха решаваща роля за победата. Лютичето не е забравил за тях в своята балада, ние също няма да забравим. Но забележете, че тези магьосници, които се обединиха и стояха рамо до рамо на Хълма, признаха водачеството на Вилгефорц от Рогевеен, както и ние, войните от Четирите кралства, признахме командването на Визимир Редански. Жалко само, че съгласието ни и солидарността ни продължиха едва до края на войната. Защото после, когато дойде мирът, отново се разделихме. Визимир и Фолтест се задушават взаимно с такси и мита, Демавенд от Аедирн се е хванал за гушата с Хенселт заради Селерна Мархия, а Лига от Хенфорс и Тисениджи от Ковир това изобщо не ги интересува. А дочувам, че и сред магьосниците го няма предишното съгласие. Сред вас няма сплотеност, дисциплинираност, единство. А в Нилфгард има!

— Нилфгард се управлява от император Емхир вар Емрейс, тиранин и самодържец, принуждаващ всички към покорство чрез камшик, бесило и брадва! — извика комесът Вилиберт. — Какво ни предлагате, господин джудже? В какво да се сплотим? В подобна тирания? И кой ще бъде крал, кое кралство според вас трябва да подчини останалите? В чии ръце бихте искали да видите скиптъра и бича?

— А мен какво ме интересува? — сви рамене Скагс. — Това си е ваша, човешка работа. Впрочем, когото и да изберете за крал, със сигурност няма да е джудже.

— Нито елф, нито дори полуелф — добави високият представител на Стария народ, който продължаваше да прегръща красавицата с шапката. — Дори и четвъртелфите ги смятате за нещо по-низше…

— Там ви е болката — засмя се Вилиберт. — Същия рог надувате като Нилфгард, защото Нилфгард също крещи за равенство, обещава ви да се върне стария ред, след като ни победи и ни прогони от тази земя. За такова единство, за такова равенство ли мечтаете, за това ли говорите, това ли проповядвате? Защото Нилфгард ще ви плати със злато! И нищо чудно, че толкова се обичате с тях, та нали те са елфическа раса, тези ваши нилфгардци…

— Глупости — отвърна студено елфът. — Дърдорите глупости, господин рицар. Явно расизмът ви заслепява. Нилфгардците са хора — също като вас.

— Безочлива лъжа! Те са потомци на Черните Сийдхе, всеки го знае! В жилите им тече елфическа кръв. Кръвта на елфите!

— А във вашите жили каква кръв тече? — усмихна се подигравателно елфът. — Смесваме кръвта си от поколения, от векове, ние и вие, и много добре ни се удава, не знам дали за щастие или за нещастие. Започнахте да осъждате смесените връзки едва от четвърт век, впрочем с жалък успех. Покажете ми сега някой човек без примесите на Seidhe Ichaer, кръвта на Стария народ.

Вилиберт забележимо почервеня. Вера Льовенхаупт също се зачерви. Магьосникът Радклиф наведе глава и се изкашля. И което беше много интересно, красивата елфка с хермелиновата шапчица също се изчерви.

— Всички сме деца на Майката Земя — разнесе се в тишината гласът на сивокосия друид. — Деца сме на Майката Природа. И макар че не я уважаваме, макар че понякога й причиняваме огорчения и болка, макар че й разбиваме сърцето, тя ни обича, обича всички нас. Помнете това вие, събралите се на Мястото на дружбата. И нека да не се препираме за това кой от нас е бил тук пръв, защото пръв на брега е бил изхвърлен Желъда, а от Желъда е израснал Великият Блеобхерис, най-старият дъб. Когато стоим под клоните на Блеобхерис, сред вековните му корени, не бива да забравяме за нашите собствени, братски корени, за земята, от която тези корени израстват. Да помним думите на песента на поета Лютичето…

— Точно така! — извика Вера Льовенхаупт. — А къде е той?

— Омете се — констатира Шелдън Скагс, гледайки към празното място под дъба. — Взе парите и офейка, без да се сбогува. Наистина като елф!

— Като джудже! — пропищя Железните изделия.

— Като човек — поправи го високият елф, а красавицата с шапката облегна глава на рамото му.

* * *

— Хей, свирецо — каза Мадам Лантиери, като влезе в стаята, без да чука и разпространи около себе си миризмата на зюмбюл, пот, бира и бекон. — Имаш гост. Хайде излизайте, почтени госпожици.

Лютичето приглади косата си и се надигна в огромното резбовано кресло. Двете седнали на коленете му девойки бързичко скочиха на земята, прикриха прелестите си, облякоха широките си ризи. „Свенливостта на проститутките — помисли си поетът, — ето едно добро заглавие за балада.“ Изправи се, закопча колана си, облече салтамарката си и каза, поглеждайки към застаналия на прага благородник:

— Наистина знаете как да ме намерите навсякъде, макар и рядко да избирате подходящия за целта момент. За ваше щастие още не бях решил коя от тези две красавици предпочитам. А при твоите цени, Лантиери, не мога да си позволя и двете.

Мадам Лантиери се усмихна снизходително и плесна с длани. Двете момичета — белокожа, луничава островитянка и чернокоса полуелфка — побързаха да напуснат стаята.

Застаналият на прага мъж свали наметалото си и го връчи на Мадам заедно с малка, но издута кесия.

— Простете, маестро — каза той, като се приближи и седна на масата. — Знам, че ви безпокоя ненавреме. Но вие изчезнахте толкова внезапно изпод дъба… Не успях да ви догоня по пътя, както възнамерявах да направя, и не можах да намеря веднага следите ви в градчето. Повярвайте, няма да ви отнема много време…

— Всички така казвате и винаги се оказва, че това е лъжа — прекъсна го бардът. — Остави ни сами, Лантиери, и гледай да не ни пречат. Слушам ви, господине.

Мъжът го погледна изпитателно. Имаше тъмни и влажни, сякаш сълзящи очи, остър нос и неприятни тънки устни.

— Незабавно пристъпвам към същността — заяви той, след като изчака Мадам да затвори вратата. — Интересуват ме баладите ви, маестро. По-скоро някои личности, за които пеете. Вълнуват ме истинските съдби на героите на вашите балади. Та нали, ако не се лъжа, именно истинските съдби на действителни личности са ви вдъхновили за красивите произведения, които изслушах под дъба? Имам предвид… малката Цирила от Цинтра. Внучката на кралица Каланте.

Лютичето погледна към тавана и забарабани с пръсти по масата.

— Милостиви господине — каза той тихо, — странни неща ви интересуват. И питате за странни неща. Нещо ми се струва, че не сте този, за когото ви взех.

— А за кого ме взехте, мога ли да узная?

— Не знам дали можете. Зависи дали ще ми предадете поздрави от нашите общи познати. Трябваше да го направите още в самото начало, но май забравихте.

— Изобщо не съм забравил. — Мъжът бръкна в пазвата на кадифения си светлокафяв кафтан и измъкна от там втора кесия, още по-голяма от онази, която беше връчил на сводницата, и също толкова издута и дрънчаща при съприкосновението си с масата. — Ние просто нямаме общи познати, Лютиче. Но дали тази кесия не може да компенсира този недостатък?

— И какво смятате да купите с тази малка кесия — наду устни трубадурът. — Целия бордей на Мадам Лантиери и обкръжаващата го земя?

— Да речем, че искам да подпомогна изкуството. И един артист. За да мога да си поговоря с артиста за неговото творчество.

— Толкова много ли обичате изкуството, драги господине? Толкова сте нетърпелив да говорите с артист, че бързате да му набутате пари още преди да му се представите, като по този начин нарушавате елементарните норми за учтивост?

— В началото на разговора ни — непознатият примижа леко с тъмните си очи — моето инкогнито не ви пречеше.

— Но сега започна да ми пречи.

— Не се срамувам от името си — изрече мъжът с лека усмивка върху тънките си устни. — Казвам се Риенс. Вие не ме познавате, маестро Лютиче, и в това няма нищо чудно. Вие сте твърде известен и прочут, за да можете да познавате всичките си поклонници. А на всеки почитател на вашия талант му се струва, че ви познава, че ви познава толкова добре, че може да си позволи известна фамилиарност. Това важи включително и за мен. Разбирам колко погрешно е това мнение и моля за извинение.

— Извинен сте.

— Мога ли да смятам, че ще сте така любезен да отговорите на няколко въпро…

— Не, не можете — прекъсна го надуто поетът. — А сега аз ви моля да ме извините, но аз не обичам да обсъждам темите на моите произведения, за това какво ме е вдъхновило, за персонажите — както за измислените, така и за реалните. Защото такива обсъждания лишават творбите от поетичния им пласт и ги карат да изглеждат тривиални…

— Нима?

— Абсолютно. Представете си, че изпълня балада за палава мелничарка и обявя, че всъщност става въпрос за Звирка, съпругата на мелничаря Пискож[22], и допълня, че Звирка може да бъде оправяна спокойно в четвъртък, защото точно в четвъртъците мелничарят ходи на панаира. Това вече нямаше да е поезия, а сводничество или обикновена клевета.

— Разбирам, разбирам — каза бързо Риенс. — Но като че ли примерът не е подходящ. Та нали мен не ме интересуват нечии грехове или грешки? Вие няма да наклеветите никого, като отговорите на въпросите ми. Нужна ми е само една дребна информация: какво се е случило в действителност с Цирила, принцесата на Цинтра? Мнозина твърдят, че Цирила е загинала по време на превземането на града и даже че са свидетели на това събитие. Но според вашата балада излиза, че детето е оцеляло. Наистина ме интересува — това плод на вашето въображение ли е, или действителен факт? Истина или лъжа?

— Вашият интерес страшно ме радва — усмихна се широко Лютичето. — Може да ми се смеете, господин… кой там бяхте, но именно това целях, когато измислях баладата. Исках да развълнувам слушателите и да възбудя любопитството им.

— Истина или лъжа? — повтори студено Риенс.

— Ако разкрия това, ще унищожа целия ефект от работата си. Извинявайте, приятелю. Вие използвахте цялото време, което можех да ви отделя. Че там двете ми вдъхновения чакат, в неведение коя от тях ще избера.

Риенс мълча дълго и явно изобщо не възнамеряваше да си тръгва. Гледаше поета с неприязнен, влажен поглед, а Лютичето усещаше нарастващо безпокойство. Отдолу, от общата зала, се чуваше весела глъчка, от време на време се открояваше женски смях. Лютичето извърна глава, сякаш за да демонстрира презрително превъзходство, но в действителност просто преценяваше разстоянието до ъгъла на стаята и до гоблена, на който беше изобразена нимфа, поливаща гърдите си с вода от кана.

— Лютиче — обади се най-накрая Риенс, пъхайки ръка в джоба на светлокафявия кафтан, — отговори на въпроса ми, много те моля. Трябва да знам отговора. Това е страшно важно за мен. И повярвай ми, и за теб също, защото, ако ми отговориш доброволно, то…

— То какво?

Тънките устни на Риенс се свиха в отвратителна гримаса.

— Няма да ми се наложи да те принудя насила да говориш.

— Слушай, мерзавецо! — Лютичето се изправи и лицето му придоби застрашително изражение. — Не понасям грубости и насилие. Но сега ще позвъня на Мадам Лантиери, а тя ще повика някой си Грузил, който тук изпълнява почетните и отговорни задължения на бияч. Той е истински артист в своята професия. Така ще ти срита задника, че ще прелетиш над покривите на това градче; ще прелетиш толкова красиво, че малобройните по това време минувачи ще те вземат за Пегас.

Риенс направи късо движение и нещо в дланта му проблесна.

— Сигурен ли си, че ще успееш да й звъннеш? — попита той.

Лютичето нямаше намерение да проверява дали ще успее. Не смяташе и да чака. Веднага щом кинжалът се озова в дланта на Риенс, той моментално скочи към ъгъла на стаята, мушна се зад гоблена с нимфата, отвори с ритник тайната врата и стремително се понесе надолу по витата стълба, плъзгайки се ловко по полираните перила. Риенс се хвърли след него, но поетът знаеше какво да прави — познаваше тайния изход като собствените си джобове, беше го използвал неведнъж, за да избяга от кредиторите си, от ревниви мъже и от желаещи да се разправят с него конкуренти, на които е откраднал някоя рима или мелодия. Знаеше, че на третия завой има въртяща се врата, след която има стълбище, водещо до избата. Беше сигурен, че преследвачът му, както и мнозина преди него, няма да успее да се спре, ще продължи нататък, ще стъпи върху капака на помийния люк и ще падне в свинарника. Беше сигурен, че пребилият се, омазан в лайна и газен от прасетата преследвач ще се откаже от гонитбата.

Лютичето грешеше — както ставаше винаги, когато беше сигурен в нещо. Зад гърба му изведнъж проблесна нещо синкаво и поетът усети, че крайниците му изтръпват и се вцепеняват. Не можа да се спре при въртящата се врата, краката вече не му се подчиняваха. Изкрещя и падна надолу по стълбите, като се удари в стената на коридорчето. Капакът на помийния люк се отвори под него със сух трясък и трубадурът полетя надолу, сред тъмнина и смрад. Преди да се удари в твърдия под и да изгуби съзнание, той си спомни как Мадам Лантиери му спомена, че свинарникът се ремонтира.

* * *

Дойде на себе си от болката в извитите и здраво завързани за лакътните стави ръце. Искаше да извика, но не можеше — имаше чувството, че устата му е пълна с глина. Стоеше на колене върху глинения под на свинарника, а скърцащото въже теглеше ръцете му нагоре. Опита се да се изправи, за да облекчи болката в ръцете, но краката му също бяха завързани. Давейки се и задъхвайки се, все пак успя да се изправи, в което му помогна и теглещото го безмилостно нагоре въже.

Риенс стоеше пред него, а злите му влажни очи блестяха в светлината на кандилото, което държеше застанал отстрани почти двуметров небръснат бабаит. Втори бабаит, навярно не по-нисък, стоеше зад гърба му. Именно този вторият, който страшно вонеше, дърпаше въжето, завързано за лакътните стави на поета и преметнато през греда в тавана.

Краката на Лютичето се откъснаха от пода. Поетът измуча през нос — на нищо друго не беше способен.

— Достатъчно — обади се Риенс почти веднага, но на Лютичето му се стори, че са минали векове. Докосна земята, но не можа да падне на колене въпреки желанието си — въжето продължаваше да го държи изпънат като струна.

Риенс се приближи. Върху лицето му нямаше дори следа от емоции, сълзящите очи изобщо не бяха променили изражението си. Когато заговори, гласът му беше спокоен, тих, леко отегчен.

— Ти, жалък стихоплетец. Измет. Боклук. Надуто нищожество. Искаше да избягаш от мен? Досега никой не е успял да ми избяга. Не довършихме разговора си, смешнико, овча главо. Попитах те нещо при доста изгодни условия. Сега ще отговориш на въпросите ми, но при значително по-неприятни обстоятелства. Ще отговориш, нали?

Лютичето закима с готовност. Едва сега Риенс се усмихна. И направи знак. Бардът нададе отчаян вик, усещайки как въжето се опъва и ставите на извитите му отзад ръце започват да хрущят.

— Не можеш да говориш — констатира Риенс, без да спира да се усмихва. — Боли, нали? Знаеш ли, сега те измъчвам изключително за мое собствено удоволствие — много обичам да гледам как някой изпитва болка. Вдигни го още малко!

Лютичето едва не се задави с писъка си.

— Достатъчно! — нареди най-накрая Риенс, приближи се до поета и го хвана за яката. — Чуй ме, петленце! Сега ще сваля заклинанието, за да можеш да говориш. Но ако се опиташ да извисиш очарователния си глас над необходимата сила, ще съжаляваш.

Направи жест с дланта си, докосна с пръстена си бузата на поета и Лютичето отново започна да чувства долната си челюст, езика и небцето.

— А сега — продължи тихо Риенс — ще ти задам няколко въпроса, а ти ще отговориш сериозно, бързо и изчерпателно. И ако дори и за миг се забавиш или заекнеш, ако ми дадеш и най-малък повод да се усъмня в искреността ти, то… Погледни надолу.

Лютичето се подчини. С ужас видя, че кокалчетата на пръстите му са завързани за въже, другият край на което бе завързан за ведро, пълно с гасена вар.

— Ако наредя да те вдигнат по-нагоре — усмихна се свирепо Риенс, — а заедно с теб и ведрото, едва ли ще можеш отново да командваш ръцете си. Във всеки случай се съмнявам, че ще можеш да свириш на лютня. Наистина се съмнявам. Затова мисля, че ще говориш. Прав ли съм?

Лютичето не потвърди, защото от страх не можеше нито да помръдне глава, нито да издаде някакъв звук. Но Риенс, изглежда, не очакваше потвърждение.

— Аз, разбира се — продължи той, — веднага ще узная дали говориш истината, моментално ще разгадая всяко увъртане, няма да ти позволя да ме заблудиш с поетични фокуси или мъглява ерудиция. За мен това е дреболия, както беше дреболия да те парализирам на стълбите. Така че те съветвам да внимаваш във всяка дума, мизернико. Е, да не губим време, да започваме. Както знаеш, интересува ме героинята на една от твоите красиви балади, внучката на кралица Каланте от Цинтра. Принцеса Цирила, наричана гальовно Цири. Според разказите на очевидци тя е загинала преди две години по време на превземането на града. Обаче в баладата ти живописно и вълнуващо описваш срещата й с онзи удивителен, почти легендарен тип, онзи… вещер Гералт или Гералд. Като оставим настрана поетичните глупости за предопределението и неизбежността на съдбата, от баладата следва, че детето се е измъкнало невредимо от битката за Цинтра. Това истина ли е?

— Не знам… — простена Лютичето. — Богове, аз съм само поет! Чух това-онова, а останалото…

— Да?

— Останалото си го измислих. Напаснах го! Нищо не знам! — заяви бардът, виждайки, че Риенс дава знак на вонящия бабаит и усещайки, че въжето здравата се опъва. — Не лъжа!

— Така е — кимна Риенс. — Не лъжеш пряко, бих усетил. Но извърташ. Ти не измисляш балади току-така, без причина. А и този вещер нали го познаваш. Неведнъж са те виждали в неговата компания. Е, говори, Лютиче, ако са ти скъпи ставите ти. Разкажи всичко, което знаеш.

— Тази Цири — въздъхна поетът — е била предопределена за вещера. Така нареченото Дете на изненадата. Сигурно сте чували, това е известна история. Родителите й са обещали да я дадат на вещера…

— Родителите са обещали да дадат детето си на този побъркан мутант? На този наемен убиец? Лъжеш, стихоплетецо. Такива приказки можеш да ги пееш на мацките, тук не вървят.

— Така е било, кълна се в душата на майка си — изхлипа Лютичето. — Знам го от сигурен източник… Вещерът…

— Говори за момичето. Вещерът засега не ме интересува.

— Не знам нищо за момичето! Знам само, че вещерът беше тръгнал за нея в Цинтра, когато започна войната. Тогава се срещнахме с него. Той чу от мен за клането, за смъртта на Каланте… Разпитваше ме за това дете, за внучката на кралицата… Но нали аз знаех, че всички в Цинтра са загинали, от последния бастион не е останала жива душа…

— Говори. По-малко метафори. Повече факти!

— Когато вещерът узна за падането на Цинтра и за клането, се отказа да ходи там. И двамата избягахме на север. Разделихме се в Хенгфорс, от тогава не сме се виждали… А докато пътувахме, той говореше от време на време за тази… Цири, или както там беше… и за предопределението… И аз взех, че съчиних балада. Повече нищо не знам, кълна се!

Риенс го погледна изпод вежди.

— А къде е сега този вещер? — попита. — Този наемен убиец на чудовища, поетичен касапин, обичащ да дрънка за предопределението?

— Нали казах, че за последно го видях…

— Знам какво каза — прекъсна го Риенс. — Слушам те внимателно. А слушай внимателно мен. И отговаряй точно на въпросите ми. А въпросът ми беше следният: ако никой не е виждал вещера Гералт или Гералд повече от година, то къде се крие той? Къде се крие обикновено?

— Не знам къде е това място — побърза да каже Лютичето. — Не лъжа. Наистина не знам…

— Не бързай, Лютиче, не бързай — усмихна се зловещо Риенс. — По-спокойно. Ти си хитър, но непредпазлив. Значи не знаеш къде е това място? Но се обзалагам, че знаеш какво представлява.

Лютичето стисна зъби. От яд и отчаяние.

— Е? — Риенс направи знак на Смърдящия. — Къде се крие вещерът? Как се казва това място?

Поетът мълчеше. Въжето се опъваше, извиваше болезнено ръцете му, краката му се отлепиха от земята. Лютичето изпищя, пронизващо и кратко, защото магическият пръстен на Риенс моментално го накара да онемее.

— По-нависоко, по-нависоко! — Риенс сложи ръце на кръста си. — Знаеш ли, Лютиче, бих могъл да изуча мозъка ти с помощта на магия, но това е изтощително. Освен това обичам да гледам как от болка очите изскачат от очните ябълки. А ти и без това ще си кажеш.

Лютичето знаеше, че ще каже. Въжето, завързано за пръстите му, се обтегна, пълното с вар ведро със скърцане се плъзна по глинения под.

— Господине — каза изведнъж вторият бабаит, като покри с наметалото си кандилото и погледна през пролуката между вратите на свинарника, — някой идва насам. Май една от проститутките.

— Знаете какво да правите — прошепна Риенс. — Угаси кандилото.

Смрадливецът отпусна въжето. Лютичето се просна безсилно на земята, но по такъв начин, че успя да види как онзи с кандилото застана до вратата, а Смрадливеца с дълъг нож в ръка се стаи от другата й страна. През процепите в дъските се виждаха светлините на бордея, поетът чуваше долитащите от там глъчка и пеене.

Вратата изскърца и се отвори, на прага застана ниска фигура, обгърната с наметало, и с кръгла, плътно прилепнала към главата шапка. След кратко колебание жената прекрачи през прага. Смрадливеца скочи към нея и в движение замахна с ножа. В следващия миг падна на колене, защото ножът не срещна съпротивление, премина през гърлото на фигурата като през кълбо дим. Защото фигурата наистина беше кълбо дим, което вече започваше да се разсейва. Но преди да се разсее напълно, в свинарника влетя втора фигура — неясна, тъмна и пъргава като невестулка. Лютичето видя как тя хвърли наметалото си към този с кандилото и прескочи Смрадливеца, видя как нещо проблесна в дланта й, чу как Смрадливеца се задави и започна да хрипти диво. Вторият бабаит се освободи от наметалото, скочи, замахна с ножа. От дланта на тъмната фигура със съскане се изстреля огнена мълния и със зловещ трясък се разля като вряло олио върху лицето и гърдите на бабаита. Той закрещя ужасено, свинарникът се изпълни с отвратителната воня на горящо месо.

В този момент Риенс я нападна. Запратената от него магия освети мрака със син блясък, в който Лютичето видя стройна жена с мъжки дрехи, която жестикулираше по странен начин с двете си ръце. Мярна я само за секунда, защото синята светлина изчезна внезапно в грохота на ослепителна светкавица и Риенс с яростен рев полетя назад, рухна върху дървената преграда и я счупи с трясък. Жената с мъжки дрехи скочи след него, в ръката й се мярна кама. Свинарникът отново се изпълни с блясък, този път жълт, бликащ от светещ овал, появил се внезапно във въздуха. Лютичето видя как Риенс скочи от глинения под, хвърли се към овала и мигновено изчезна.

Овалът помръкна, но преди да угасне напълно, жената успя да стигне до него и да извика нещо неразбираемо, протягайки ръка. Нещо запращя и забуча, гаснещият овал за миг бе обхванат от фучащ огън. От някъде далеч, много далеч до Лютичето долетя неясен звук, много подобен на вик от болка. Овалът угасна напълно, в свинарника отново се възцари мрак. Поетът усети, че силата, сковала устата му, изчезва.

— Помощ! — извика той. — Помогнете ми!

— Стига си крещял, Лютиче — каза жената, клекна до него и разряза въжетата с кинжала на Риенс.

— Йенефер? Ти ли си това?

— Нали не искаш да кажеш, че си забравил как изглеждам? А и гласа ми, предполагам, не си го забравил с музикалния си слух. Можеш ли да станеш? Нали не са ти счупили някоя кост?

Лютичето се изправи с усилие, изстена, разтри вдървените си ръце.

— Те как са? — посочи той проснатите на пода тела.

— Ще проверим. — Магьосницата затвори с щракане кинжала. — Единият трябва да е жив. Имам към него няколко въпроса.

— Ето този май е жив. — Лютичето застана над Смрадливеца.

— Не мисля — отвърна равнодушно Йенефер. — Прерязах му трахеята и сънната артерия. Може в него още да тлее нещо, но няма да е за дълго.

Лютичето потрепери.

— Прерязала си му гърлото?

— Ако поради вродената ми предпазливост не бях пратила първо фантом, сега аз щях да лежа тук. Да видим втория… По дяволите! Виж какъв мъжага, а не е издържал. Жалко, жалко…

— И той ли е мъртъв?

— Не е издържал шока. Хм… Малко съм го препекла… Виж, даже зъбите са се овъглили… Какво ти е, Лютиче? Ще повръщаш ли?

— Да — избоботи поетът, наведе се и опря чело на стената на свинарника.

* * *

— Това ли е всичко? — Магьосницата остави чашата и посегна към пилето на шиш. — Никъде не послъга? Нищо не пропусна?

— Нищо. Освен благодарността. Благодаря ти, Йенефер.

Тя го погледна в очите, леко кимна, черните блестящи къдрици се развълнуваха, посипаха се като водопад върху раменете й. Тя свали печеното пиле в дървена чиния и започна да го разкъсва ловко. Използваше нож и вилица.

Лютичето познаваше само още един човек, който можеше да яде толкова умело кокошка с нож и вилица. Сега разбра от кого се е научил на това Гералт. „Е — помисли си, — нищо чудно, нали живя една година с нея в къщата й във Венгерберг и преди да избяга, сигурно е научил много чудесии.“ Лютичето свали от шиша второто пиле, без да му мисли, откъсна кълката и започна да я гризе, хванал я демонстративно с двете си ръце.

— Как узна? — попита той. — Как успя да ми се притечеш навреме на помощ?

— Бях под Блеобхерис по време на твоето представление.

— Не те видях.

— Не исках да ме виждат. После дойдох подир теб до градчето. Чаках тук, в кръчмата — не беше уместно да ходя там, където отиде ти, в тази светиня на съмнителната наслада и сигурния трипер. Но най-накрая изгубих търпение. Обикалях из двора, когато ми се причуха гласове, долитащи от свинарника. Заслушах се и се оказа, че това изобщо не е някой содомит, както ми се беше сторило в началото, а си ти. Хей, стопанино! Още вино, бъди така добър!

— Ей сега, благородна госпожо! Вече тичам!

— От това, същото като преди, моля, само че този път без вода. Водата я обичам само в банята, противно ми е, когато е във виното.

— Тичам, тичам!

Йенефер отмести чинията. Върху пилето, както забеляза Лютичето, беше останало месо, достатъчно, за да закусят кръчмарят и семейството му. Ножът и вилицата несъмнено бяха елегантни и изящни, но недостатъчно ефикасни.

— Благодаря ти, че ме спаси — повтори той. — Този проклетник Риенс нямаше да ме остави жив. Щеше да изкопчи всичко от мен и да ме заколи като овен.

— И аз така мисля. — Тя наля вино и на двамата и вдигна чашата си. — Да пием за спасеното ти здраве, Лютиче.

— За твоето, Йенефер — отвърна той. — За здравето, за което от днес нататък ще се моля при всеки удобен случай. Аз съм твой длъжник, прекрасна госпожице, ще изплатя този дълг с песните си. В тях ще опровергая мита, че магьосниците са нечувствителни към чуждите страдания, че не бързат да се притекат на помощ на непознатите, клетите, нещастни смъртни.

— Е — усмихна се тя, примижавайки леко с красивите си теменужени очи, — митът си има своето основание, не е възникнал без причина. Но ти не си непознат, Лютиче. Та нали аз те познавам и те обичам.

— Наистина ли? — Поетът също се усмихна. — Досега много умело успяваше да го скриеш. Даже съм чувал, че не можеш да ме понасяш.

— Някога беше така. — Магьосницата стана сериозна. — Но после си промених мнението. Започнах да изпитвам благодарност към теб.

— За какво, ако мога да попитам?

— Няма значение — каза тя, играейки си с празната си чаша. — Да се върнем към по-сериозните въпроси. Тези, които ти задаваха в свинарника, като при това ти извиваха ръцете. А как беше, Лютиче? Наистина ли не си виждал Гералт след бягството ви от Яруга? Наистина ли не знаеше, че след войната той се е върнал на юг? Че е бил тежко ранен, толкова тежко, че са се разпространили слухове за смъртта му? Не знаеше нищо такова?

— Не. Не знаех. Прекарах дълго време в Понт Ванис, в двора на Естерад Тисен. А после при Недамир в Хенгфорс.

— Не си знаел — магьосницата кимна и разкопча кафтанчето си. На шията й, върху черно кадифе, блесна осеяна с диаманти обсидианова звезда. — Не си знаел, че когато се е излекувал от раните си, Гералт е отишъл в Заречие? И не се досещаш кого е търсил там?

— Това се досещам. Но не знам дали я е намерил.

— Не знаеш — повтори тя. — Ти, който обикновено знаеш всичко и пееш за всичко. Дори за толкова интимни неща като нечии чувства. Под Блеобхерис послушах баладите ти, Лютиче. Посветил си няколко хубави строфи и на моята личност.

— Поезията си има свои закони — промърмори Лютичето, гледайки в пилето. — Никой не бива да се обижда…

— „Коси като гарваново крило, като нощна буря“ — издекламира Йенефер с прекален патос. — „А в очите й дремят виолетови мълнии.“ Така ли беше?

— Такава съм те запомнил — усмихна се леко поетът. — Ако някой дръзне да твърди, че това не отговаря на истината, нека пръв хвърли камък по мен.

— Не знам само — стисна устни магьосницата — кой те упълномощи да описваш вътрешните ми органи. Как беше? „Сърцето й е като скъпоценния камък, който шията й украсява, твърдо е като диамант, безчувствено като диамант, като обсидиан е остро, наранява…“ Сам ли го измисли? А може би… — Устните й потрепнаха, изкривиха се. — А може би си се наслушал на нечии изповеди и оплаквания?

— Хм… — Лютичето се изкашля, избягвайки опасната тема. — Кажи, Йенефер, кога видя Гералт за последен път?

— Отдавна.

— След войната?

— След войната… — Гласът на Йенефер леко се промени. — Не, не съм го виждала след войната. Дълго време… не бях виждала никого. Но да не се отклоняваме от темата, поете. Леко съм учудена от факта, че нищо не знаеш и нищо не си чул и въпреки това теб те овесват на гредите, за да измъкнат някаква информация. Това не те ли притесни?

— Притесни ме.

— Чуй ме — изрече тя рязко, удряйки с чашата по масата. — Изхвърли тази балада от репертоара си. Не я пей повече.

— Говориш за…

— Много добре знаеш за какво говоря. Пей за войната с Нилфгард. Пей за мен и Гералт — с това нито ще ни навредиш, нито ще ни помогнеш; нищо няма да поправиш и нищо няма да влошиш. Но не пей за Лъвчето от Цинтра.

Тя се огледа, проверявайки дали не ги слуша някой от малцината останали по това време посетители на кръчмата, и изчака почистващото масата момиче да се върне в кухнята.

— Старай се да избягваш срещи насаме с хора, които не познаваш — продължи тя тихо. — С такива, които забравят в началото да ти предадат поздрав от общите ви познати. Разбираш ли?

Той я погледна смаяно. Йенефер се усмихна.

— Поздрави от Дийкстра, Лютиче.

Този път бардът се огледа изплашено. Смайването му беше толкова явно, а физиономията — толкова забавна, че магьосницата си позволи язвителна гримаса.

— Като стана въпрос за това — прошепна тя, навеждайки се напред, — Дийкстра моли за доклад. Ти се връщаш от Верден, а Дийкстра е любопитен за какво се говори в двора на крал Ервил. Помоли ме да ти предам, че този път докладът трябва да бъде конкретен, с подробности и в никакъв случай — римуван. Проза, Лютиче. Проза.

Поетът преглътна и кимна. Замълча, размишлявайки по въпроса. А магьосницата го изпревари:

— Настъпват трудни времена — каза тя. — Трудни и опасни. Идва време на промени. Би било тъжно да остаряваш с мисълта, че не си направил нищо, за да бъдат тези промени към добро. Нали?

Той кимна и се изкашля.

— Йенефер?

— Слушам те, поете.

— Тези в свинарника… Бих искал да знам кои бяха, какво искаха, кой ги е пратил. Ти уби и двамата, но нали се говори, че умеете да изтръгвате информация дори от мъртъвците.

— А за това, че некромантията е забранена с Декрет на Капитула говори ли се? Успокой се, Лютиче. Тези главорези едва ли са знаели много. Този, който избяга… Хм… Той е съвсем друго нещо.

— Риенс. Той е магьосник, нали?

— Да. Но не особено опитен.

— Обаче избяга. Видях по какъв начин. Телепортира се, нали? Нима това не показва нещо?

— Именно, показва. Че някой му помага. Този Риенс нямаше нито достатъчно време, нито достатъчно сили, за да отвори висящия във въздуха овален портал. Такъв телепорт не е по силите на когото и да било. Ясно е, че го е отворил някой друг. Някой несравнимо по-силен. Затова се побоях да го преследвам — не знаех къде ще попадна. Но изпратих подире му доста висока температура. Ще му потрябват куп заклинания и еликсири против изгаряне, ала при всички случаи ще остане белязан за известно време.

— Може би ще ти е интересно да научиш, че той беше нилфгардец?

— Мислиш ли? — Йенефер се изправи, с бързо движение измъкна от джоба си кинжала и го разгледа внимателно. — Сега мнозина носят нилфгардски ножове. Те са малки и удобни, могат да се скрият дори в деколтето…

— Не става въпрос за ножа. Докато ме разпитваше, използваше изрази като „битката за Цинтра“, „превземането на града“. Никога не съм чувал някой от нашите да назовава така тези събития. За нас това винаги е било клане. Клането в Цинтра. Никой не го определя по друг начин.

Магьосницата вдигна ръка и се вгледа внимателно в ноктите си.

— Много добре, Лютиче. Имаш добър усет за нещата.

— Професионална деформация.

— Интересно коя от двете ти професии имаш предвид? — усмихна се тя кокетно. — Но благодаря за информацията. Ценна е.

— Нека това да бъде моят принос към промените към добро — отвърна той с усмивка. — Кажи ми, Йенефер, защо Нилфгард се интересува толкова много от Гералт и момичето от Цинтра?

— Не си пъхай носа в тази работа. — Йенефер изведнъж стана сериозна. — Казах ти да забравиш, че някога си чувал за внучката на Каланте.

— Да, каза ми. Но сега не търся тема за балада.

— А какво търсиш, по дяволите? Цицини?

— Да допуснем — изрече той тихо, като сложи брадичката си върху сплетените си пръсти и погледна магьосницата в очите, — че Гералт наистина е намерил това дете и го е спасил. Да допуснем, че най-накрая е повярвал в силата на предопределението и е взел спасеното дете със себе си. Къде я е отвел? Риенс се опита да изтръгне това от мен с мъчения. А ти знаеш, Йенефер, нали? Знаеш къде я е скрил вещерът.

— Знам.

— И знаеш как може да се стигне дотам.

— И това знам.

— Не ти ли се струва, че би трябвало да го предупредим? Да му кажем, че него и момичето ги търсят някакви хора като този Риенс? Аз бих отишъл там, но не знам къде е… Това място, чието название предпочитам да не произнасям…

— Прави си изводите, Лютиче.

— Ако знаеш къде е Гералт, трябва да отидеш и да го предупредиш. Длъжна си му с нещо, Йенефер. Все пак нещо ви свързваше.

— Вярно е — потвърди тя студено. — Нещо ни свързваше. И затова знам това-онова за него. Той не обича други да му натрапват помощта си. А дори и да му потрябва помощ, я търси от хора, на които има доверие. От тези събития мина повече от година, а аз… нямам никакви вести. Що се отнася до дълга, аз съм му длъжна точно толкова, колкото и той на мен. Нито повече, нито по-малко.

— В такъв случай ще отида аз — вдигна глава Лютичето. — Кажи ми…

— Няма да ти кажа — прекъсна го тя. — Ти си извън играта, Лютиче. Може да те хванат отново. Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре. Скрий се някъде надалеч. Отиди в Редания, при Дийкстра и Филипа Ейлхарт, самопокани се в двора на Визимир. И още веднъж те предупреждавам: забрави за Лъвчето от Цинтра. За Цири. Прави се, че никога не си чувал това име. Направи това, за което те моля. Не искам да ти се случи нещо лошо. Твърде много те обичам, твърде много съм ти задължена…

— За втори път го казваш. С какво си ми задължена, Йенефер?

Магьосницата извърна глава и мълча дълго.

— Ти яздеше с него — каза тя най-накрая. — Благодарение на теб не беше сам. Ти му беше приятел. Беше с него.

Бардът сведе поглед.

— Той нямаше голяма полза от това — промърмори. — Не спечели много от това приятелство. Заради мен имаше само проблеми. Постоянно му се налагаше да ме спасява от неприятности… Да ми помага.

Йенефер се наведе над масата, сложи ръце върху дланите му, стисна ги силно, без да промълви нито дума. В очите й имаше скръб.

— Отиди в Редания — каза тя след малко. — В Третогор. Там ще бъдеш под опеката на Дийкстра и Филипа. Не се опитвай да се правиш на герой. Забъркал си се в опасна афера, Лютиче.

— Забелязах. — Той се намръщи, разтри болящата го ръка. — Именно затова смятам, че трябва да се предупреди Гералт. Само ти знаеш къде да го намериш. Знаеш пътя. Досещам се, че си била там… гост…

Йенефер се извърна. Лютичето видя как тя стиска зъби, как потрепва мускулът на бузите й.

— Да, случвало се е някога — каза Йенефер, а в гласа й имаше нещо неуловимо странно. — Случвало се е да съм гост там. Но никога неканен гост.

* * *

Вятърът изрева яростно, разроши растящите по руините снопове трева, зашумя в глоговите храсти и във високата коприва. Преминаващите през диска на луната облаци за миг се разпръснаха и под бледата, трепкаща светлина се разкри замък, заобиколен от ров и останки от стена; показа се купчина от черепи с изпочупени зъби и вторачени в нищото черни дупки на мястото на очните ями. Цири изпищя пронизващо и скри глава под наметалото на вещера.

Пришпорената кобила внимателно пристъпи през купчина тухли и излезе под разрушена арка. Подковите звъняха по каменните плочи и събуждаха между стените призрачно ехо, заглушавано от воя на вятъра.

— Страх ме е — прошепна тя.

— Няма от какво да се страхуваш — отвърна вещерът, като сложи ръка на рамото й. — На света трудно ще се намери по-безопасно място. Това е Каер Морхен, Седалището на вещерите. Някога тук имаше красив замък. Много отдавна.

Тя не отговори, а наведе ниско глава. Кобилата на вещера, която се казваше Плотка, изпръхтя тихо, сякаш и тя искаше да успокои момичето.

Потопиха се в тъмната бездна, в безкрайно дългия черен тунел между колоните и арките. Плотка вървеше уверено и охотно, без да обръща внимание на непрогледния мрак, бодро подрънквайки с оковите по каменните плочи…

Пред тях, в края на тунела, внезапно светна червена отвесна линия. Нарасна и се разшири, превърна се във врата, през която се изливаше светлина — трепкащ блясък на факли, закрепени за железни стойки по стените. На вратата се появи черна, размазана сред блясъка фигура.

— Кой е? — чу Цири зловещ металически глас, наподобяващ лаене на куче. — Гералт?

— Да, Ескел. Аз съм.

— Влизай.

Вещерът слезе от кобилата, свали Цири от седлото, пусна я на земята, подаде й вързопчето, в което тя веднага се вкопчи с двете си ръце, съжалявайки, че е прекалено малко, за да може да се скрие цялата зад него.

— Почакай тук с Ескел — каза Гералт. — Аз ще отведа Плотка в конюшнята.

— Ела на светло, малкия — промърмори мъжът, когото вещерът бе нарекъл Ескел. — Не стой в тъмното.

Цири вдигна глава, погледна в лицето му и едва не изпищя от ужас. Той не беше човек. Макар и да стоеше на два крака, макар и да миришеше на пот и дим, макар и да носеше нормални човешки дрехи, той не беше човек. „Нито един човек — помисли си тя — не може да има такова лице.“

— Е, какво чакаш? — повтори Ескел.

Тя не помръдна. Чуваше как звънтенето на копитата на Плотка се отдалечава в мрака. Нещо меко и писукащо претича през крака й. Тя подскочи.

— Не стой в тъмното, хлапе, че плъховете ще ти прегризат ботушите!

Цири, стиснала вързопчето в ръка, бързо пристъпи към светлината. Плъховете под краката й се разпръснаха с писъци. Ескел се наведе, взе вързопчето и свали шапчицата й.

— Проклятие! — промърмори той. — Момиче. Само това ни липсваше!

Цири го погледна уплашено. Ескел се усмихна.

Тя видя, че той все пак е човек, че има съвсем нормално човешко лице, само дето е обезобразен от полукръгъл грозен белег, започващ от крайчеца на устата и стигащ до ухото.

— След като вече си тук, добре дошла в Каер Морхен — каза той. — Как се казваш?

— Цири — отговори вместо нея Гералт, който се появи безшумно от мрака. Ескел се обърна. Рязко, бързо, без да промълвят нито дума, двамата вещери се прегърнаха силно през раменете. Само за секунда.

— Жив си, Вълко.

— Жив съм.

— Е, чудесно. — Ескел измъкна факел от една от стойките. — Вървете. Аз ще затворя външната врата, че топлото излиза.

Тръгнаха по коридора. Тук също имаше плъхове — притичваха покрай стените, писукаха в тъмните отвори на страничните проходи, бягаха от трептящия кръг светлина, хвърляна от факела. Цири ускори крачка, стараейки се да не изостава от мъжете.

— Кой зимува тук, Ескел? Освен Весемир?

— Ламберт и Коен.

Слязоха по хлъзгави стръмни стъпала. Долу се виждаха отблясъци от светлина. Цири чу гласове, усети миризмата на дим.

Залата беше огромна, обляна от светлината на огън, бушуващ в голяма камина. Насред помещението имаше огромна тежка маса. Около нея можеха да се поберат поне десет души. Но в момента седяха само трима. Трима човеци. „Трима вещери“ — поправи се мислено Цири. Виждаше само силуетите им на фона на огъня от камината.

— Здравей, Вълко. Чакахме те.

— Здравей, Весемире. Здравейте, момчета. Хубаво е, че отново съм вкъщи.

— Кого си ни довел?

Гералт помълча известно време, после сложи ръка на рамото на Цири и лекичко я побутна напред. Тя пристъпваше непохватно, неуверено, присвита и прегърбена, навела глава.

„Страх ме е — помисли си момичето. — Много ме е страх. Когато Гералт ме намери и ме взе със себе си, мислех, че страхът никога няма да се върне, че вече е минало… И ето че, вместо да се окажа вкъщи, съм в този страшен, мрачен, порутен замък, изпълнен с плъхове и кошмарно ехо… Отново стоя пред червената огнена стена. Виждам ужасяващите черни фигури, виждам вторачените в мен зли, неестествено блестящи очи.“

— Кое е това дете, Вълко? Кое е това момиче?

— Тя е моето… — Гералт се сепна. Тя усети върху раменете си неговите силни, твърди длани. И изведнъж страхът изчезна. Безследно. Червеният бушуващ огън излъчваше топлина. Само топлина. Черните силуети бяха силуети на приятели. Покровители. Блестящите очи изразяваха любопитство. Загриженост. И безпокойство…

Дланите на Гералт стиснаха раменете й.

— Тя е нашето предопределение.

Втора глава

Наистина, няма по-отвратително нещо от тези чудовища, омразни на природата, наречени вещери, защото са плодове на гнусно магьосничество и сатанизъм. Това са мерзавци без достойнство, съвест и скрупули, истински адски изчадия, способни само да убиват. Няма място за такива като тях сред порядъчните хора.

А онзи Каер Морхен, където тези злодеи се гнездят, където вършат отвратителните си дела, трябва да бъде изтрит от лицето на земята, а следите от него — да се посипят със сол и селитра.

Аноним, „Монструм, или описание на вещер“

Нетолерантността и суеверието винаги са били характерни за глупаците сред простолюдието и никога няма да бъдат изкоренени — те са вечни като самата глупост. Там, където днес се извисяват планини, някога е имало морета, там, където днес се вълнуват морета, някой ден ще има пустини. А глупостта ще си остане глупост.

Никодемус де Бот, „Размисли за живота, щастието и благополучието“

Трис Мериголд духна замръзналите си ръце, раздвижи пръсти и промърмори магическата формула. Конят й, сиво-кафяв скопец, моментално реагира на заклинанието, изпръхтя, обърна глава назад и погледна магьосницата със сълзящо от студа и вятъра око.

— Имаш два изхода, старче — каза Трис, докато си слагаше ръкавиците. — Или ще свикнеш с магиите, или ще те продам на селяните да те впрегнат в някой плуг.

Конят подви уши, издиша пара от ноздрите си и послушно тръгна надолу по гористия склон. Магьосницата се наведе върху седлото, избягвайки ударите на покритите със скреж клони.

Заклинанието подейства бързо, тя престана да усеща убожданията на мраза в лактите и във врата, изчезна неприятното усещане за студ, каращо я да се прегърбва и да сгушва глава между раменете си. Магията, която я беше затоплила, потисна и глада, който от няколко часа стържеше стомаха й. Трис се развесели, настани се по-удобно в седлото и се зае да оглежда околността по-съсредоточено от преди.

Откакто свърна от главния път, се ориентираше по сиво-бялата стена на планините, чиито заснежени върхове проблясваха златисто в редките моменти, когато слънцето се показваше измежду облаците — най-често сутрин и точно преди залез. Сега, когато планинската верига вече беше по-близо, се налагаше да бъде по-внимателна. Околностите на Каер Морхен се славеха със своята дивост и непроходимост, а щърбината в гранитната стена, по която трябваше да се ръководи, не беше лесна за намиране за непривикнало с нея око. Достатъчно беше човек да свърне в някоя от многобройните клисури или дерета, за да я изгуби от поглед. Дори Трис, която познаваше местността, познаваше пътя и знаеше къде да търси седловината, не можеше да си позволи да се разконцентрира дори за миг.

Гората свърши. Пред магьосницата се разкри широка, осеяна с камъчета долина, чиято противоположна страна стигаше до стръмните склонове. През средата на долината минаваше Гвенлех, Реката на Белите камъни, която се пенеше сред скалите и донесените от течението дънери. Тук, в планинската си част, Гвенлех беше само плитък, макар и широк ручей, и можеше да бъде прекосен без проблеми. По-надолу, в Каедвен, в средното си течение, реката се превръщаше в непреодолимо препятствие — пропадаше с рев в дълбоки пропасти.

Когато стъпи във водата, конят ускори крачка, явно желаейки да стигне колкото се може по-бързо до другия бряг. Трис леко дръпна юздите — ручеят беше малък, не стигаше дори до свивката на краката на коня, но камъните на дъното бяха хлъзгави, а течението беше бързо и бурно. Водата се разбиваше в краката на коня и се пенеше около тях.

Магьосницата погледна към небето. Усилващият се вятър и студ тук, в планините, можеха да предвещават виелица, а перспективата да прекара поредна нощ в пещера или в скална цепнатина не я привличаше особено. Е, ако се наложеше, можеше да продължи пътя си дори сред виелицата, можеше да намира пътя чрез телепатия, можеше да се защити от студа чрез магия. Можеше, ако се наложи. Но предпочиташе да не се налага.

За щастие Каер Морхен вече беше близо. Трис накара коня да излезе на плосък насип — огромна каменна призма, измита от ледовете и водния поток — и навлезе в тесен проход между скалните блокове. Стените на каньона се издигаха отвесно и като че ли се събираха високо горе, разделени само от тънка ивица небе. Стана по-топло, защото виещият над скалите вятър не я достигаше, не биеше в нея и не я хапеше.

Проходът се разшири, прерасна в клисура, а после в долина — огромна, кръгла и изпълнена с дървета котловина, ширнала се между зъбестите скали. Магьосницата пренебрегна полегатите, лесно достъпни покрайнини на котловината, а се спусна направо в гората, в гъсталака. Сухите клони запукаха под копитата. Конят, принуден да престъпва през повалените дънери, започна да пръхти, да подскача, да тропа с крак. Трис опъна повода, дръпна скопеца за косматото ухо и изруга грозно, припомняйки му злорадо за физическия му недостатък. Конят като че ли наистина се засрами и тръгна по-плавно и по-бодро, като избираше сам пътя си сред гъсталака.

Скоро излязоха под открито небе, тръгнаха по коритото на ручейче, което едва-едва се процеждаше по дъното. Магьосницата се огледа внимателно и намери онова, което търсеше. Над дерето, облегнат на огромни камъни, лежеше огромен дънер — тъмен, гол, обрасъл със зелен мъх. Трис се приближи, за да се увери, че това наистина е Пътят, а не някое случайно повалено от вятъра дърво. Откри почти незабележима тясна пътека, скриваща се в гората. Не можеше да бърка — това със сигурност беше Пътят, обикалящата около замъка Каер Морхен пътека, изпълнена с препятствия, с помощта на които вещерите някога са тренирали скоростта си на тичане и контрола върху дишането си. Пътеката се казваше Пътят, но Трис знаеше, че младите вещери са я наричали помежду си „Мъчилището“.

Тя се прилепи към гривата на коня и бавно премина под дънера. Веднага чу хрущенето на камъчета и бързите, леки стъпки на бягащ човек.

Тя се обърна в седлото, дръпна юздите. Изчака вещерът да излезе на дънера.

Вещерът излезе на дънера и се понесе по него като стрела, без да забавя ход, без дори да балансира с ръце, леко, ловко, умело, с невероятна грация. Само се мярна и веднага изчезна сред дърветата, без да докосне нито един клон. Трис въздъхна шумно и недоверчиво поклати глава.

Защото вещерът, ако се съди по ръста и телосложението му, беше на около дванайсет години.

Чародейката пришпори коня, отпусна юздите и се понесе в тръс нагоре по течението. Знаеше, че Пътят пресича дерето още веднъж, на мястото, наричано Гърлото. Искаше да погледне пак малкия вещер. Защото знаеше, че в Каер Морхен не обучават деца от близо четвърт век.

Не бързаше особено. Мъчилището се виеше и описваше сложни фигури между боровете, на вещерчето му беше необходимо значително повече време, за да я преодолее, отколкото на нея, която минаваше напряко. Но не можеше и да се бави много. След Гърлото Пътят свърваше към гората, водеше право към крепостта. Ако не изненадаше момчето при пропастта, изобщо можеше да не го види.

Трис беше идвала вече няколко пъти в Каер Морхен и беше наясно, че там може да види само онова, което вещерите решат да й покажат. А те биха й показали само нищожна част от нещата, които могат да се видят в Каер Морхен.

След няколко минути езда по каменистото корито на потока тя видя Гърлото — пропаст над дерето, образувана от високи скали, обрасли с мъх и дребни, изродени дръвчета. Тя отпусна юздите. Конят изпръхтя и наведе глава към водата, струяща между камъчетата.

Не чака дълго. Силуетът на вещера се мярна на скалата, момчето скочи, без да забавя скоростта си. Магьосницата чу мекия плясък от приземяването, а миг след това грохота от свличащи се камъни, глух звук от падане и тих вик. По-скоро писък.

Без да мисли, Трис скочи от седлото, хвърли шубата от рамене си и се закатери по склона, хващайки се за корените и клоните на дърветата. Стремително се изкачи на скалата, но се подхлъзна и падна на колене до проснатото върху камъните тяло. При вида й юношата скочи като пружина, мълниеносно отстъпи назад и се хвана за меча, препасан през рамото му, но се спъна и падна сред хвойновите храсти и борчетата. Магьосницата не ставаше, а продължаваше да стои на колене и гледаше момчето, отворила уста от смайване.

Защото това изобщо не беше момче.

Изпод пепеливия, неравно и грозно подстриган бретон я гледаха огромни изумруденозелени очи, най-впечатляващото нещо в малкото личице с тясна брадичка и леко чипо носле. В очите имаше уплаха.

— Не се бой — изрече Трис неуверено.

Момичето отвори очите си още по-широко. Тя почти не се беше задъхала и не изглеждаше изпотена. Ясно беше, че не тича по Мъчилището за първи ден.

— Лошо ли се удари?

Вместо отговор момичето бързо се изправи, изсъска от болка, пренесе цялата тежест на тялото си върху левия си крак и се наведе, за да помасажира коляното си. Облечена беше с нещо, подобно на кожена туника, ушито, или по-точно закърпено, по начин, при вида на който всеки уважаващ себе си шивач би започнал да вие от отчаяние и ужас. Единственото в екипировката й, което изглеждаше донякъде ново и подходящо, бяха високите до коленете й ботуши, ремъкът за меча и самият меч. По-точно мечлето.

— Не се бой — повтори Трис, все още седяща на колене. — Чух как падна, уплаших се, защото ти така тичаше…

— Подхлъзнах се — промърмори момичето.

— Нищо ли ти няма?

— Не. А на теб?

Магьосницата се разсмя, опита се да се изправи, намръщи се от болка, изруга. Седна, внимателно изправи крака си. Отново изруга.

— Ела тук, малката, и ми помогни да се изправя.

— Не съм малка.

— Да допуснем. А каква си в такъв случай.

— Вещерка!

— Ха! Тогава ела и ми помогни да стана, вещерке.

Момичето не помръдна от мястото си. Пристъпи от крак на крак, а дланта й, облечена във вълнената ръкавичка без дупки за пръстите, си играеше с ремъка на меча. Тя гледаше Трис с подозрение.

— Не се страхувай — усмихна се магьосницата. — Не съм разбойница или някой чужд човек. Казвам се Трис Мериголд и отивам в Каер Морхен. Вещерите ме познават. Недей да ми се пулиш така. Одобрявам бдителността ти, но бъди разумна. Бих ли се добрала дотук, ако не знаех пътя? Ти срещала ли си някога човешко същество на Пътя?

Момичето преодоля съмненията си, приближи се и протегна ръка. Трис се изправи, като само в малка степен се възползва от помощта. Защото не помощта беше важното в случая. Тя искаше да разгледа момичето отблизо. И да я докосне.

В зелените очи на малката вещерка нямаше никакви признаци за мутация, докосването на малката ръчичка също не предизвикваше лекото приятно потръпване, толкова характерно за вещерите. Сивокосото дете, макар и да тичаше по Мъчилището с меч на рамо, не беше подложено на Изпитанието с Треви и Трансформацията. Трис беше сигурна в това.

— Покажи ми коляното си, малката.

— Не съм малка!

— Извинявай. Сигурно си имаш някакво име?

— Имам. Аз съм… Цири.

— Приятно ми е. Ела по-близо, Цири.

— Нищо ми няма.

— Искам да видя как изглежда това „нищо“. Да, точно както и очаквах. „Нищото“ страшно ми прилича на скъсани дрехи и съдрана до кръв кожа. Стой спокойно и не се бой.

— Не се боя… Ааа!

Магьосницата се изкикоти и потърка в бедрото си своята схваната от заклинанието длан. Момичето се наведе и погледна коляното си.

— О! — възкликна тя. — Вече не ме боли! И нямам рана… Това магия ли е?

— Позна.

— Значи ти си вълшебница?

— Пак позна. Макар че предпочитам да ме наричат магьосница. За да не сбъркаш, можеш да използваш името ми. Трис. Просто Трис. Да вървим, Цири. Долу чака конят ми, да отидем заедно в Каер Морхен.

— Трябва да тичам — поклати глава Цири. — Не бива да спирам да бягам, защото тогава в мускулите се образува мляко. Гералт казва…

— Гералт в крепостта ли е?

Цири се нацупи, стисна устни, погледна магьосницата изпод пепеливия си бретон. Трис отново се разсмя.

— Добре — каза тя. — Няма да те питам. Тайната си е тайна, правилно постъпваш, че не я издаваш пред някого, когото не познаваш добре. Да вървим. Ще видим на място кой е в замъка и кого го няма. А за мускулите не се безпокой — знам как да се справя с млечната киселина. А, ето го и конят ми. Нека да ти помогна…

Тя протегна ръка, но Цири не се нуждаеше от помощ. Скочи на седлото умело, с лекота, почти без да се отблъсква от земята. Конят потрепна изумено, пристъпи на място, но момичето бързо хвана юздата и го успокои.

— Както виждам, се справяш с конете.

— С всичко се справям.

— Седни по-напред в седлото. — Трис пъхна крак в стремето, улови го за гривата. — Направи ми малко място. И гледай да не ми извадиш очите с този меч.

Тя подкара коня и той тръгна бавно по коритото на ручея. Пресякоха поредното дере и се озоваха на кръгло възвишение. Оттам вече се виждаха прилепените към каменния пейзаж руини на Каер Морхен — частично разрушеният трапец на защитната крепостна стена, остатъците от барбикана[23] и портите, закръгленият и тъп отгоре стълб на донжона[24].

Конят изпръхтя и дръпна рязко глава, докато преминаваше над рова по остатъка от моста. Трис дръпна юздите. Тя самата не се впечатляваше от покрилите дъното на рова стари черепи и кости. Вече беше виждала такива неща.

— Не обичам това — обади се изведнъж момичето. — Не трябва да бъде така. Мъртвите трябва да се закопават в земята. Под могила. Нали?

— Да — потвърди спокойно магьосницата. — И аз така мисля. Но вещерите гледат на това гробище като на… напомняне.

— Напомняне за какво?

— Каер Морхен е бил нападнат. — Трис поведе коня към порутените арки. — Тук се е разразила кървава битка, в която са загинали почти всички вещери. Оцелели са само тези, които не са били в крепостта тогава.

— Кой ги е нападнал? И защо?

— Не знам — излъга тя. — Това е било страшно отдавна, Цири. Попитай вещерите.

— Питала съм ги — измънка момичето. — Но не поискаха да ми отговорят.

„Разбирам ги — помисли си магьосницата. — На дете, обучавано за вещер, при това момиче, не се говори за такива неща. На такова дете не се разказва за кланета. Не бива да го плашат с перспективата, че някой ден и то може да чуе за себе си думите, които са крещели тогава крачещите към Каер Морхен фанатици. Мутант. Чудовище. Изрод. Проклето от боговете, противно на природата същество! Не, не се учудвам, че вещерите не са ти разказали за това, малка Цири. И аз също няма да ти разкажа. Аз, малка Цири, имам още повече причини да мълча. Нали съм магьосница, а без помощта на магьосниците тези фанатици не биха завзели тогава замъка. А и се говори, че онзи отвратителен пасквил, широко разпространеният «Монструм», който разбунил фанатиците и ги подтикнал да извършат престъплението, също е дело на някакъв магьосник, останал анонимен. Но аз, малка Цири, не признавам колективната отговорност и не чувствам потребност да се разкайвам за събития, станали около половин век преди раждането ми. А скелетите, които е трябвало да се превърнат във вечно напомняне, в края на краищата ще изгният, ще се превърнат в прах и ще бъдат забравени, ще ги отнесе вятърът, който непрестанно духа по склона…“

— Те не искат да лежат така — обади се неочаквано Цири. — Не искат да са символ, угризение на съвестта или предупреждение. Не искат и вятърът да развява прахта им.

Трис вдигна глава, усетила промяната в гласа на момичето. Моментално усети магическата аура, пулсирането и шума на кръвта в слепоочията. Напрегна се, но не промълви нито дума, страхувайки се да не прекъсне и пресече случващото се.

— Съвсем обикновена могила. — Гласът на Цири ставаше все по-неестествен, металически, студен и зъл. — Купчина пръст, която ще обрасне с коприва. Смъртта има сини и студени очи, а височината на обелиска няма значение, нямат значение и надписите, изсечени на него. Кой може да знае това по-добре от теб, Трис Мериголд, четиринайсетата от Хълма?

Магьосницата се вцепени. Тя видя как дланите на момичето стискат гривата на коня.

— Ти умря на Хълма, Трис Мериголд — обади се отново злият, чужд глас. — Защо си дошла тук? Връщай се, връщай се незабавно и вземи със себе си това дете, Дете на Старата кръв, за да го дадеш на онези, на които принадлежи. Направи го, Четиринайсета. Защото ако не го направиш, ще умреш още веднъж. Ще дойде ден, в който Хълмът ще си спомни за теб. Ще си спомнят за теб колективният гроб и обелискът, на който е издълбано името ти…

Конят зацвили шумно, тръсна глава. Цири изведнъж се дръпна рязко, разтрепери се.

— Какво стана? — попита Трис, опитвайки се да овладее гласа си.

Цири се изкашля, оправи косите си с двете си ръце, потърка лицето си.

— Нн… нищо… — изрече тя неуверено. — Уморена съм и затова… Затова задрямах. Трябва да тичам…

Магическата аура изчезна. Трис почувства как внезапна вълна от студенина обхваща цялото й тяло. Опита се да убеди себе си, че това е ефект от угасването на защитното заклинание, но знаеше, че не е така. Погледна нагоре, към каменното здание на замъка, към облещените срещу нея черни дупки на бойниците. Побиха я тръпки.

Конят зазвъня с подковите си по плочките на двора. Магьосницата бързо скочи от седлото, подаде ръка на Цири. Възползвайки се от съприкосновението на дланите им, внимателно изпрати магически импулс. И остана изумена. Защото не почувства нищо. Никаква реакция, никакъв отговор. И никаква съпротива. В момичето, което преди малко беше създало изключително силна аура, нямаше дори следа от магия. Сега това беше едно обикновено, лошо подстригано и зле облечено дете.

Но това дете преди мъничко съвсем не беше обикновено дете.

Трис нямаше време да размишлява за странното събитие. Чу скърцането на обковани с желязо врати, долитащо от тъмната дупка на коридора, зееща зад порутения портал. Смъкна от раменете си кожената пелерина, свали шапката от лисича кожа, с бързо движение на главата разпусна косите си — нейната гордост и опознавателен знак, дългите й, проблясващи в златисто, меки светлокестеняви къдрици.

Цири въздъхна смаяно. Трис се усмихна, наслаждавайки се на ефекта. Красивите дълги и разпуснати коси бяха рядкост, признак на положение и статус, знак на свободна жена, която сама си е господарка. Знак на необикновена жена, защото обикновените девойки носеха плитки, а обикновените омъжени жени покриваха косите си с шапчици или забрадки. Дамите със знатен произход, включително и кралиците, къдреха и фризираха косите си. Жените войни се подстригваха късо. Само друидките и магьосниците — и проститутките — носеха естествените си гриви, за да подчертаят своята независимост и свобода.

Вещерите се появиха както винаги неочаквано, както винаги — безшумно, както винаги — неясно откъде. Застанаха пред нея — високи, стройни, със скръстени на гърдите ръце, с тежест на тялото, прехвърлена върху левия крак, в поза, от която — тя знаеше — може да се атакува за част от секундата. Цири застана до тях в същата поза. С карикатурното си облекло изглеждаше страшно забавно.

— Добре дошла в Каер Морхен, Трис.

— Здравей, Гералт.

Той се беше променил. Сякаш беше остарял. Трис знаеше, че това е биологически невъзможно — вещерите остаряваха, разбира се, но твърде бавно, за да могат обикновен смъртен или толкова млада магьосница като нея да забележат промените. Но беше достатъчен един поглед, за да се разбере, че мутацията може да забавя физическото стареене, но не и психическото. Изсеченото с бръчки лице на Гералт беше най-доброто доказателство за това. С много тягостно чувство Трис откъсна поглед от очите на вещера. Очи, които явно бяха видели прекалено много. Освен това тя не видя в тези очи нищо от това, което се надяваше да види.

— Здравей — повтори той. — Радваме се, че си решила да се отбиеш.

До Гералт стоеше Ескел, приличащ си с Вълка, сякаш му е брат, ако не се броят цветът на косите му и дългият белег, обезобразил лицето му. И най-младият от вещерите в Каер Морхен, Ламберт, както винаги — с неприятна, подигравателна усмивка на лицето. Весемир го нямаше.

— Добре дошла и заповядай вътре — каза Ескел. — Студено е и вятърът направо пронизва. Цири, а ти къде? Поканата не се отнася за теб. Слънцето още е високо, макар и да не се вижда. Може да потренираш още.

— Така ли? — тръсна коси магьосницата. — Явно учтивостта е изгубила своята стойност във Вещерското седалище. Цири ме посрещна първа, доведе ме до крепостта. Редно е да ме съпровожда…

— Тя се обучава тук, Мериголд — изкриви лице Ламберт в пародия на усмивка. Той винаги я наричаше „Мериголд“, без титла, без малко име. Трис не обичаше това. — Ученичка е, а не майордом. Посрещането на гостите, дори и да са толкова приятни като теб, не влиза в задълженията й. Да вървим, Цири.

Трис леко сви рамене, правейки се, че не вижда обезпокоените погледи на Гералт и Ескел. Премълча си. Не искаше да ги смущава още повече. И най-вече не искаше да забележат колко я интересува и впечатлява това момиче.

— Ще отведа коня ти — предложи Гералт, посягайки към юздите. Трис крадешком премести ръката си и дланите им се срещнаха. Погледите също.

— Ще дойда с теб — каза тя нехайно. — В дисагите имам няколко дреболии, които ще ми трябват.

— Неотдавна ми осигури не особено приятно преживяване — промърмори той веднага след като влязоха в конюшнята. — Видях със собствените си очи внушителния ти надгробен камък. Обелиска, увековечаващ геройската ти смърт в битката за Соден. Едва наскоро до мен достигнаха слухове, че това е грешка. Не разбирам как са могли да те сбъркат с някого, Трис.

— Дълга история — отговори тя. — При първа възможност ще ти я разкажа. Моля те да ми простиш за неприятното преживяване.

— Няма за какво да ти прощавам. В последно време имам малко поводи за радост, а радостта, която изпитах при вестта, че си жива, трудно може да се сравни с някаква друга. Навярно само с тази, която изпитвам в този момент, когато те гледам.

Трис се почувства, сякаш нещо в нея се къса. Страхът от срещата с белокосия вещер през целия път се беше борил в нея с надеждата да го види. А после — видът на това измъчено, изтощено лице, тези всевиждащи, болни очи, студени и преценяващи, неестествено спокойни, но изпълнени с такава емоция…

Тя се хвърли на шията му, веднага, без да мисли. Хвана дланта му, с рязко движение я сложи на шията си, под косите. Раменете й се разтрепериха, прониза я такава наслада, че тя едва не закрещя. За да сдържи и потисне вика си, тя намери устните му със своята уста, долепи я до тях. Трепереше, силно притисната в него, възбуждаше се все повече и повече, изпадаше в забрава.

Но Гералт я погледна.

— Трис… Моля те…

— Ох, Гералт… Толкова много…

— Трис. — Той деликатно я отдръпна от себе си. — Не сме сами… Идват насам.

Тя погледна към входа. Забеляза сенките на приближаващите се вещери едва след малко, чу шума от стъпките им още по-късно. Е, слухът й, който тя смяташе за остър, не можеше да се конкурира с този на вещерите.

— Трис, детето ми!

— Весемире.

Да, Весемир беше наистина стар. Кой знае дали не беше по-стар дори от самия Каер Морхен. Но вървеше към нея с бърза, енергична и пружинираща крачка, ръкостискането му беше здраво, а дланите — силни.

— Радвам се, че те виждам отново, дядо.

— Целуни ме. Не, не по ръката, малка вещице. Ще ми целуваш ръката, когато легна на смъртния си одър. Което сигурно ще се случи скоро. Ох, Трис, добре че дойде… Кой ще ме излекува, ако не ти?

— Да те излекувам? От какво? Сигурно от вдетиняването ти? Махни си ръката от задника ми, старче, за да не ти подпаля сивата брада!

— Прости ми. Все забравям, че вече си пораснала и не мога да те слагам на колене и да те пошляпвам. Що се отнася до здравето ми… Ох, Трис, старост нерадост. Така ме болят костите, че ми се вие. Ще помогнеш ли на стареца, дете?

— Ще помогна. — Магьосницата се освободи от мечите обятия и хвърли поглед към съпровождащия Весемир вещер. Той беше млад, изглеждаше връстник на Ламберт. Беше с къса черна брада, която обаче не можеше да скрие белезите от едра шарка. Това беше доста необичайно, защото вещерите обикновено имаха висок имунитет против заразни болести.

— Трис Мериголд, Коен — представи ги един на друг Гералт. — Коен прекарва първа зима с нас. Той е от север, от Повис.

Младият вещер се поклони. Имаше необичайно светли жълто-зелени ириси, а прорязаните с червени нишки очни лещи говореха за тежко, проблемно протичане на мутацията на очите.

— Да вървим, дете — каза Весемир, като я хвана за ръката. — Конюшнята не е място за посрещане на гости. Но нямах търпение да чакам.

На двора, на завет между порутените крепостни стени, Цири тренираше под ръководството на Ламберт. Балансирайки ловко върху закачена на вериги греда, тя с меч в ръка нападаше кожен чувал, привързан с ремъци така, че да наподобява човешко тяло. Трис застана да погледа.

— Лошо! — съскаше Ламберт. — Прекалено се приближаваш. И не удряй където ти падне! Нали ти казах, със самия връх на меча — в сънната артерия. Къде се намира сънната артерия на хуманоидите? Върху темето ли? Какво ти става? Съсредоточи се, принцесо!

„Ха! — помисли си Трис. — Значи това е истина, не е легенда. Това е тя. Правилно предположих.“

Реши да атакува незабавно, без да позволи на вещера да извърта.

— Прочутото Дете на изненадата? — възкликна тя, сочейки Цири. — Изглежда, сериозно сте се заели да изпълнявате повелите на съдбата и предопределението? Но май сте объркали приказките, момчета. В приказките, които са ми разказвали на мен, просякините и сирачетата стават принцеси. А тук, както виждам, се опитвате да превърнете принцеса във вещерка. Не ви ли се струва, че това е малко рисковано?

Весемир погледна Гералт. Белокосият вещер мълчеше, лицето му не изразяваше нищо, той не реагира дори с трепване на клепачите на безгласната молба за подкрепа.

— Не е така, както си мислиш — отговори старецът. — Гералт я доведе тук миналата есен. Тя няма никого освен… Трис, как да не повярваш в предопределението, когато…

— Какво общо имат предопределението и размахването с меча?

— Учим я да владее меча — отговори тихо Гералт, като се обърна към магьосницата и я погледна право в очите, — защото на какво друго можем да я научим? Не умеем нищо друго. Предопределение или не, Каер Морхен сега е неин дом. Поне за известно време. Тренировките и фехтовката я забавляват, поддържат я в добро здраве и добра форма. Помагат й да забрави преживяната трагедия. Сега това е неин дом, Трис. Тя няма друг.

Трис издържа на погледа на Гералт.

— Множество цинтрийци — отвърна тя — след поражението избягаха във Верден, в Бруге, в Темерия, на остров Скелиге. Сред тях има велможи, барони, рицари. Приятели, роднини… както и настоящи… поданици на това момиче.

— Приятелите и роднините не я потърсиха след войната. Не я издириха.

— Защото не е била предопределена за тях? — усмихна се Трис на Гералт. Не съвсем искрено, но много мило. Така мило, както само тя умееше. Не й се искаше той да й говори с такъв тон.

Вещерът сви рамене. Трис, която го познаваше поне донякъде, веднага смени тактиката, като се отказа от аргументите.

Погледна отново към Цири. Момичето, стъпвайки ловко по гредата, се завъртя бързо, мушна леко с меча и веднага отскочи назад. Удареното чучело се залюля леко на въжето.

— Е, най-накрая! — извика Ламберт. — Най-накрая разбра! Върни се назад и го направи още веднъж. Искам да се уверя, че не е по случайност!

— Този меч — обърна се Трис към вещерите, — изглежда, е остър. А гредата май е хлъзгава и неустойчива. И учителят изглежда като идиот, който обезкуражава момичето с виковете си. Не се ли боите, че може да стане някой нещастен случай? Или разчитате на това, че предопределението ще предпази детето?

— Цири тренираше почти половин година без меч — каза Коен. — Умее да се движи. А ние я наблюдаваме внимателно, защото…

— Защото това е нейният дом — довърши Гералт тихо, но решително. Много решително. С тон, който слага край на дискусията.

— Точно в това е работата — въздъхна дълбоко Весемир. — Трис, сигурно си уморена. Гладна ли си?

— Не отричам — въздъхна тя, отказвайки се да търси повече погледа на Гералт. — Честно казано, едва се държа на краката си. Прекарах последната нощ от пътуването в полуразрушена овчарска колиба, зарита в слама и стърготини. Уплътних дупките в стените с помощта на магия, иначе сигурно щях да измръзна. Мечтая си за чиста постеля.

— Ще вечеряш с нас. Веднага. А после добре ще се наспиш и ще си починеш. Приготвили сме ти най-хубавата стая, тази в кулата. В най-хубавото легло, което може да се намери в Каер Морхен.

— Благодаря — усмихна се леко Трис. „В кулата — помисли си. — Добре, Весемире. Днес може и в кулата, ако за теб е толкова важно да спазваш приличието. Мога да спя и в кулата, в най-хубавото легло, което може да се намери в Каер Морхен. Макар и да предпочитам да съм в най-лошото, но с Гералт.“

— Да вървим, Трис.

— Да вървим.

* * *

Вятърът почукваше капаците на прозореца, поклащаше покриващия стъклото остатък от разядения от молците гоблен. Трис лежеше в най-хубавото легло в Каер Морхен сред абсолютна тишина. Не можеше да заспи. И работата не беше там, че най-хубавото легло в Каер Морхен се оказа полуразпаднал се паметник на отминалите времена. Трис размишляваше интензивно. И всичките пропъждащи съня мисли се въртяха около един основен въпрос.

Защо я бяха извикали в крепостта? Кой я беше извикал? С каква цел? Болестта на Весемир не можеше да е друго освен претекст. Весемир беше вещер. Това, че същевременно беше невероятно стар, не променяше факта, че много младоци можеха да завидят на здравето му. Ако се беше оказало например, че старецът го е ужилил мантикор или го е ухапал върколак, Трис можеше да повярва, че са я извикали заради това. Но „болка в костите“? Смешна работа. От „болката в костите“ — не особено оригинално неразположение, като се имат предвид страшно студените стени на Каер Морхен — Весемир би се излекувал с вещерски еликсир или, което беше още по-добре, със силна домашна ракия, като я прилага в равни количества външно и вътрешно. Нямаше да се нуждае от магьосница с нейните заклинания, филтри и амулети.

Тогава кой я е извикал? Гералт?

Трис се въртеше в леглото, чувствайки как през тялото й преминават топли вълни. Усещаше и възбуда, подсилена от ярост. Изруга тихо, удари с ръка по юргана, обърна се настрани. Старинното легло се разтресе и заскърца. „Не се владея — помисли си тя. — Държа се като глупаво девойче. Или — което е още по-лошо — като пренебрегвана стара мома. Не мога дори да мисля логично.“

Изруга отново.

„Разбира се, че не е Гералт. Без емоции, малката, без емоции, спомни си физиономията му там, в конюшнята. Виждала си вече такива изражения, малката, не се самозалъгвай. Глупавите, разкаяни, сконфузени изражения на мъже, които искат да забравят, които съжаляват, които не искат да си спомнят случилото се, не искат да се връщат към него. За бога, малката, не се заблуждавай, че този път е различно. Винаги е така. И ти много добре го знаеш. Защото вече имаш достатъчно голям опит, малката.“

Що се отнася до еротичната страна на живота, Трис Мериголд имаше право да се счита за типична магьосница. Всичко започна с киселия вкус на забранения плод, особено привлекателен заради суровите правила на академията и строгите забрани на преподавателката й. После дойдоха самостоятелността, свободата и безразборните връзки, завършили, както обикновено се случва, с горчивина и затваряне в себе си. Настъпи дълъг период на самота и последва откритието, че за снемането на стреса и напрежението не е необходимо непременно да има някой, който иска да се счита за неин господар и повелител веднага след като легне по гръб и избърше потта от челото си. Че съществуват доста по-безпроблемни начини за успокояване на нервите; начини, при които освен всичко останало не се цапат кърпичките с кръв, не се изпускат газове под одеялото и никой не настоява да му се поднесе закуска. После дойде краткият и забавен период на задоволяване със собствения пол, завършил с извода, че цапането, газовете и лакомията не са присъщи само на мъжете. Накрая, не без помощта на малко магия, Трис се прехвърли на приключения с други магьосници, спорадични и изнервящи с тяхната студенина и механичното им и обикновено ритуално протичане.

И тогава се появи Гералт от Ривия. Водещият неспокоен живот вещер, свързан със странни, неспокойни и бурни отношения с Йенефер, нейната сърдечна приятелка.

Трис наблюдаваше двамата и завиждаше, макар че, като изглеждаше, нямаше за какво да се завижда. Връзката явно носеше нещастие и на двамата, водеше просто към изтощение, беше болезнена и противно на всякаква логика… продължаваше. Трис не разбираше това. И беше заинтригувана. Заинтригувана до такава степен, че…

Съблазни вещера почти без да използва магия. Просто избра подходящ момент. Момент, в който двамата с Йенефер за пореден път се бяха сдърпали и се бяха разделили след бурен скандал. Гералт се нуждаеше от топлина и искаше да забрави за всичко.

Не, Трис не се стремеше да го отнеме от Йенефер. Всъщност тя се нуждаеше много повече от приятелката си, отколкото от него. Но кратката връзка с вещера не я разочарова. Тя намери това, което търсеше — емоции като чувство за вина, страх и болка. Неговата болка. Трис преживя тези емоции — те я възбуждаха и тя не можа да ги забрави, след като се разделиха. А какво е собствена болка беше разбрала наскоро. В момента, в който неистово пожела да бъде отново с него. Дори за малко, за миг — но да бъде с него.

А сега той беше толкова близо…

Трис стисна длан в юмрук и удари възглавницата. „Не — помисли си, — не ставай глупава, малката. Не мисли за това. Мисли си за…“

За Цири? Нима…

Да. Това беше истинската причина за посещението й в Каер Морхен. Сивокосото момиче, което в Каер Морхен искат да превърнат във вещерка. Истинска вещерка. Мутантка. Машина за убиване, същата като тях.

„Това е ясно — помисли си тя изведнъж, чувствайки отново силна възбуда, но този път от съвсем различен вид. — Това е ясно. Искат да накарат момичето да мутира, да я подложат на Изпитанието с Треви и на Трансформацията, но не знаят как да го направят. От старите вещери не е жив никой освен Весемир, а Весемир е бил само учител по фехтовка. Скритата в подземията на Каер Морхен лаборатория, покритите с прах бутилки с легендарните еликсири, печки, съдове за дестилация и реторти… Никой от тях не знае как се използва всичко това. Защото е безспорен факт, че мутагенните еликсири са създадени в незапомнени времена от някакъв магьосник ренегат, а наследниците му са ги усъвършенствали през годините, години наред са контролирали с помощта на магии процеса на Трансформация, на който са подлагани децата. И в един момент веригата се е прекъснала. Не са достигали магически знания и способности. Вещерите имат билки и треви, имат лаборатория. Знаят, рецептурата. Но нямат магьосник.

Кой знае, може да са опитвали? Да са давали на децата отвари, приготвени без участието на магия?“

Потрепери при мисълта какво може да се е случило с тези деца.

„А сега — продължи да размишлява тя — искат да накарат момичето да мутира, но не могат. А това може да означава… Това може да означава, че очакват помощ от мен. Следователно сигурно ще видя нещо, което не е виждал нито един жив в момента магьосник, ще науча неща, които нито един жив магьосник не знае. Прочутите треви и билки, съхраняващите се в дълбока тайна вирусни образци, знаменитите загадъчни рецептури…

И именно аз ще приложа на сивокосото дете серията от еликсири, ще наблюдавам мутационната Трансформация, със собствените си очи ще видя как…

Как сивокосото дете умира!

О, не! — потрепна Трис. — Никога! За нищо на света!

Впрочем може би отново се вълнувам преждевременно. Сигурно все пак не става въпрос за това. По време на вечерята разговаряхме, поклюкарствахме за това-онова. Няколко пъти се опитах да насоча разговора към Детето на изненадата, но безрезултатно. Веднага сменяха темата.

Наблюдавах ги. Весемир беше сдържан и загрижен, Гералт — неспокоен, Ламберт и Ескел — прекалено весели и бъбриви, Коен — толкова естествен, че чак изглеждаше неестествено. Искрена и открита беше само Цири — поруменяла от студа, разрошена, щастлива и адски лакома.“

Ядоха попара с препечени парчета хляб и сирене, а Цири се учуди, че няма гъби. Пиха ябълков квас, но момичето получи вода и явно беше учудена и разочарована. „Къде е салатата?“ — извика тя внезапно, а Ламбърт я скастри рязко и й нареди да си свали лактите от масата.

Гъби и салата? През декември?

„Ясно — помисли си Трис. — Хранят я с легендарните пещерни сапрофити[25] и с неизвестна на науката планинска растителност, поят я с прочути екстракти от тайнствени билки. Момичето се развива бързо, навлиза в сатанинска, вещерска форма. По естествен път, без мутации, без риск, без хормонална революция. Но магьосницата не бива да узнава това. Нищо няма да ми кажат, нищо няма да ми покажат.

Видях как тича това момиче. Видях как танцуваше с меча върху гредата, ловка и бърза, по котешки грациозна, движеща се като акробатка.

Трябва, непременно трябва да прегледам тялото й, да видя как се е развила под влияние на нещата, с които я тъпчат тук. А ако ми се удаде да открадна и да измъкна оттук образци от «гъбите» и «салатата»? Виж ти…

А доверието? Плюя на доверието ви, вещери. На света има рак, едра шарка, тетанус и левкемия, алергии, синдром на внезапна смърт при новородените. А вие криете от света вашите «гъби», от които вероятно могат да се дестилират животоспасяващи лекарства. Държите ги в тайна дори от мен, към която твърдите, че изпитвате приятелство, уважение и доверие. Дори аз не мога да видя не само лабораторията, но и проклетите гъби!

Защо ме накарахте да дойда тук? Мен, магьосницата?

Магия!“

Трис се изкикоти.

„Е — помисли си, — вещери, хванах ви! Цири е уплашила и вас така, както уплаши мен. Потънала е в сън наяве, започнала е да предсказва, да пророкува, около нея се е появила аурата, която вие усещате почти толкова добре, колкото и аз. Неволно е «хванала» нещо с психокинетичните си сили или е огънала със силата на волята си калайдисаната лъжица, която й е попаднала пред погледа по време на обяд. Отговаряла е на въпросите, които сте й задавали мислено, а може би дори на онези, които се боите да зададете дори в мислите си. И ви е страх.

Открили сте, че вашата Изненада е много по-изненадваща, отколкото сте очаквали. Открили сте, че имате в Каер Морхен Извор.

Че няма да се справите без магьосница.

И няма нито една магьосница, с която да сте в приятелски отношения и на която бихте могли да се доверите. Освен мен и…

И Йенефер.“

Вятърът изви, удари капаците, разлюля гоблена. Трис Мериголд се обърна по гръб и замислено загриза нокътя на палеца си.

„Гералт не е поканил Йенефер. Покани мен. В такъв случай нима…

Кой знае. Може би. Но ако е така, както си го мисля, тогава защо…

Защо…“

— Защо не дойде тук, при мен? — извика тихо тя в тъмнината, възбудено и сърдито.

Отговори й вятърът, виещ сред руините.

* * *

Сутринта беше слънчева, но адски студена. Трис се събуди премръзнала и недоспала, но успокоена и решителна. Слезе в залата последна. С удоволствие срещна погледите, награждаващи усилията й — беше сменила дрехите, с които бе пътувала, с простичка, но ефектна рокля; беше употребила по блестящ начин магическите си ароматизатори и немагическа, но приказно скъпа козметика. Похапна овесена каша, като разговаряше с вещерите на маловажни и банални теми.

— Пак вода? — възмути се изведнъж Цири, гледайки в чашата си. — От водата ме болят зъбите! Искам сок! От оня, синия!

— Не се прегърбвай — каза Ламберт, като погледна Трис с крайчеца на окото си. — И не се бърши с ръкава! Приключвай с яденето, време е за тренировки! Дните са все по-къси.

— Гералт. — Трис довърши овесената каша. — Вчера Цири падна на Пътя. Нищо страшно, виновна е тази шутовска дреха. Лошо е направена и й пречи да се движи.

Весемир се изкашля, извърна поглед. „Аха — помисли си магьосницата, — значи това е твоя работа, майсторе на меча. Факт — кафтанчето на Цири изглежда, сякаш е кроено с меч и шито със стрела.“

— Дните наистина са все по-къси — започна тя, без да изчаква коментарите. — Но днешният ден ще го съкратим още повече. Готова ли си, Цири? Ела с мен. Ще направим необходимите поправки в оборудването ти.

— Тя тича с него вече от година, Мериголд — каза ядосано Ламберт. — И всичко беше наред, докато…

— … Докато не се появи една жена, която не може да понася грозни и неудобни дрехи? Прав си, Ламберт. Но жената се появи и редът рухна, дойде времето на големите промени. Да вървим, Цири.

Момичето се поколеба, погледна към Гералт. Той кимна и се усмихна. Приятно. Така, както умееше да се усмихва преди, когато…

Трис извърна поглед. Усмивката му не беше предназначена за нея.

* * *

Стаята на Цири беше точно копие на жилищата на вещерите. Подобно на тях, и тя беше лишена от вещи и мебели. В нея на практика нямаше нищо освен сковани от дъски легло, масичка и ракла. Вещерите украсяваха стените и вратите на жилищата си с кожите на убити по време на лов животни — елени, рисове, вълци, дори росомахи. На вратата на стаята на Цири висеше кожата на огромен плъх с отвратителна люспеста опашка. Трис потисна желанието си да изтръгне вонящата гадост и да я изхвърли през прозореца.

Момичето, застанало до леглото, я гледаше с очакване.

— Да се опитаме да пооправим тази твоя… туника — каза магьосницата. — Винаги са ми се удавали кройката и шиенето, мисля, че ще се справя и с тази козя кожа. А ти, вещерке, държала ли си някога в ръката си игла? Научили ли са те на нещо друго, освен да ръчкаш с меча чували със сено?

— Когато бях в Заречие, в Каген, се наложи да преда — промърмори неохотно Цири. — Не ми даваха да шия, защото само късах лена и прахосвах конеца, после всичко трябваше да се разшива. Преденето е ужасно скучно, пфу!

— Факт — изкикоти се Трис. — Няма по-скучно нещо. И аз не обичам да преда.

— А налагало ли ти се е? На мен ми се наложи, защото… Но ти нали можеш да използваш магия… Магьосница си. Можеш да омагьосаш всичко. А тази красива рокля… и нея ли си измагьосала за себе си?

— Не — усмихна се Трис. — Но и не съм я шила сама. Не съм толкова способна.

— А на мен как ще ми направиш дрехи? Ще ги измагьосаш?

— Не е необходимо. Достатъчно е да има магическа игла, която ще подсилим с помощта на заклинание, а ако се наложи…

Трис прекара бавно длан над раздърпаната дупка на ръкава на кафтанчето и изрече заклинание, като в същото време активира амулета. От дупката не остана и следа. Цири изписка от радост.

— Това е магия! Сега ще имам омагьосано кафтанче! Ха!

— Докато не ти ушия обикновено, но съвсем прилично. А сега събличай всичко, госпожичке, ще облечеш нещо друго. Надявам се, че това не е единствената ти дреха?

Цири поклати глава, вдигна капака на раклата и показа на Трис избеляла широка рокличка, тъмнокафяво кафтанче, ленена ризка и вълнена блузка, наподобяваща окаяна торба.

— Това е мое — каза тя. — Дойдох тук, облечена с него.

— Разбирам — усмихна се подигравателно Трис. — Бабешки или не, засега ще трябва да ги облечеш. Хайде, по-живо, събличай се. Дай да ти помогна… Проклятие! Какво е това? Цири?

Ръцете на момичето бяха покрити с огромни синини от вътрешни кръвоизливи. Повечето вече бяха пожълтели, но една част бяха пресни.

— Какво е това, по дяволите? — повтори разгневено магьосницата. — Кой те подреди така?

— Това? — Цири погледна ръцете си, сякаш беше учудена от количеството синини. — А, това ли… от вятърната мелница е. Бях прекалено бавна.

— Каква вятърна мелница, мамка му?

— Вятърна мелница — повтори Цири, като погледна магьосницата с огромните си очи. — Това е едно такова… Ами… На него се уча да се изплъзвам от нападения. То има лапи, направени от тояги, и се върти и размахва тези лапи. Трябва да се скача много бързо и да се правят финтове. Трябва да имаш лефрекс. Ако нямаш лефрекс, вятърната мелница те удря с тоягата. Отначало тази вятърна мелница здравата ме млатеше. Но сега…

— Сваляй гамашите и ризата. О, богове! Момиче! Как изобщо можеш да ходиш? Да тичаш?

Двете й бедра и левият хълбок бяха тъмносини от кръвоизливи и отоци. Цири потрепери, изсъска от болка и отстъпи назад от дланта на магьосницата. Трис изруга грозно на езика на джуджетата.

— И това ли е от „мелницата“? — попита тя, опитвайки се да запази спокойствие.

— Това ли? Не? Ето това е от мелницата. — Цири равнодушно посочи внушителна синина под лявото си коляно. — А тези са от друго… Те са от махалото. На махалото упражнявам стъпките с меч. Гералт казва, че вече съм много добра на махалото. Казва, че имам такова, ъъъ… Усет. Имам усет.

— А ако усетът ти не е достатъчен — изскърца със зъби Трис, — тогава, предполагам, махалото те удря?

— Естествено — съгласи се момичето, като гледаше магьосницата и явно се чудеше на невежеството й. — Удря ме, и то как!

— А тук? На хълбока? Какво беше това? Ковашки чук?

Цири изсъска от болка и поруменя.

— Паднах от гребена…

— … И гребенът те измлати — довърши Трис, на която й беше все по-трудно да се овладее.

— Как гребенът може да ме измлати, след като е закопан в земята? Не може! Просто паднах. Тренирах пирует по време на скок и не се получи. И от това ми е синината. Защото се ударих от стълба.

— И лежа два дни? Имаше ли трудности с дишането? Боли ли те?

— Не, никак. Коен ме масажира и отново ме качи на гребена. Така трябва, разбираш ли? Иначе страхът те лови.

— Какво?

— Страхът те лови — повтори гордо Цири и отметна пепеливия си бретон от челото. — Не знаеш ли? Дори ако ти се случи нещо, трябва веднага отново да се върнеш на уреда, иначе ще започнеш да се страхуваш, а ако започнеш да се страхуваш, то никаква полза от тренировките. Не бива да се отказваш. Така каза Гералт.

— Трябва да запомня тази максима — процеди магьосницата. — Както и това, че авторът й е точно Гералт. Едно добро предписание за начин на живот, само че не съм сигурна дали е приложимо при всякакви обстоятелства. Но е много лесно да се реализира на чужд гръб. Значи не бива да се отказваш? Дори и да те повалят и започнат да те бият както им падне, не бива да се отказваш?

— Разбира се. Вещерът не се бои от нищо.

— Сериозно? А ти, Цири? Също ли не се боиш от нищо? Отговори ми искрено.

Момичето се извърна, прехапа устни.

— Нали няма да кажеш на никого?

— Няма да кажа.

— Най-много се боя от две махала. Две едновременно. И от вятърната мелница, но само когато я пускат на голяма скорост. Още има и едни дълги везни, на които все още трябва да се качвам с такова, ъъъ… с оси… Осигурително въже. Ламберт казва, че съм некадърна и непохватна, но това изобщо не е така. Гералт ми каза, че имам малко различен център на тежестта, защото нали съм момиче. Просто трябва да се занимавам повече, освен ако… Исках да те попитам нещо. Може ли?

— Може.

— Щом разбираш от магии и заклинания… Щом умееш да омагьосваш… Можеш ли да направиш така, че да стана момче?

— Не — отговори Трис с леден тон. — Не мога.

— Хм… — явно се разстрои малката вещерка. — А не можеш ли поне…

— Поне какво?

— Не може ли да направиш така, че да не ми се налага… — Цири се изчерви. — Ще ти го кажа на ухото.

— Казвай. — Трис се наведе напред. — Слушам те.

Цири се изчерви още повече и доближи устни до кестенявите коси на магьосницата.

Трис се изправи рязко, с пламък в очите си.

— Днес? Сега?

— Аха.

— Проклятие! — изрева магьосницата и изрита масичката така, че тя се удари с трясък във вратата и кожата от плъх падна на пода. — По дяволите! Ще ги избия тези проклети глупаци!

* * *

— Успокой се, Мериголд — каза Ламберт. — Не е здравословно да се вълнуваш, освен това няма причина.

— Не ме учи! И престани да ме наричаш „Мериголд“! А най-добре ще е, ако изобщо млъкнеш. Не говоря с теб. Весемире, Гералт, някой от вас знае ли колко ужасно изтерзано е това дете? На тялото й няма нито едно здраво място!

— Дете — изрече сериозно Весемир, — не позволявай на емоциите да те овладеят. Ти си възпитана по друг начин, виждала си как децата се възпитават по друг начин. Цири е родена на юг, там момчетата и момичетата ги възпитават абсолютно еднакво, без никаква разлика — като при елфите. Качили са я на пони, когато е била на пет години, а когато е станала на осем, вече е яздила с охота. Учили са я да си служи с лък, копие и меч. Синините не са нещо ново за Цири…

— Не ми разправяй врели-некипели — възмути се Трис. — Не се правете на глупаци. Това тук не са понита, разходки или возене на шейни. Това е Каер Морхен! На вашите вятърни мелници и махала, на вашето Мъчилище са чупили кости и са си строшили вратовете десетки момчета, сурови и закалени скитници, също като вас събирани от пътищата и изваждани от канавките. Жилави, с немалък опит от краткия си живот на лудетини и хаймани. А какъв шанс има Цири? Дори и възпитана на юг, дори и по елфически, дори и от такава властна баба като Лъвицата Каланте, това мъниче е било и си остава принцеса. Нежна кожа, изящно телосложение, леки кости… Това е момиче! Какво искате да направите от нея? Вещерка?

— Това момиче — изрече Гералт тихо и спокойно, — тази нежна и изящна принцеса е преживяла клането в Цинтра. Без ничия помощ се е промъкнала покрай ноктите на Нилфгард. Успяла е да се изплъзне от върлуващите из селата мародери, които са грабели и убивали всичко живо. Оцеляла е две седмици в горите на Заречие съвсем сама. Бродила е един месец с група бежанци, вършила е тежка работа наравно с останалите и е гладувала наравно с всички. Почти половин година е работила на полето, когато я е приютило едно селско семейство. Повярвай ми, Трис, животът я е закалил и научил на не по-малко неща, отколкото подобните на нас скитници, събрани в Каер Морхен от пътищата. Цири не е по-слаба от подобните на нас — нежелани, извънбрачно родени, подхвърляни на вещерите в кръчмите в плетени кошници, сякаш са котета. А нейният пол? Какво значение има той?

— И питаш? Смееш да питаш за това? — извика магьосницата. — Какво значение има? А това, че момичетата са различни от вас и имат свои собствени дни? И тя понася изключително тежко това? А вие искате да изповръща дробовете си на Мъчилището и на някакви проклети вятърни мелници!

Макар и разгневена, Трис изпита огромно задоволство при вида на шашардисаните физиономии на младите вещери и увисналото чене на Весемир.

— Вие даже не знаехте — поклати глава тя вече по-спокойно, но с лек упрек. — Какви опекуни сте? Тя се стеснява да ви говори за това, защото са я учили да не говори за такова неразположение с мъже. И се срамува от слабостта си, от болката, от това, че не е толкова ловка, както обикновено. Поне един от вас помисли ли си за това? Заинтересува ли се? Опита ли се да се досети какво й пречи? А може би тя за пръв път в живота си е имала кръвотечение тук, в Каер Морхен? И е плакала нощем, без да намери у никого не само съчувствие, но дори и разбиране? Помисли ли си някой от всички вас за това?

— Престани, Трис — изохка тихо Гералт. — Достатъчно. Постигна това, което искаше. А може би и повече, отколкото искаше.

— Дявол да го вземе — изруга Коен. — Направо се проявихме като глупаци, няма що. Весемире, но ти…

— Млъкни — изръмжа старият вещер. — Нищо не казвай.

По най-неочакван начин се прояви Ескел — той стана, приближи се до магьосницата, поклони се ниско, взе й ръката и я целуна с уважение. Тя бързо отдръпна ръката си. Не за да демонстрира яд и раздразнение, а за да прекрати приятната, пронизваща я вибрация, предизвикана от съприкосновението с вещера. Ескел Излъчваше силно. По-силно от Гералт.

— Трис — каза той, смутено потърквайки отвратителния белег на бузата си. — Помогни ни. Умоляваме те. Помогни ни, Трис.

Магьосницата го погледна в очите, стисна устни.

— В какво? В какво трябва да ви помогна, Ескел?

Ескел отново потри белега си и погледна към Гералт. Белокосият вещер наведе глава, прикри очите си с длан. Весемир се изкашля шумно.

В този момент вратата изскърца и в залата влезе Цири. Кашлицата на Весемир премина в нещо като хрипливо, шумно вдишване. Ламбърт отвори уста. Трис сдържа кикота си.

Цири, подстригана и сресана, вървеше към тях със ситни стъпки, внимателно придържайки тъмносинята си рокличка, скъсена и преправена според фигурата й, но все още носеща следите от престоя си в дисагите. На шията на момичето блестеше вторият подарък от магьосницата — черна змия с лакирана кожа, рубинени очи и златна катарама.

Цири се спря пред Весемир. Не знаеше много добре какво да прави с ръцете си, затова мушна палците си в колана.

— Не мога да тренирам днес — изрече тя бавно и ясно сред настъпилата пълна тишина. — Защото съм…

Тя погледна магьосницата. Трис й намигна с изражението на доволен от белята си немирник и помръдна устни, подсказвайки й заучената реплика.

— Неразположена! — довърши Цири високо и гордо, вирвайки носа си почти до тавана.

Весемир отново се закашля. Но Ескел, милият Ескел не загуби самообладание и отново се прояви както трябва.

— Разбира се — каза той, усмихвайки се. — То се знае, че ще отложим упражненията, докато неразположението ти отмине. Ще съкратим и теоретичните занимания, а ако се почувстваш зле, ще ги отложим. Ако ти потрябват медикаменти или…

— Аз ще се заема с това — намеси се Трис със същата лекота.

— Аха… — Едва сега Цири леко се изчерви и погледна стария вещер. — Чичо Весемире, аз помолих Трис… Тоест госпожа Мериголд, да… Понеже… Ами да остане с нас. За повече. За дълго. Но Трис каза, че ти трябва да се съгласиш на това. Чичо Весемире! Съгласи се!

— Съгласен съм… — изхриптя Весемир. — Разбира се, че съм съгласен…

— Много се радваме. — Гералт едва сега махна длан от очите си. — Страшно ни е приятно, Трис.

Магьосницата леко му кимна и невинно изпърха с мигли, навивайки на пръста си една от кестенявите си къдрици. Гералт запази каменно изражение.

— Цири — каза той, — ти постъпи много правилно и учтиво, като покани госпожица Мериголд да гостува по-дълго в Каер Морхен. Гордея се с теб.

Цири се изчерви и се усмихна широко. Магьосницата й направи следващия уговорен знак.

— А сега — каза момичето, вирвайки още повече нос — ви оставям сами, защото сигурно искате да обсъдите с Трис различни важни въпроси. Госпожице Мериголд, чичо Весемире, господа… Оставям ви. Засега.

Тя направи изящен реверанс, излезе от залата и бавно и с достойнство започна да се изкачва по стълбите.

— Проклятие — прекъсна тишината Ламберт. — Само като си помисля, че не вярвах, че наистина е принцеса!

— Разбрахте ли, заплеси? — Весемир огледа останалите вещери. — Ако сутрин облече рокличката… Никакви тренировки… Ясно ли е?

Ескел и Коен хвърлиха на стареца погледи, изцяло лишени от уважение. Ламберт открито изсумтя. Гералт погледна магьосницата — тя се усмихваше.

— Благодаря ти — каза той. — Благодаря ти, Трис.

* * *

— Условия? — явно се разтревожи Ескел. — Трис, та нали вече обещахме да облекчим тренировките на Цири. Какви още условия искаш да ни поставиш?

— Е, може би условия не е най-точната дума. Да ги наречем съвети. Ще ви дам три съвета, които ще следвате с удоволствие. Ако, разбира се, държите да остана и да ви помагам във възпитанието на малката.

— Слушаме те — каза Гералт. — Говори, Трис.

— Преди всичко — каза тя, усмихвайки се злорадо, — трябва да се разнообрази менюто на Цири. И най-вече да се ограничи присъствието на тайнствени гъби и мистериозна растителност в него.

Гералт и Коен владееха прекрасно израженията си. Ламберт и Ескел — не чак толкова. А Весемир изобщо не успяваше. „Какво пък — помисли си тя, гледайки неговата смешно-смутена физиономия, — в неговите времена светът е бил по-добър. Лицемерието се е смятало за порок, от който хората е трябвало да се срамуват. Искреността не е била нещо срамно.“

— По-малко отвари от разни тайнствени билки — продължи тя, стараейки се да сдържи смеха си, — й повече мляко. Тук имате кози. Доенето не е кой знае какво изкуство, Ламберт, ще се научиш веднага.

— Трис — започна Гералт, — чуй ме…

— Не, ти ме чуй. Вие не сте подложили Цири на рязка мутация, не сте пипали хормоните й, не сте пробвали еликсирите и Тревите. И браво на вас за това. Това е било разумно, отговорно, човешко. Не сте й нанесли вреда с отровите, така че недейте да го правите и отсега нататък.

— За какво говориш?

— Гъбите, чиято тайна толкова пазите — поясни тя, — наистина държат момичето в прекрасна форма и укрепват мускулите й. Билките осигуряват идеален обмен на веществата и ускоряват развитието й. Обаче всичко това, събрано накуп и допълнено с убийствените тренировки, води до определени изменения в строежа на тялото. В мастните тъкани. Тя е жена. Щом не сте я осакатили хормонално, не я осакатявайте физически. Може някой ден да ви се разсърди, че сте я лишили безвъзвратно от женските й… атрибути. Разбирате ли за какво говоря?

— Че как — промърмори Ламберт, зяпайки безсрамно бюста на Трис, опънал тъканта на роклята. Ескел се изкашля и изгледа убийствено младия вещер.

— Надявам се — изрече бавно Гералт, като също хвърли гневен поглед към Ламберт, — че в настоящия момент не си открила в нея някакви необратими изменения?

— Не — усмихна се тя. — За щастие — не. Тя се развива нормална и здрава, с телосложението на млада дриада, приятно е да се гледа. Но, моля ви, спазвайте мярка в използването на стимуланти.

— Ще спазваме — обеща Весемир. — Благодарим за предупреждението, дете. Какво още? Ти говореше за три… съвета.

— Точно така. Ето го и втория: не бива да допускате Цири да подивява тук. Тя трябва да има контакт със света. С връстниците си. Трябва да получи прилично образование и да се подготви за нормален живот. Засега нека да размахва меча. Така или иначе без мутация от нея няма да се получи вещерка, но вещерските тренировки няма да й навредят. Времената сега са трудни и опасни, ще може да се защити, ако се наложи. Като елфка. Но не можете да я погребвате жива тук, в тази пустош. Тя трябва да се приобщи към нормалния живот.

— Нейният нормален живот е изгорял заедно с Цинтра — промърмори Гералт. — Обаче, Трис, ти както винаги си права. Вече сме мислили за това. Когато дойде пролетта, ще я отведем в храмово училище. При Ненеке, в Еландер.

— Много добра идея и мъдро решение. Ненеке е необикновена жена, а храмът на богинята Мелителе — необикновено място. Безопасно, сигурно, гарантиращо необходимото за едно момиче образование. Цири вече знае ли?

— Знае. Вдига скандали няколко дни, но накрая се примири. Сега даже чака с нетърпение пролетта, перспективата за пътуване до Темерия я ободрява. Светът й е интересен.

— Както и на мен в нейната възраст — усмихна се Трис. — А това сравнение ни приближава опасно до третия съвет, най-важния. И вие знаете какъв е той. Не правете глупави физиономии. Аз съм магьосница, забравихте ли? Не знам колко време ви е отнело да разпознаете магическите способности на Цири. На мен ми трябваше по-малко от половин час. След това вече знаех кое е, или по-точно — какво представлява това момиче.

— И какво представлява?

— Извор!

— Невъзможно!

— Възможно е! Даже е сигурно. Цири е Извор, има способности на медиум. Нещо повече — тези способности са много, много обезпокоителни. И вие, драги вещери, добре знаете това. Вие сте забелязали тези способности и те са обезпокоили и вас. Заради тях и само заради тях ме извикахте в Каер Морхен, нали? Права ли съм? Заради тях и само заради тях?

— Да — отговори Весемир след кратко мълчание.

Незабележимо за останалите, Трис въздъхна с облекчение. За момент се беше притеснила, че този, който ще потвърди, ще бъде Гералт.

* * *

На следващия ден заваля първият сняг — отначало беше слаб, но после премина във виелица. Валя цяла нощ, а на сутринта стените на Каер Морхен бяха затънали в преспи. И дума не можеше да става за бягане по Мъчилището, още повече, че Цири все още не се чувстваше добре. Трис подозираше, че вещерските „стимуланти“ може да са причина за менструални разстройства. Обаче не можеше да е сигурна — не знаеше практически нищо за тези вещества, а и Цири със сигурност беше единственото момиче на света, на което даваха такива неща. Не сподели подозренията си с вещерите. Не искаше да ги безпокои или да ги дразни, предпочиташе да използва своите методи. Натъпка Цири с еликсири, завърза на талията й под роклята връвчица с активни ясписи и й забрани каквото и да било натоварване, особено пък да гони плъхове с меча.

Цири скучаеше, бродеше сънливо из замъка, а най-накрая поради липсата на други развлечения се присъедини към Коен, който чистеше конюшнята, грижеше се за конете и поправяше хамутите.

Гералт вбеси магьосницата, като изчезна някъде и се появи едва вечерта, мъкнейки простреляно козле. Трис му помогна да одере плячката. Макар и ужасно да се гнусеше от мириса на месо и кръв, искаше да е близо до вещера. Колкото се може по-близо. В нея нарастваше някаква студена, ожесточена решителност. Тя не искаше повече да спи сама.

— Трис! — извика изведнъж Цири, бягайки с тропот по стълбите. — Може ли днес да спя при теб? Трис, много те моля да ми разрешиш! Моля те, Трис!

Снегът валеше и валеше. Проясни се едва когато дойде Мидинваерн — Денят на Зимното слънцестоене…

Трета глава

На третия ден измряха всички деца освен едно — едва десетгодишно. То, до този момент измъчвано от бурно безумие, изведнъж изпадна в дълбоко вцепенение. Погледът му стана изцъклен, непрекъснато хващаше с ръце покривката или ги размахваше във въздуха, сякаш искаше да напише нещо с перо. Дишането му стана шумно и хрипливо, върху кожата му изби студена, лепкава и зловонна пот. Тогава отново му вкараха еликсир във вените и пристъпът се повтори. Този път започна кръвоизлив от носа, а кашлицата премина в повръщане, след което детето съвсем отслабна и се обезсили.

Тези симптоми не отслабнаха през следващите два дни. Кожата на детето, дотогава обляна с пот, стана суха и гореща, пулсът изгуби плътността си и твърдостта си, обаче остана достатъчно силен, по-скоро бавен, отколкото бърз. Нито веднъж повече момчето не дойде на себе си и не извика.

Най-накрая настъпи седмият ден. Момчето се събуди като от сън и отвори очи, а очите му бяха като на змия…

Карла Деметия Крест

„Изпитанието с Треви и други тайни вещерски практики, наблюдавани със собствените ми очи“, манускрипт, предназначен изключително за ползване от Капитула на магьосниците

— Опасенията ви бяха неоснователни, абсолютно безпочвени — намръщи се Трис, опряла лакти на масата. — Отминали са времената, в които магьосниците са преследвали Извори и магически надарени деца и са ги измъквали насила или с хитрост от ръцете на родителите им или настойниците им. Наистина ли мислехте, че може да поискам да ви отнема Цири?

Ламберт изсумтя и извърна глава. Ескел и Весемир погледнаха Гералт, но той мълчеше. Гледаше встрани, като през цялото време си играеше с вещерския си медальон, изобразяващ главата на вълк с оголени зъби. Трис знаеше, че медальонът реагира на магия. В такава нощ като Мидинваерн, когато въздухът направо вибрира от магия, медальоните на вещерите би трябвало да вибрират постоянно, да дразнят и тревожат.

— Не, дете — обади се най-накрая Весемир. — Знаем, че не би направила това. Но знаем също, че си задължена да уведомиш за нея Капитула. Знаем отдавна, че всеки магьосник и магьосница имат такова задължение. Вече не отнемате надарени деца от родителите и настойниците им. Но наблюдавате такива деца, за да може по-късно, в подходящия момент, да ги подмамите с магия, да ги убедите…

— Не се бойте — прекъсна го тя студено. — Няма да кажа за Цири на никого. Включително и на Капитула. Защо сте ме зяпнали така?

— Учудени сме от лекотата, с която ни обещаваш да пазиш тайна — изрече спокойно Ескел. — Извинявай, Трис, не искам да те обиждам, но какво стана с легендарната ви лоялност към Съвета и Капитула?

— Доста неща станаха. Войната наложи много промени. А битката за Соден още повече. Не искам да ви отегчавам с политика, а някои въпроси и проблеми, с извинение, са тайна, която не мога да разгласявам. Що се отнася до лоялността… Лоялна съм. Но можете да ми повярвате, че в тази работа мога да бъда лоялна и към вас, и към Капитула.

— Такава двойна лоялност — Гералт за пръв път тази вечер я погледна в очите — е адски трудна работа. Тя рядко се удава на някого, Трис…

Магьосницата погледна Цири. Момичето седеше с Коен върху меча кожа в другия край на залата. Двамата играеха на „пържолки“. Играта беше еднообразна, тъй като и двамата бяха невероятно бързи и никой не успяваше по никакъв начин да удари ръката на другия. Обаче това явно не им пречеше и не им разваляше забавлението.

— Гералт — каза Трис, — когато си намерил Цири там, при Яруга, си я взел със себе си. Довел си я в Каер Морхен, скрил си я от света, не искаш дори близките на момичето да узнаят, че е жива. Направил си го, защото нещо, неизвестно на мен, те е накарало да повярваш в съществуването на предопределението и в това, че ние сме в неговата власт и то ни ръководи във всичките ни постъпки. Аз също мисля така, винаги съм го мислела. Ако предопределението пожелае Цири да стане магьосница, тя ще стане. Нито Капитулът, нито Съветът не бива да знаят за нея, не бива да я наблюдават или уговарят. Запазвайки тайната ви, аз изобщо няма да предам Капитула. Но, както сами разбирате, тук има една пречка.

— Де да беше само една — въздъхна Весемир. — Говори, дете.

— Момичето има магически способности, а това не може да се пренебрегне. Прекалено опасно е.

— В какъв смисъл?

— Неконтролируемите способности са опасни. За Извора и за обкръжението му. Изворът може да застраши обкръжението си по много начини. А себе си — по един-единствен. Умствено заболяване. Най-често — кататония.

— По дяволите! — обади се Ламберт след дълго мълчание. — Слушам ви и си мисля, че някой тук вече страда от умствено заболяване и само гледа как да зарази и обкръжението. Предопределение, извори, магии, чудеса невиждани… Не преувеличаваш ли, Мериголд? Тя да не е първото дете, което сме довели в крепостта? Гералт не е намерил никакво предопределение, а поредното осиротяло и бездомно дете. Ние ще я научим да използва меча и ще я пуснем в света, както и другите. Разбира се, съгласен съм, че никога по-рано не сме обучавали в Каер Морхен момичета. Имахме проблеми с Цири, направихме някои грешки и добре че ти ни ги посочи. Но не преувеличавай. Тя не е толкова уникална, че да падаме на колене и да вдигаме погледи към небето. Малко ли жени войни има по света? Уверявам те, Мериголд, Цири ще излезе оттук ловка и здрава, силна и способна да се справя с живота. И, гарантирам, без кататония или епилепсия. Освен ако не й внушиш някаква подобна болест.

— Весемире — Трис се обърна в креслото, — кажи му да млъкне, защото пречи.

— Правиш се на много умна — каза спокойно Ламберт, — но и ти самата не знаеш всичко. Гледай.

Той протегна ръка към огнището, сплел пръстите си по странен начин. В огнището нещо забуча и загърмя, пламъкът изригна, жарта засия, посипаха се искри. Гералт, Весемир и Ескел погледнаха неспокойно Цири, но момичето не обърна внимание на ефектния фойерверк.

Трис скръсти ръце на гърдите си и погледна предизвикателно Ламберт.

— Знакът Аард — констатира спокойно тя. — Да ме смаеш ли искаше? Със същия този знак, но с по-голяма концентрация и сила на волята и със заклинание мога да изхвърля за миг цепениците от огнището и да ги запратя толкова високо, че да си помислиш, че са звезди.

— Ти можеш — съгласи се той. — Но Цири — не. Тя не е способна да направи Знака на Аард. Нито пък някой друг Знак. Опита стотици пъти — и нищо. А ти прекрасно знаеш, че за нашите Знаци са необходими минимум способности. Излиза, че Цири не притежава дори този минимум. Тя е абсолютно нормално дете. Няма и най-нищожни магически способности, тя е типичен антиталант. А ти ни говориш за Извор, опитваш се да ни уплашиш…

— Изворът — обясни студено Трис — не контролира уменията си, те не му се подчиняват. Тя е медиум, нещо като посредник. Контактува с енергията несъзнателно, преобразува я несъзнателно. А когато се опита да поеме контрола над нея, когато полага усилия, като например при опитите да направи Знак, тогава нищо не се получава. И няма да се получи не само след стотици, но и след хиляди опити. Това е типично за Изворите. Но идва момент, когато Изворът не се напряга, не полага усилия, мисли си за бадеми или за салам със зеле, играе на хвърляне на кокалчета, забавлява се с някого в леглото, бърка си в носа… и изведнъж нещо се случва. Например къщата е обхваната от пламъци. Или половината град.

— Преувеличаваш, Мериголд.

— Ламберт — Гералт пусна медальона и сложи ръка на масата, — първо, не наричай Трис „Мериголд“; много пъти те е молила, но продължаваш да го правиш. Второ, Трис не преувеличава. Със собствените си очи съм виждал в действие княгиня Павета, майката на Цири. Казвам ви, имаше какво да се види. Не знам дали тя беше Извор, но никой не подозираше за способностите й, докато тя за малко не разруши кралския дворец в Цинтра.

— Значи трябва да се съгласим — каза Ескел, докато палеше свещ в поредния свещник, — че Цири може да има предадени по генетичен път способности.

— Не само може — каза Весемир, — ами е точно така. От една страна, Ламберт е прав. Цири не е способна да прави Знаци. От друга страна… Всички ние видяхме…

Той замълча, гледайки Цири, която с радостен писък отбелязваше току-що спечелената победа в играта на пържолки. Трис видя усмивката върху лицето на Коен и не се съмняваше, че той я е пуснал да спечели.

— Именно — изрече тя подигравателно. — Всички сте видели. Какво сте видели? При какви обстоятелства? А не ви ли се струва, момчета, че е дошло времето за откровен разговор? По дяволите, повтарям, ще запазя тайната ви. Имате думата ми.

Ламберт погледна Гералт, Гералт кимна в знак на съгласие. Младият вещер стана, свали от един висок рафт голяма, четириъгълна кристална гарафа и по-малко шише. Изсипа съдържанието на шишето в гарафата, разтърси я няколко пъти и наля прозрачната течност в наредените по масата бокали.

— Пий с нас, Трис.

— Нима тайната ви наистина е толкова страшна — попита подигравателно Трис, — че не може да се говори за нея на трезва глава? Трябва ли да се напия, за да я чуя?

— Недей да остроумничиш. Пий. По-лесно ще разбереш.

— А какво е това?

— Бяла чайка.

— Какво?

— Слабодействащо средство за приятни сънища — усмихна се Ескел.

— Мамка му! Вещерски халюциноген? Значи заради него така ви светят очите вечер!

— Бялата чайка е слабодействащо средство. Черната е халюциноген.

— Ако в тази напитка има магия, не бива да я поглъщам!

— Изключително естествени компоненти — успокои я Гералт, но тя забеляза, че е объркан. Явно се притесняваше да не го попита за състава на еликсира. — При това е разтворен в голямо количество вода. Не бихме ти предложили нещо, което може да ти навреди.

Пенливата течност със странен вкус удари със студа си хранопровода, а после по цялото й тяло се разля топлина. Магьосницата прекара език през венците и небцето си. Не можа да разпознае нито един от компонентите.

— Дали сте на Цири да пие от тази… „чайка“? — досети се тя. — И тогава…

— Това беше случайност — побърза да я прекъсне Гералт. — Първата вечер, веднага след пристигането ни. Тя беше жадна, „чайката“ беше на масата. Докато се усетим, я изпи на един дъх. И изпадна в транс.

— Уплашихме се — призна Весемир и въздъхна. — Ох, уплашихме се, дете. Толкова, че няма накъде повече.

— Заговорила е с чужд глас — каза спокойно Трис, гледайки в отразяващите светлината на свещите очи на вещерите. — Започнала е да приказва за неща, които не би могла да знае. Започнала е… да пророкува. Нали? Какво ви каза?

— Глупости — отговори сухо Ламберт. — Безсмислени дрънканици.

— Не се съмнявам — погледна го Трис, — че двамата с нея прекрасно сте се разбрали. Безсмислените дрънканици са твоята специалност, убеждавам се в това всеки път, когато си отвориш устата. Бъди така добър да не си я отваряш известно време, става ли?

— Този път Ламберт е прав, Трис — обади се Ескел, потривайки белега върху бузата си. — Когато изпи „чайката“, Цири наистина заговори така, че не успяхме да разберем нищо. Тогава, първия път, това бяха безсмислици. Обаче после…

Той млъкна. Трис поклати глава.

— Едва втория път е заговорила смислено — досети се тя. — Значи е имало и втори път. Също ли след наркотик, изпит поради разсеяността ви?

— Трис — вдигна глава Гералт, — сега не е подходящ момент за подигравки. На нас това не ни е забавно. То ни тревожи и безпокои. Да, имаше и втори, и трети път. Цири падна много лошо по време на тренировка. Загуби съзнание. Когато дойде на себе си, отново изпадна в транс. И отново бълнуваше. И пак гласът й не беше нейният. И пак всичко беше неразбираемо. Но аз вече съм слушал подобни гласове, подобен начин на говорене. Така говорят онези клети, болни, побъркани жени, наричани оракули. Разбираш ли какво имам предвид?

— Напълно. Това е бил вторият път. Да преминем към третия.

Гералт потри челото си, по което изведнъж беше избила пот.

— Цири често се буди нощем — поде той. — С вик. Преживяла е много неща. Не иска да говори за това, но несъмнено е видяла в Цинтра и в Ангрен неща, които не бива да се виждат от деца. Даже се опасявам, че… някой може да й е причинил нещо лошо. И това се връща в сънищата й… Обикновено я успокояваме лесно, заспива без проблеми… Но веднъж, когато се събуди… отново изпадна в транс. Отново заговори с чужд, неприятен… зъл глас. Говореше ясно и смислено. Предсказваше. Пророкуваше. И ни предсказа…

— Какво? Какво, Гералт?

— Смърт — изрече кротко Весемир. — Смърт, дете.

Трис погледна към Цири, която с пискливо гласче обвиняваше Коен, че я мами в играта. Коен я прегърна и се разсмя. Магьосницата изведнъж осъзна, че никога, никога по-рано не е чувала някой вещер да се смее.

— На кого? — попита тя бързо, гледайки Коен.

— На него — отговори Весемир.

— И на мен — добави Гералт. И се усмихна.

— А когато се събуди…

— Не помнеше нищо. А ние решихме да не я разпитваме.

— И правилно сте постъпили. Що се отнася до пророчеството… беше ли конкретно? С подробности?

— Не. — Гералт я погледна право в очите. — Беше заплетено. Не питай за това, Трис. Тревожи ни не съдържанието на предсказанията и бълнуванията на Цири, тревожи ни това, което става с нея. Не се боим за себе си, а…

— Внимавай — предупреди го Весемир. — Не говори за това пред нея.

Коен се приближи до масата, носейки момичето на конче.

— Кажи лека нощ на всички, Цири — каза той. — Кажи лека нощ на тези нощни птици. Ние отиваме да спим. Полунощ наближава. След малко ще свърши Мидинваерн. От утре с всеки изминал ден пролетта ще е все по-близо!

— Жадна съм. — Цири се наведе от раменете му и посегна към бокала на Ескел. Вещерът ловко издърпа съда изпод протегнатата й ръка и й подаде каната с вода. Трис бързо се изправи.

— Заповядай. — Тя подаде на момичето своя наполовина пълен бокал, като същевременно стискаше многозначително ръката на Гералт и гледаше Весемир в очите. — Пий.

— Трис — прошепна Ескел, гледайки как Цири пие с големи глътки. — Какво правиш? Та нали това…

— Млъкни, ако обичаш.

Не се наложи да чакат дълго ефекта. Цири изведнъж се напрегна, извика тихо, усмихна се широко и щастливо. Зажумя, разпери ръце. Засмя се, направи пирует, затанцува на пръсти. Ламберт с мълниеносно движение махна изпречилото се на пътя й столче, Коен застана между танцуващото момиче и пламъците на огнището.

Трис скочи и измъкна изпод деколтето си амулета — облечен в сребро сапфир на тънка верижка. Стисна го здраво в юмрука си.

— Дете… — изстена Весемир. — Какво правиш?

— Знам какво правя — отговори тя рязко. — Момичето изпадна в транс, а аз ще установя психичен контакт с нея. Ще вляза в нея. Казах ви, че тя е нещо като магически посредник, трябва да знам какво предава, откъде и как извлича аурата си, как я преобразува. Днес е Мидинваерн, подходяща нощ за това начинание…

— Не ми харесва това — намръщи се Гералт. — Изобщо не ми харесва.

— Ако някой от нас получи епилептичен припадък — пренебрегна думите му магьосницата, — знаете какво да направите. Парче дърво между зъбите, държите и чакате. Горе главите, момчета. Правила съм това неведнъж.

Цири престана да танцува, свлече се на колене, протегна ръце, отпусна глава върху коленете си. Трис притисна към слепоочието й топлия вече амулет, прошепна формулата на заклинание. Затвори очи, съсредоточи се и изпрати импулс.

* * *

Морето зашумя, вълните с грохот се разбиха в скалистия бряг, сред камъните изригнаха високи гейзери.

Тя размаха криле, ловейки слънчевия вятър. Неописуемо щастлива, пикира надолу, догони ято приятелки, закачи с нокти гребените на вълните, издигна се отново в небето, започна да се рее, носена от вихъра, шумящ в перата й. „Силата на внушението — помисли си тя трезво. — Всичко това е заради силата на внушението. Чайка!“

Трииис! Трииис!

Цири? Къде си?

Трииис!

Крясъците на чайките стихнаха. Магьосницата все още чувстваше върху лицето си мокрите пръски, но под нея вече нямаше море. Всъщност имаше, но това беше море от треви, безкрайна, достигаща до хоризонта равнина. Трис осъзна ужасена, че това, което вижда, е панорамата, обкръжаваща върха на Хълма при Соден. Но това не беше Хълмът. Не можеше да бъде Хълмът.

Изведнъж небето потъмня, наоколо започнаха да се вият сенки. Трис видя дълга редица от размити фигури, бавно спускащи се по склона. Чуваше шепота им, сливащ се в тревожен, неразбираем хор.

Цири стоеше до нея, обърнала й гръб. Вятърът развяваше пепелявите й коси.

Мъгливите, размити силуети се точеха в безкрайно дълга редица. Когато минаваха покрай нея, извръщаха глави. Трис сдържа вика си, докато гледаше равнодушните, спокойни лица и невиждащите, безжизнени очи. Не разпознаваше повечето лица, но някои й бяха познати.

Корал. Ваниеле. Йоел. Раби Аксел…

— Защо ме доведе тук? — прошепна тя. — Защо?

Цири се обърна. Вдигна ръка и магьосницата видя струйка кръв, стичаща се по линията на живота й в посока на китката.

— Това е роза — изрече спокойно момичето. — Роза от Шаеравед. Убодох се. Дреболия. Това е само кръв. Кръвта на елфите…

Небето потъмня още повече, а след малко го прорязаха ослепителни мълнии. Всичко замря в тишина и неподвижност. Трис пристъпи, за да се убеди, че може да се движи. Застана до Цири и видя, че двете стоят на ръба на бездънна пропаст, в която се вие червеникав, сякаш осветен дим. Внезапният блясък на поредната беззвучна мълния разкри водеща към дълбините на пропастта дълга мраморна стълба.

— Така трябва — обади се Цири с треперещ глас. — Няма друг път. Само този. Надолу по стъпалата. Така трябва, защото… Va’esse deireadh аер eigean…

— Говори — прошепна магьосницата. — Говори, дете.

— Дете на Старата кръв… Feainnewedd… Luned аер Hen Ichaer… Deithwen… Белият пламък… Не, не… Не!

— Цири!

— Черният рицар… с пера на шлема… Какво ми е сторил? Какво се случи тогава? Беше ме страх… Все още ме е страх. Това не е свършило, никога няма да свърши. Лъвчето трябва да умре… Държавните интереси го изискват… Не… Не…

— Цири!

— Не! — Момичето се напрегна, стисна клепачи. — Не, не, не искам! Не ме докосвай!

Изражението върху лицето й рязко се промени, напрегна се, гласът й стана металически, студен и зловещ, в него зазвуча зла и жестока насмешка:

— Дошла си дори тук, Трис Мериголд? Дори тук? Стигна прекалено далеч, Четиринайсета. Предупредих те.

— Кой си ти? — Трис потрепери. Но владееше гласа си.

— Ще узнаеш, когато му дойде времето.

— Ще узная сега!

Магьосницата вдигна ръце и ги разпери рязко, влагайки всичките си сили в Магията за разпознаване. Магическата завеса се разкъса, но зад нея имаше втора… Трета… Четвърта…

Трис със стон се отпусна на колене. А реалността продължаваше да се разкъсва, отваряше се врата след врата, безкрайно дълга редица от врати, водеща към небитието. Към пустотата.

— Сбъркала си, Четиринайсета — обади се насмешливият металически глас. — Сбъркала си небето и звездите с нощното им отражение върху повърхността на езерото.

— Не докосвай… Не докосвай това дете!

— Тя не е дете.

Устните на Цири се движеха, но Трис виждаше, че очите на момичето са мъртви, изцъклени, безумни.

— Тя не е дете — повтори гласът. — Тя е Пламък, Белият пламък, от който ще се подпали и ще изгори светът. Това е Старата кръв, Hen Ichaer. Кръвта на елфите. Зърното, което няма да покълне, а ще избухне в пламък. Кръвта, която ще бъде осквернена… Когато дойде Tedd Deireadh, Времето на Края. Va’esse deirdeadh aep eigean!

— Ти предсказваш смърт? — извика Трис. — Само това ли умееш, да предсказваш смърт? На всички? На тях, на нея… На мен?

— На теб? Ти вече си мъртва, Четиринайсета. Вече всичко в теб е мъртво.

— В името на сферите — простена магьосницата, събирайки остатъка от силите си и движейки дланта си във въздуха. — Заклевам те във водата, огъня, земята и въздуха! Заклевам те в мисълта, в съня и смъртта, в това, което е било, и това, което ще бъде. Заклевам те! Кой си ти? Говори!

Цири обърна глава. Водещите към дълбините на пропастта стълби изчезнаха, разтвориха се и на тяхно място се появи сиво оловно море — пенещо се, разбраздено от разбиващите се гребени на вълните. В тишината отново се чуха писъците на чайки.

— Лети — каза гласът от устата на момичето. — Време е вече. Връщай се, откъдето си дошла, Четиринайсета от Хълма. Лети с крилата на чайка и слушай крясъците на другите чайки. Слушай внимателно!

— Заклевам те…

— Не можеш! Лети, чайко!

И изведнъж отново се появи свистящият вихър, влажният и солен вятър и започна полет, полет без начало и край. Чайките надаваха диви крясъци. Надаваха крясъци и нареждаха.

Трис?

Цири?

Забрави за него! Не го мъчи! Забрави! Забрави, Трис!

Забрави!

Трис! Трис! Трииис!

— Трис!

Тя отвори очи, раздвижи глава върху възглавницата, размърда вцепенените си ръце.

— Гералт?

— Тук при теб съм. Как си?

Тя се огледа. Беше в стаята си, лежеше в леглото. В най-хубавото легло в Каер Морхен.

— Как е Цири?

— Спи.

— Колко дълго…

— Твърде дълго — прекъсна я той. Зави я с одеялото, прегърна я. Когато се наведе, медальонът с вълча глава се залюля пред очите й. — Това, което направи, не беше добра идея, Трис.

— Всичко е наред. — Тя потрепери в прегръдките му. „Не е вярно — помисли си. — Нищо не е наред.“ Обърна глава така, че медальонът да не я докосва. Имаше много теории за свойствата на вещерските амулети, но нито една от тях не препоръчваше на магьосничките да ги докосват в дните и нощите на Слънцестоенето.

— Ние… Говорихме ли нещо в транса?

— Ти — не. През цялото време беше в безсъзнание. Цири… Точно преди да се събуди… каза: „Va’esse deirdeadh aep eigean.“

— Тя знае ли Старата реч?

— Не толкова, че да построи пълно изречение.

— Изречението означава: „Нещо приключва.“ — Магьосницата прекара длан през лицето си. — Гералт, това е нещо много важно. Момичето е невероятно силен медиум. Не знам с какво и с кого се свързва, но мисля, че за нея няма ограничения в контакта. Нещо иска да я овладее. Нещо… което е прекалено могъщо за мен. Страхувам се за нея. Поредният транс… може да приключи с психическо заболяване. Това не е в моята власт, не мога да го овладея, не мога… При необходимост не бих могла да блокирам, да потисна способностите й, при липса на друг изход не бих съумяла да ги неутрализирам постоянно. Трябва да се възползваш от помощта на… друга магьосница. По-способна. По-опитна. Знаеш коя имам предвид.

— Знам. — Той извърна глава, стисна устни.

— Не се инати. Не се съпротивлявай. Досещам се защо не си се обърнал към нея, а към мен. Преодолей честолюбието си, огорчението си и озлоблението си. Няма полза от тях, само ще се измъчваш. При това рискуваш живота и здравето на Цири. Това, което най-вероятно ще се случи с нея по време на следващия транс, може да се окаже по-лошо от Изпитанието с Треви. Обърни се за помощ към Йенефер, Гералт.

— А ти, Трис?

— Какво аз? — Тя преглътна с усилие. — Аз не се броя. Аз те разочаровах. Разочаровах те… във всичко. Аз бях… бях твоя грешка. Нищо повече.

— При мен се броят и грешките — изрече бавно той. — Аз не ги зачерквам от живота си и от спомените си. И никога не виня другите заради тях. Ти означаваш много за мен, Трис, и винаги ще означаваш много. Никога не си ме разочаровала. Никога. Повярвай ми.

Трис мълча дълго.

— Ще остана до пролетта — каза тя най-накрая, опитвайки се да овладее треперенето на гласа си. — Ще бъда до Цири… Ще бдя над нея. Ден и нощ. А пролетта… Пролетта ще я отведем в храма на Мелителе в Еландер. Може би това, което иска да поеме власт над нея, няма да успее да го стори в храма. И тогава ти ще се обърнеш към Йенефер за помощ.

— Добре, Трис. Благодаря ти.

— Гералт?

— Слушам те.

— Цири е казала още нещо, нали? Нещо, което си чул само ти. Кажи ми какво е то.

— Не — възрази той, а гласът му потрепери. — Не, Трис.

— Моля те.

— Тя не говореше на мен.

— Знам. Говореше на мен. Кажи ми го, моля те.

— При събуждането й… Когато я вдигнах… Тя прошепна: „Забрави за него. Не го мъчи.“

— Няма — прошепна Трис тихо. — Но не мога да забравя. Прости ми.

— Аз съм този, който трябва да те моли за прошка. И не само теб.

— Колко много я обичаш. — Това не беше въпрос, а констатация.

— Да — призна си той шепнешком след дълго мълчание.

— Гералт…

— Слушам те, Трис.

— Ела при мен тази нощ.

— Трис…

— Просто ела.

— Добре.

* * *

Скоро след Мидинваерн спря да вали сняг. Настана мраз.

Трис беше с Цири денем и нощем. Бдеше над нея. Бранеше я от видими и невидими заплахи.

Момичето почти всяка нощ се събуждаше с крясък. Бълнуваше, хванала с ръце главата си, плачеше. Магьосницата я успокояваше със заклинания и еликсири, приспиваше я, като я прегръщаше и я люлееше в ръце. А после самата тя дълго не можеше да заспи, размишлявайки за казаното от Цири насън и след събуждането й. И чувстваше нарастващ страх. Va’esse deirdeadh aep eigean… Нещо приключва…

Това продължи десет дни и нощи. И неочаквано премина. Свърши, изчезна безследно. Цири се успокои, започна да спи кротко, без бълнувания, без кошмари.

Но Трис продължаваше да бди над нея. Не се отдалечаваше дори на крачка от момичето. Бранеше я.

* * *

— По-бързо, Цири! Крачка напред, нападаш, отскачаш! Полупирует, удар, отскок. Пази равновесие с лявата ръка, иначе ще паднеш от гребена. И ще си нараниш… женските атрибути!

— Какво?

— Нищо. Не се ли умори вече? Ако искаш, да починем.

— Не, Ламберт! Мога още. Не съм толкова слаба, не си го и помисляй. Може ли да опитам да прескачам всеки втори стълб?

— В никакъв случай! Ще вземеш да паднеш и Мериголд ще ми откъсне… главата.

— Няма да падна!

— Казах вече, няма да повтарям. Без номера! Здраво на краката. И дишането, Цири, дишането! Пъхтиш като умиращ мамут!

— Не е вярно!

— Не викай, а се упражнявай. Нападение, отскок! Защита! Полупирует! Защита, пирует! Стой уверено върху стълбовете, по дяволите! Не се поклащай! Крачка напред, удар! По-бързо! Полупирует! Скачай и сечи! Точно така! Много добре!

— Наистина ли? Наистина ли беше добре, Ламберт?

— Кой ти го каза?

— Ти! Току-що!

— Сигурно съм се объркал. Нападение! Полупирует! Отскок! И още веднъж! Цири, а защитата? Колко пъти трябва да ти повтарям? След отскока винаги трябва да има защита — вдигаш меча, предпазваш главата и шията. Винаги!

— Дори когато се бия само с един противник?

— Никога не знаеш срещу какво се биеш! Никога не знаеш какво има зад теб, откъм гърба ти. Винаги трябва да се предпазваш. Работи с краката и меча! Трябва да си изработиш рефлекс! Рефлекс, разбираш ли? Не бива да забравяш за това. Ако забравиш в истинска битка — свършено е с теб. Още веднъж! Ето! Точно така! Виждаш ли колко добре се защитаваш по този начин? От тази позиция можеш да нанесеш всякакъв удар. Можеше да удариш и назад, ако искаш. Хайде покажи ми пирует и удар назад.

— Хааа!

— Много добре. Разбра ли вече за какво става въпрос? Осъзна ли го?

— Не съм глупачка!

— Момиче си. Момичетата не са много умни.

— Ех, Ламберт, ако можеше да те чуе Трис!

— Ако бабата имаше мустаци, щеше да стане войвода. Достатъчно. Слизай. Почивка.

— Не съм уморена!

— А аз съм уморен. Казах — почивка. Слизай от гребена.

— Със салто ли?

— А ти как мислиш? Както кокошка слиза от пръта си в курника? Хайде, скачай. Не се бой, ще те подхвана.

— Хааа!

— Добре. Като за момиче — даже много добре. Можеш да свалиш превръзката от очите си.

* * *

— Трис, може би е достатъчно за днес? А? Да вземем шейната и да се спуснем от хълма? Слънцето свети, снегът искри, чак ме болят очите! Прекрасно време!

— Не се подавай от прозореца, ще паднеш.

— Да отидем за шейната, Трис!

— Кажи ми го на Старата реч. И с това урокът ще приключи. Дръпни се от прозореца, върни се на масата… Цири, колко пъти трябва да те моля? Остави този меч, престани да го размахваш.

— Това е новият ми меч! Истински, вещерски! Направен е от стомана, която е паднала от небето! Наистина! Така каза Гералт, а той никога не лъже, нали знаеш!

— О, да. Знам.

— Трябва да свикна с този меч. Чичо Весемир го е приспособил за моето тегло, ръст и дължина на ръцете. Дланта ми и китката ми трябва да свикнат с него!

— Свиквай колкото си искаш, само че навън. Не тук. Е, слушам те. Струва ми се, искаше да ми предложиш да се пързаляме с шейна. На Старата реч. Е, предлагай.

— Хммм… Как е „шейна“?

— Sledd като предмет. Aesledde като действие.

— Аха… Ясно. Va’en aesledde, ell’ea?

— Не бива да се приключва въпросително изречение по този начин, това е неучтива форма. Въпросът си личи от интонацията.

— Но децата от Островите…

— Ти не изучаваш скелигския жаргон, а класическата Стара реч.

— А защо трябва да уча тази Реч?

— За да я знаеш. Полезно е човек да учи това, което не знае. Този, който не знае езици, все едно е сакат.

— Така или иначе всички говорят на всеобщия език!

— Вярно е. Но някои — не само на него. Уверявам те, Цири, по-добре да се числиш към малцината, отколкото към всички. Е, слушам те. Пълното изречение е: „Времето днес е прекрасно, да отидем да се пързаляме с шейна.“

— Elaine… Хммм… Elaine tedd a’taeghane, a ya’en aesledde?

— Много добре!

— Ха! Е, ще ходим да се пързаляме.

— Отиваме. Само дай да си довърша гримирането.

— А за кого така се гримираш?

— За себе си. Жената подчертава красотата си за собственото си самочувствие.

— Хммм… Знаеш ли какво? Аз също се чувствам зле. Не се смей, Трис!

— Ела тук. Седни ми на коленете. Помолих те да оставиш меча! Благодаря. Сега вземи тази, голямата четчица и си напудри лицето. Не толкова много, момиче, не толкова много! Погледни в огледалото. Виждаш ли колко си красива?

— Не виждам никаква разлика. Ще си гримирам очите, може ли? Защо се смееш? Ти винаги си гримираш очите. Искам и аз!

— Добре. Хайде, нанеси от това върху клепачите си. Цири, не примижавай и с двете очи, така не виждаш нищо, ще си омацаш цялото лице. Вземи мъничко и само докосни клепачите си. Само докосни, казах. Дай да го разнеса малко. Затвори очи. А сега ги отвори.

— Ооо!

— Има ли разлика? Малко сенки няма да навредят дори на толкова красиви очи като твоите. Елфките са знаели какво правят, когато са измисляли сенките за очи.

— Елфките?

— Не знаеше ли? Гримът е изобретение на елфките. Много полезни неща сме заимствали от Стария народ. А в замяна сме им дали адски малко. А сега вземи молива и нарисувай тънка линия върху горния клепач, до самите мигли. Цири, какво правиш?

— Не се смей! Клепачът ми трепери. Затова!

— Отвори малко устата, треперенето ще престане. Виждаш ли? Готово.

— Ооо!

— Е, а сега да отидем да шокираме вещерите с нашата красота. Няма по-приятно зрелище. А после ще вземем шейната и ще размажем целия си грим в дълбоките преспи.

— И ще се гримираме пак!

— Не. Ще кажем на Ламберт да затопли вода в банята и ще се изкъпем.

— Пак ли? Ламберт казва, че хабим прекалено много дърва с нашите къпания.

— Ламберт caen me a’baeth aep arse.

— Какво? Това не го разбрах…

— С течение на времето ще научиш идиомите. До пролетта имаме доста време за учене. А сега… Va’en aesledde, me elaine luned!

* * *

— Това, на тази рисунка… Не, по дяволите, не на тази… На тази. Както вече знаеш, това е гул. Да чуем какво знаеш за гуловете, Цири… Ей, погледни ме! Какво имаш на клепачите си, да го вземат дяволите?

— Добро самочувствие.

— Какво? Е, няма значение. Слушам те.

— Хм… Гулът, чичо Весемире, е чудовище, което яде трупове. Може да се срещне на гробища, в околностите на могили, навсякъде, където погребват мъртъвци. В нек… некрополите. Там, където има жертви на природно бедствие, на полесраженията…

— Излиза, че е опасен само за покойниците, така ли?

— Не, не само за тях. Напада и живи хора. Когато е гладен или разярен. Например ако има битка… Много загинали хора…

— Какво ти е, Цири?

— Нищо…

— Цири, чуй ме. Забрави за миналото. То вече няма да се върне.

— Аз видях… В Соден и Заречие… Цели полета… Те лежаха там и ги ръфаха вълци и подивели кучета… Със сигурност е имало и гулове…

— Затова сега учиш за гуловете, Цири. Това, което ти е познато, престава да бъде кошмар. Това, с което умееш да се бориш, вече не е толкова страшно. Как се борим с гуловете, Цири?

— Със сребърни мечове. Гуловете са чувствителни към среброто.

— Към какво още?

— Към ярката светлина. И към огъня.

— Значи можем да се борим срещу тях с помощта на светлината и огъня?

— Може, но е опасно. Вещерът не използва нито светлина, нито огън, защото те му пречат да вижда. Светлината хвърля сенки, а сенките затрудняват ориентацията. Битката с гуловете винаги трябва да става в тъмнина, под звездната светлина.

— Абсолютно вярно. Добре си го запомнила, ти си умно момиче. А сега погледни тази рисунка…

— Аууу…

— Е, тази твар наистина не е от най-красивите. Казва се гравейр. Гравейрът е разновидност на гуловете. Много прилича на гул, но е доста по-едър. Отличава се също и както виждаш, по тези три костни гребена на черепа. Останалото е както при всеки трупояд. Обърни внимание — ноктите му са къси и тъпи, пригодени за разриване на гробове, за изгребване на пръст. Мощни зъби, с които раздробява костите, и дълъг, тънък език, с който изсмуква от тях костния мозък и разложеното месо. Естествено, вмирисаният костен мозък е деликатес за гравейрите… Какво ти е?

— Нннищо.

— Ти си съвсем бледа. И позеленяла. Малко ядеш. Закусва ли?

— Дааа. Закууусвах.

— За какво говорех… А, да. За малко да забравя. Запомни това, важно е. Гравейрите, гуловете и другите чудовища от тяхната група нямат своя собствена екологична ниша. Те са реликти от периода на взаимното проникване на сферите. Когато ги убиваме, ние не разрушаваме системите и връзките, които царуват в природата, сегашната ни сфера. Тези чудовища са чужди на сегашната ни сфера и тук няма място за тях. Разбираш ли, Цири?

— Разбирам, чичо Весемире. Гералт ми обясни. Знам всичко. Екологична ниша — това е…

— Добре, добре. Знам какво е това. Щом Гералт ти го е обяснил, няма нужда да го повтарям. Да се върнем към гравейрите. Те се срещат изключително рядко — за щастие, тъй като това са крайно опасни гадини. Дори най-малката рана, получена при схватка с гравейр, води до зараза с трупна отрова. С какъв еликсир се лекува заразяването с трупна отрова, Цири?

— Авлигов.

— Правилно. Но най-добре да се избягва заразяването. Затова, когато се биеш с гравейр, не бива да се приближаваш до него. Винаги трябва да се държиш на разстояние, а ударът да се нанася с отскок.

— Хммм… А къде е най-добре да се удря?

— Ще стигнем и до това. Гледай…

* * *

— Още веднъж, Цири. Да го направим бавно, така че да можеш да овладееш всяко движение. Виж, нападам те от трета позиция, насочвам острието напред… Защо отстъпваш?

— Защото знам, че това е финт! Можеш да замахнеш широко отляво или да нанесеш удар отгоре. А аз отстъпвам и контраатакувам!

— Нима? А ако направя така?

— Аууу! Нали трябваше бавно! Какво не направих както трябва? Кажи, Коен!

— Нищо. Просто съм по-висок и по-силен от теб.

— Това не е честно!

— Няма такова нещо като честен бой. В боя се използват всяко предимство и всяка възможност, която се отвори. Като отстъпи, ти ми даде възможност да вложа повече сила в удара. Вместо да отстъпваш, трябваше да направиш полупирует вляво и да се опиташ да ме уцелиш отдолу, под брадичката, в бузата или в гърлото.

— Като че ли ще ми позволиш! Ще направиш обратен пирует и ще ме намушкаш отляво в шията, преди да успея да се предпазя! Откъде да знам как ще постъпиш?

— Трябва да знаеш. И знаеш.

— Да бе!

— Цири, това, което правим, е водене на бой. Аз съм твоят противник. Искам да те победя и съм длъжен да го направя, защото става въпрос за моя живот. Аз съм по-висок и по-силен от теб, затова ще използвам всяка удобна възможност за удари, които ще те извадят от ритъма ти и ще пробият защитата ти, както току-що ти демонстрирах. За какво ми е да правя пирует? Аз вече мога да те атакувам отляво, виж. Няма нищо по-лесно от това да те ударя от втора позиция под мишницата, от вътрешната страна на ръката. Ако ти скъсам някоя артерия, ще умреш за няколко минути. Отбранявай се!

— Хааа!

— Много добре. Прекрасна, бърза защита. Виждаш ли колко полезно е тренирането на китките? А сега внимавай — много фехтовачи извършват грешката да се защитават статично, застиват за секунда и тогава можеш да ги изненадаш с такъв удар!

— Хааа!

— Прекрасно! Но отскачай, веднага отскачай — и пирует! Може да имам кама в лявата си ръка! Добре! Много добре! А сега, Цири? Какво ще направя сега?

— Откъде да знам?

— Наблюдавай краката ми. Как е разпределена тежестта на тялото ми? Какво може да се направи от тази позиция?

— Всичко!

— Тогава се върти, върти се, накарай ме да се обърна! Защитавай се! Добре! Не гледай меча ми, мога да те подлъжа с меча! Защитавай се! Добре! И още веднъж! Добре! И пак!

— Аууу!

— Лошо.

— Уф! Какво не направих както трябва?

— Нищо. Просто бях по-бърз. Свали си наколенките и налакътниците. Да седнем да починем за минутка. Сигурно си уморена, цяла сутрин бяга по Мъчилището.

— Не съм уморена. Гладна съм.

— По дяволите, аз също. А днес Ламберт е дежурен, той не може да готви нищо освен галушки. Поне тях да ги правеше както трябва…

— Коен? — Да?

— Още не съм достатъчно бърза…

— Много си бърза даже.

— Ще бъда ли някога бърза като теб?

— Съмнявам се.

— Хммм… Добре. А ти ли… Кой е най-добрият фехтовач на света?

— Нямам никаква представа.

— Не познаваш ли някой такъв?

— Познавал съм мнозина, които са се мислели за такива.

— Ха! Какви бяха те? Как се казваха? От какво са умрели?

— По-спокойно, по-спокойно, момиче. Нямам отговори на тези въпроси. Толкова ли е важно?

— Точно така, важно е. Искам да знам… кои са тези фехтовачи. И къде са сега.

— Знам къде са.

— Ха! И къде са?

— В гробищата.

* * *

— Внимавай, Цири. Сега ще сложим трето махало, защото вече се справяш с две. Ще правиш същите крачки като и при две махала, но ще направиш едно навеждане повече. Готова ли си?

— Да.

— Концентрирай се. Отпусни се. Вдишване, издишване. Нападай!

— Уф! Аууу… Мамка му!

— Не псувай, моля. Лошо ли се удари?

— Не, само ме закачи… Какво не направих както трябва?

— Тичаше в прекалено равномерен ритъм и прекалено ускори втория пирует, а финта го направи твърде широк. В резултат се озова точно под махалото.

— Ох, Гералт, там изобщо няма място за навеждане и обръщане. Те висят прекалено близо едно до друго!

— Има колкото искаш място, уверявам те! Просто разстоянията между махалата са замислени така, че изискват неритмично движение. Това е бой, Цири, не балет. В боя не бива да се движиш ритмично. С движението си трябва да разконцентрираш противника, да го подлъгваш, да му пречиш да реагира. Готова ли си за следващия опит?

— Готова съм. Разлюлей проклетите неща!

— Не ругай. Отпусни се. Атакувай!

— Ха! Ха! Е, как е? Как е, Гералт? Изобщо не ме докоснаха.

— И ти дори не докосна с меча втория чувал. Повтарям — това е бой, не е балет, не е акробатика… Какво мърмориш там?

— Нищо.

— Отпусни се. Оправи превръзката на китката си. Не стискай така ръкохватката на меча, това те разконцентрира, нарушава равновесието ти. Дишай спокойно. Готова ли си?

— Да!

— Скачай горе!

— Аууу! А, да те… Гералт, не мога да направя това! Има твърде малко място за финтиране и за смяна на местата на краката. А когато ударя с двата крака, без финт…

— Видях какво става, когато удариш без финт. Боли ли те?

— Не. Не много…

— Седни при мен. Почини си.

— Не съм уморена. Гералт, не мога да премина през третото махало, дори и да почивам десет години. Не мога по-бързо…

— Не е и необходимо. Ти и без това си достатъчно бърза.

— Тогава кажи — как да го направя? Едновременно полупирует, навеждане и удар?

— Всичко е много просто. Ти не внимаваше. Нали ти казах преди да започнеш — трябва да направиш едно навеждане повече. Навеждане. Допълнителният пирует е излишен. Втория път направи всичко добре и мина през всички махала.

— Но не ударих чувала, защото… Гералт, без полупирует не мога да го ударя, защото губя скорост, нямам такова… как се казваше…

— Инерция. Вярно е. Ще набереш и инерция и енергия, но не за сметка на пирует и смяна на краката, защото нямаш време за това. Ще удариш махалото с меч.

— Махалото? Трябва да удрям чувалите!

— Това е битка, Цири. Чувалите изобразяват слабите места на твоя противник, които трябва да уцелиш. Махалата, които изобразяват оръжията на противника ти, трябва да ги избягваш, да отскачаш от тях. Ако махалото те докосне, все едно си ранена. В истински бой сигурно няма да можеш да станеш повече. Махалото не бива да те докосва. Но ти можеш да докосваш него… Какво се начумери?

— Аз… Не мога да парирам удар на махалото с меч. Твърде слаба съм… И винаги ще бъда слаба! Защото съм момиче!

— Я ела при мен, момиче. Изтрий си носа. И слушай внимателно. Нито един боец на този свят не може да парира удар, нанесен с опашката на въздушен змей, щипалата на гигаскорпион или ноктите на грифон. А махалата изобразяват точно такива оръжия. Дори не се и опитвай да ги парираш. Няма да отблъснеш махалото, но самата ти ще се отблъснеш от него. Така ще поемеш от него енергията, необходима, за да нанесеш удар. Достатъчно е леко, но много бързо отблъскване и незабавно да нанесеш също толкова бърз удар от противоположния полупирует. Като се отблъснеш, ще придобиеш инерция. Ясно ли е?

— Аха.

— Бързина, Цири, а не сила. Силата е нужна на дърваря, който сече с брадва дърва в гората. Затова рядко момичета стават дървари. Разбра ли какво имам предвид?

— Аха. Разклащай махалата.

— Първо си почини.

— Не съм уморена.

— Разбра ли вече как става? Същите крачки, финт…

— Знам.

— Нападай!

— Хааа! Ха! Хааа! Успях! Уцелих те, грифоне! Герааалт! Видя ли?

— Не викай. Контролирай дишането си.

— Направих го! Наистина го направих! Успях! Похвали ме, Гералт!

— Браво, Цири. Браво, момиче.

* * *

В средата на февруари от юг, откъм седловината, задуха топъл вятър и облиза снега.

* * *

Вещерите не искаха да знаят какво става по света.

Трис последователно и упорито насочваше към политиката продължителните разговори, които се водеха всяка вечер в тъмната зала, осветена от лумванията на огъня в огромното огнище. Реакцията на вещерите винаги беше една и съща. Гералт мълчеше, сложил длан върху челото си. Весемир кимаше, като от време на време вмяташе по някой коментар, от който ставаше ясно единствено, че „по негово време“ всичко е било по-хубаво, по-логично, по-честно и по-разумно. Ескел слушаше учтиво, не пестеше усмивките си и внимателния поглед, понякога се случваше дори да се заинтересува от някой маловажен въпрос. Коен откровено се прозяваше и гледаше в тавана, а Ламберт не скриваше пренебрежението си.

Не искаха да знаят нищо, не ги интересуваха дилемите, заради които страдаха от безсъние кралете, магьосниците, владетелите и вождовете; не ги вълнуваха проблемите, от които вреше и кипеше в съветите и събранията. За тях не съществуваше нищо отвъд потъналите в сняг седловини, отвъд Гвенлех, носещ късове лед в оловните си води. За тях съществуваше само Каер Морхен — самотен, загубен сред дивите планини.

Тази вечер Трис беше раздразнена и неспокойна — може би причината беше вятърът, виещ сред порутените стени на замъка. Тази вечер всички бяха странно възбудени — вещерите, с изключение на Гералт, бяха станали необичайно приказливи. Разбира се, говореха изключително за едно нещо — за пролетта и за наближаващото пътуване. Както и за това какво ще им донесе пътуването — за вампирите, виверните, горските духове, ликантропите и василиските.

Този път беше ред на Трис да се прозява и да гледа в тавана. Тя мълча, докато Ескел не зададе въпроса, който толкова дълго беше чакала.

— А всъщност какво става на юг, при Яруга? Струва ли си да се насочваме натам? Не ни се иска да се забъркваме в разни авантюри.

— Какво наричаш „авантюри“?

— Ами знаеш… — запъна се той. — Постоянно ни говориш за възможността за нова война. За непрекъснатите сблъсъци по границите, за бунтовете в окупираните от Нилфгард земи. Споменаваш за слуховете, че е възможно Нилфгард отново да премине през Яруга…

— А, какво толкова? — обади се Ламберт. — Там не спират да се бият и да се колят от стотици години. Няма защо да се притесняваме. Аз вече съм решил: ще мина през далечния юг, през Соден, Махакам и Ангрен. Знае се, че там, откъдето е минала войска, винаги се навъждат много чудовища. В такива места може да се заработи добре.

— Факт — подкрепи го Коен. — Местността е опустошена, по селата има само жени, не могат да се справят сами… Наоколо бродят много деца без дом и опека. Лесна плячка, привличаща чудовищата.

— А господа бароните — добави Ескел, — господа комесите и старейшините са заети с войната, нямат достатъчно време, за да защитават поданиците си. Налага се да наемат нас. Всичко това е истина. Но от това, което ни е разказвала Трис по цели вечери тук, излиза, че конфликтът с Нилфгард е сериозна работа, а не някаква там локална война. Нали, Трис?

— Дори и да е така — каза ядосано магьосницата, — това май е изгодно за вас, а? Сериозната, кръвопролитна война още повече ще обезлюди селата, ще се увеличат овдовелите жени, местността ще се напълни с осиротели деца…

— Не разбирам сарказма ти. — Гералт махна ръка от челото си. — Наистина не го разбирам, Трис.

— Нито аз, дете — вдигна глава Весемир. — За какво става въпрос? За тези жени и деца? Ламберт и Коен си говорят така безгрижно, като малки деца, но нали не думите са най-важното. Та нали те…

— … Защитават тези деца — прекъсна го разгневено Трис. — Да, знам. Спасяват ги от върколаци, които за цяла година убиват две или три деца, докато един нилфгардски отряд може за един час да изколи и изпепели цяло селище. Да, вие защитавате сираците. А аз искам сираците да бъдат колкото се може по-малко. Да се боря с причините, а не със следствията. Затова участвам в съвета на Фолтест от Темерия, заседавам там заедно с Феркарт и Кейра Мец. Обсъждаме как да не допуснем война, а ако тя все пак избухне — как да се защитаваме. Защото войната непрекъснато виси над нас, като лешояд. За вас тя е една авантюра. За мен е игра, залогът в която е оцеляването. Аз съм въвлечена в тази игра, така че вашето равнодушие и безгрижие са болезнени и обидни за мен.

Гералт се изправи и я погледна.

— Ние сме вещери, Трис. Нима не разбираш?

— Какво има тук да се разбира? — магьосницата тръсна кестенявите си коси. — Всичко е просто и ясно. Имате определено отношение към заобикалящия ви свят. Това, че този свят може да се разруши само за миг, изобщо не ви тревожи. Мен обаче ме тревожи. И по това се различаваме.

— Не съм сигурен, че само по това.

— Този свят се руши — повтори тя. — На това може да се гледа безучастно. А може и да му се противодейства.

— Как? — усмихна се Гералт подигравателно. — С емоции?

Трис не отговори нищо, а се обърна към огъня, пращящ в огнището.

— Светът се разпада — повтори Коен, клатейки глава в престорена замисленост. — Колко пъти вече съм чувал това.

— Аз също — намръщи се Ламберт. — И нищо чудно, че този израз е станал популярен напоследък. Така говорят кралете, когато стане ясно, че за управлението е необходимо да имаш поне малко ум. Така говорят търговците, когато алчността и глупостта им ги довеждат до фалит. Така говорят магьосниците, когато започват да губят влияние над политиката или над източника си на доходи. А тези, към които е адресирано това изказване, би трябвало да очакват някакви предложения. Хайде, Трис, приключвай с встъплението и ни изложи предложението си.

— Никога не съм била силна в словесните схватки — изгледа го студено магьосницата, — нито пък в цветущите фрази, чиято цел е надсмиване над събеседника. Не мисля да участвам в нещо подобно. Много добре знаете какво имам предвид. Искате да си криете главата в пясъка — ваша си работа. Но ти, Гералт, много ме учудваш.

— Трис — погледна я в очите белокосият вещер, — какво очакваш от мен? Да участвам активно в битката за спасение на разпадащия се свят? Да се запиша в армията и да удържам Нилфгард? Ако започне поредната битка за Соден, да застана рамо до рамо с теб на Хълма и да се бия за свобода?

— Щях да съм горда — изрече тя тихо и наведе глава. — Щях да съм горда и щастлива, ако можех да се бия рамо до рамо с теб.

— Вярвам ти. Но аз не съм достатъчно благороден за това. И не съм достатъчно смел. Не ставам за войник и герой. Безумно ме е страх от болката, страх ме е да не бъда осакатен или убит и това не е единствената причина. Не можеш да накараш войника да не се страхува, но можеш да го въоръжиш с мотивация, която да му помогне да преодолее страха. А аз нямам такава мотивация. И не мога да имам. Аз съм вещер. Изкуствено създаден мутант. Убивам чудовища. За пари. Защитавам деца, ако родителите им ми платят. Ако ми платят нилфгардските родители, ще защитавам и нилфгардските деца. И дори целият свят да се разруши, в което не вярвам, ще убивам чудовища сред руините, докато някое от тях не убие мен. Това е моята съдба, моята мотивация, моят живот и моето отношение към света. Не съм ги избрал аз. Други са го направили вместо мен.

— Ти си озлобен — отбеляза Трис, подръпвайки нервно косата си. — Или се правиш на такъв. Забравяш, че те познавам, не се прави пред мен на безчувствен, безсърдечен, безскрупулен и безволев мутант. Досещам се коя е причината за озлоблението и я разбирам. Пророчеството на Цири, нали?

— Не е вярно — отговори студено той. — Виждам, че все пак слабо ме познаваш. Боя се от смъртта както всеки друг, но съм свикнал отдавна с мисълта за нея, нямам никакви илюзии. Това не е оплакване на съдбата ми, Трис, а най-обикновен студен разчет. Статистика. Все още нито един вещер не е умрял от старост, в леглото си, диктувайки завещанието си. Нито един. Цири не ме изненада и не ме уплаши. Знам, че ще умра в някаква смърдяща на мърша яма, разкъсан от грифон, ламя или мантикор. Но не искам да умирам на война, защото това не е моята война.

— Чудя ти се — отвърна рязко Трис. — Чудя се на думите ти, на отсъствието на мотивация в теб и на това как успя да опишеш научно своето безразличие и равнодушие. Ти си бил в Соден, в Ангрен и в Заречие. Знаеш какво се случи с Цинтра, знаеш какво се случи с Каланте и с повече от десет хиляди души от тамошното население. Знаеш през какъв ад е преминала Цири, знаеш защо тя крещи нощем. Аз също знам, защото и аз бях там. Аз също се страхувам от болката и смъртта, сега ме е страх още повече, отколкото тогава — имам си причини за това. Що се отнася до мотивацията, то тогава ми се струваше, че е не по-голяма от твоята. Какво общо имам аз, магьосницата, със съдбата на Соден, Бруге, Цинтра или останалите кралства? С грижите на повече или по-малко годни владетели? С интересите на търговците и бароните? Бях магьосница и също можех да кажа, че това не е моя война, че дори сред руините на света мога да забърквам еликсири за нилфгардците. Обаче застанах на Хълма до Вилгефорц, до Артауд Теранова, до Феркарт, до Енид Финдабаир и Филипа Ейлхарт, до твоята Йенефер. До тези, които вече ги няма — Корал, Йоел, Ваниеле… Имаше един момент, в който от страх забравих всички заклинания освен едно, с помощта на което можех да се телепортирам от това страшно място вкъщи, в моята малка куличка в Малибор. Имаше моменти, в които започвах да повръщам от ужас, а Йенефер и Корал ме придържаха за шията и косите…

— Престани. Престани, моля те.

— Не, Гералт. Няма да престана. Нали искаш да узнаеш какво е станало там, на Хълма? Тогава слушай — имаше грохот и пламък, имаше горящи стрели и разпадащи се огнени кълба, имаше викове и писъци, а аз внезапно се озовах на земята, върху някаква купчина овъглени, димящи парцали и изведнъж осъзнах, че тази купчина парцали е Йоел, а ужасното нещо до него — тялото без ръце и крака, което толкова ужасено крещи — е Корал. И мислех, че кръвта, върху която лежа, е кръвта на Корал. Но това беше собствената ми кръв. И когато видях какво са ми направили, започнах да вия, да вия като бито куче, като обидено дете… Остави ме! Не се притеснявай, няма да се разплача. Аз отдавна не съм момичето от кулата в Марибор. Мамка му, аз съм Трис Мериголд, Четиринайсетата, загинала при Соден. Под обелиска на Хълма има четиринайсет гроба, но само тринайсет тела. Чудно ли ти е как е могло да се получи такава грешка? Не се ли досещаш? Беше трудно да се разпознаят повечето трупове по парчетата от тях — никой не ги е сортирал. Беше трудно да се разпознаят дори живите. От онези, които ме познаваха добре, остана жива само Йенефер, а тя беше ослепяла. Другите ме познаваха бегло, обикновено ме разпознаваха по разкошните ми коси. А тях вече ги нямаше, по дяволите!

Гералт я прегърна силно. Тя вече не се опитваше да го отблъсне.

— Не пожалиха за нас и най-силните магии, заклинания, еликсири, амулети и артефакти — продължи тя приглушено. — Нямаше нещо, което не биха дали за осакатените герои от Хълма. Закърпиха ни, излекуваха ни и ни върнаха предишната външност, косите и зрението. Почти не се забелязват… следите. Но аз вече никога няма да облека рокля с деколте, Гералт. Никога.

Вещерите мълчаха. Мълчеше и Цири, която безшумно се беше промъкнала в залата и стоеше на прага, свила рамене и скръстила ръце на гърдите си.

— Така че не ми говори за мотивация — каза след малко магьосницата. — Преди да застанем на този Хълм, Капитулът просто ни каза: „Така трябва.“ Чия беше тази война? Какво защитавахме там? Територия? Граници? Хората и техните колиби? Интересите на кралете? Влиянието и доходите на магьосниците? Реда от Хаоса? Не знам. Но се бихме, защото така трябва. И ако се наложи, ще застана на Хълма отново. Защото, ако не го направя, ще означава, че и предишния път е било ненужно и напразно.

— Аз ще застана до теб! — извика пискливо Цири. — Ще видиш, ще застана! Нилфгардците ще ми платят за баба и за всичко… Не съм забравила!

— Тихо! — обади се Ламберт. — Не се намесвай в разговорите на възрастните…

— Как ли пък не! — тропна с крак девойката и в очите й проблеснаха зелени пламъчета. — За какво мислите, че се уча да се бия с меч? Искам да го убия, онзи черен рицар, който беше в Цинтра, онзи с перата на шлема — заради това, което ми направи, заради това, че ме беше страх! И ще го убия! Затова се уча!

— Значи ще престанеш да се учиш — изрече Гералт с глас, по-студен от стените на Каер Морхен. — Докато не разбереш какво е това меч и за какво трябва да служи в ръцете на един вещер, повече няма да го взимаш в ръка. Ти не се учиш, за да убиваш и да бъдеш убита. Учиш се да убиваш не от страх и омраза, а за да можеш да спасяваш живот. Своя и чужд.

Момичето прехапа устни, треперейки от вълнение и гняв.

— Разбра ли?

Цири рязко вдигна глава.

— Не!

— Значи няма да го разбереш никога. Излез.

— Гералт, аз…

— Излез.

Цири се завъртя на пети, постоя няколко секунди в нерешителност, сякаш чакайки нещо. После бързо се затича по стълбите. Чуха как тресна вратата.

— Твърде рязко, Вълко — каза Весемир. — Прекалено рязко. И не биваше да го правиш в присъствието на Трис. Емоционалната връзка…

— Не ми говори за емоции. Писна ми от дрънканици за емоции!

— Защо? — усмихна се магьосницата насмешливо и студено. — Защо, Гералт? Цири е нормално момиче. Чувства нормално, приема емоциите естествено, възприема ги такива, каквито са в действителност. Ти, естествено, не разбираш това и се учудваш. Изумява те и те дразни, че някой може да изпитва нормална любов, нормална омраза, нормален страх, болка и огорчение, нормална радост и нормална тъга. Че именно студенината, отчуждението и равнодушието се смятат за ненормални. О, да, Гералт, това те дразни, дразни те до такава степен, че започваш да мислиш за подземията на Каер Морхен, за лабораторията, за покритите с прах бутилки, пълни с мутагенни отрови…

— Трис! — извика Весемир, гледайки пребледнялото лице на Гералт.

Но магьосницата не позволи да я прекъсне, говореше все по-бързо, все по-високо.

— Кого искаш да излъжеш, Гералт? Мен? Нея? А може би самия себе си? Може би не искаш да допуснеш до себе си истината, която е известна на всички освен на теб? Може би не искаш да приемеш факта, че не еликсирите и Тревите са убили в теб емоциите и човешките чувства! Ти самият си ги убил! Ти самият! Но не се опитвай да ги убиеш и в това дете!

— Млъкни! — извика вещерът, скачайки от стола. — Млъкни, Мериголд!

Извърна се и безсилно отпусна ръце.

— Извинявай — каза тихо. — Прости ми, Трис.

Тръгна бързо към стълбите, но магьосницата мълниеносно го настигна и го прегърна.

— Няма да излезеш сам — прошепна тя. — Няма да ти позволя да оставаш сам. Не и сега.

* * *

Те от самото начало знаеха къде е избягала тя — цяла вечер валеше дребен, мокър сняг; той беше застлал двора с тънка, идеално бяла покривка, върху която се виждаха следите от стъпките й.

Цири стоеше на самия връх на порутената стена, неподвижна като статуя. Държеше меча над дясното си рамо така, че предпазителят беше на височината на очите й. Пръстите на лявата й ръка леко докосваха дръжката.

Когато ги видя, момичето скочи, завъртя се в пирует и се приземи меко в същата, но огледално обърната поза.

— Цири — каза вещерът, — моля те, слез.

Изглеждаше, сякаш тя не го чува. Не се помръдна, дори не трепна. Но Трис видя как лунната светлина, отразена от острието върху лицето й, оцветява в сребристо струйките сълзи.

— Никой няма да ми отнеме меча! — извика тя. — Никой! Дори ти!

— Слез — повтори Гералт.

Тя тръсна предизвикателно глава, а в следващия момент скочи отново. Откъртилата се от зида тухла се плъзна шумно под краката й. Цири залитна, опита се да запази равновесие. Не успя.

Вещерът скочи.

Трис протегна ръка, отвори уста, за да произнесе формулата за левитация. Но знаеше, че няма да успее. Знаеше, че и Гералт няма да успее — просто беше невъзможно.

Гералт успя.

Той залитна, падна на колене и настрани. Но не изпусна Цири.

Магьосницата бавно се приближи. Тя чуваше как момичето шепне и подсмърча. Гералт също шептеше. Трис не разпознаваше думите. Но разбираше значението им.

През процепите в стените полъхна топъл вятър. Вещерът вдигна глава.

— Пролетта — прошепна той тихо.

— Да — потвърди Трис и преглътна. — В седловините все още има сняг, но в долините… В долините вече е пролет. Ще потегляме ли, Гералт? Аз, ти и Цири?

— Да. Сега е най-подходящият момент.

Четвърта глава

В горното течение на реката видяхме градовете им, толкова изящни, сякаш изтъкани от утринната мъгла, от която изникваха. Струваше ни се, че всеки момент ще се разпаднат, че ще излетят с вятъра, който набръчкваше повърхността на водата. Имаше палати, бели като цветовете на водни лилии. Имаше кулички, които изглеждаха като изплетени от бръшлян, имаше мостове, въздушни като плачещи върби. Имаше и много други неща, за които не можехме да намерим имена и наименования. А нали вече сме дали имена и наименования на всичко, което са видели очите ни в този нов, възроден свят. Внезапно, някъде в далечните кътчета на паметта, намерихме наименования за драконите и грифоните, за русалките и нимфите, силфидите и дриадите. За белите еднорози, които по здрач пиеха от реката, навели към водата изящните си глави. Давахме наименования на всичко. И всичко ни ставаше близко, познато, наше.

Освен тях. Те, макар и толкова да приличат на нас, ни бяха чужди, дотолкова чужди, че дълго време не можехме да намерим наименование за тази отчужденост.

Хен Гедимдейт, „Елфите и хората“

Добрият елф — това е мъртвият елф.

Маршал Милан Раупенек

Нещастието дойде в съответствие с отколешния навик на нещастията и ястребите — вися над тях известно време, изчаквайки удобния момент, за да ги атакува. Момента, в който се бяха отдалечили от малобройните поселища край Гвенлех и Горна Буина, бяха прехвърлили Ард Карайг и се бяха озовали в безлюдното, набраздено с дерета преддверие на пустошта.

Подобно на атакуващите ястреби, нещастието не пропусна целта си. То се стовари безпогрешно върху жертвата си, а жертвата се оказа Трис.

Отначало всичко изглеждаше неприятно, но не особено опасно — нещо като обикновено стомашно разстройство. Гералт и Цири тактично се стараеха да не обръщат внимание на принудителните спирания, предизвикани от неразположението на магьосницата. Трис, бледа като смъртта, обляна в пот и болезнено намръщена, опита да се държи още няколко часа, но около пладне, след като прекара в храстите край пътя необичайно дълго време, вече не беше в състояние да се качи на коня. Цири искаше да й помогне, но безуспешно — магьосницата не успя да се задържи за гривата на коня, плъзна се встрани и падна на земята.

Вдигнаха я и я положиха върху наметалото й. Гералт безмълвно развърза една от дисагите й, намери сандъчето с магически еликсири, отвори го и изруга — всичките шишенца изглеждаха еднакво, а тайнствените знаци върху печатите им не му говореха нищо.

— Кое, Трис?

— Нито едно — изстена тя, хванала се с двете си ръце за корема. — Аз не мога… Не мога да пия от тях.

— Какво? Защо?

— Чувствителна съм към тях…

— Ти? Магьосницата?

— Алергична съм! — Тя се разплака от безсилен гняв и отчаяние. — Винаги е било така! Еликсирите не ми понасят. С тях лекувам само другите, себе си мога единствено с амулети!

— А къде ти е амулетът?

— Не знам — изскърца тя със зъби. — Вероятно е останал в Каер Морхен. Или съм го загубила…

— Проклятие. Как да ти помогна? Може би със заклинание?

— Опитвах се. Виждаш какъв е резултатът. Заради спазмите не мога да се концентрирам…

— Не плачи.

— Лесно ти е да го кажеш!

Вещерът се изправи, свали своите дисаги от гърба на Плотка и започна да се рови в тях. Трис се сви на кълбо, болката изкриви лицето й и устата й.

— Цири…

— Какво, Трис?

— Ти добре ли се чувстваш? Нещо… неочаквано?

Момичето поклати глава в знак на отрицание.

— Може би е отравяне? Какво съм яла? Но ние всички ядохме едно и също… Гералт! Мийте си ръцете. Гледай Цири да си мие ръцете…

— Лежи спокойно. Изпий това.

— Какво е това?

— Обикновена успокояваща билка. Няма почти никаква магия, не би трябвало да ти навреди. А спазмите ще отслабнат.

— Гералт, спазмите… са дребна работа. Но ако ми се вдигне температурата… Това може да е… дизентерия. Или паратиф.

— Нямаш ли имунитет?

Трис не отговори, извърна се, започна да хапе устни, сви се още повече. Вещерът не продължи да любопитства.

След като я остави да почине малко, той качи магьосницата на седлото на Плотка. После седна зад гърба й и я хвана с двете си ръце, а Цири улови юздите на коня на Трис и го поведе до своя. Не изминаха дори и миля. Магьосницата се изплъзваше от ръцете на Гералт, не можеше да се задържи на седлото. Изведнъж започна да я тресе, температурата й веднага се покачи. Коремните й болки се усилиха.

На Гералт му се искаше да вярва, че това е резултат от алергична реакция против остатъчната магия във вещерския му еликсир. Искаше му се. Но не вярваше.

* * *

— Ох, господине — каза стотникът. — Не уцелихте подходящ момент. Струва ми се, че не можехте да уцелите по-лош.

Стотникът беше прав. Гералт не можеше нито да възрази, нито да спори.

Заставата при моста, в която обикновено стояха трима войници, коняр, митничар и само няколко пътници, сега беше пълна с народ. Вещерът изброи повече от трийсет лековъоръжени войници с цветовете на Каедвен и поне петдесет щитоносци, лагеруващи край ниската палисада. Повечето от тях бяха налягали около огньовете, съгласно стария войнишки принцип, гласящ: „Спи, когато можеш, ставай, когато те будят.“ През широко отворените порти се виждаше суетене — в двора на заставата също беше пълно с хора и коне. На върха на наклонената стражева кула стояха на пост двама войници със заредени за стрелба арбалети. Върху разбитото и разрито от копитата предмостие имаше шест селски каруци и два търговски фургона, а в заграденото място встрани стояха над десет вола, тъжно навели глави над влажната кал.

— Имаше нападение. Над заставата. Снощи — изпревари стотникът въпроса на Гералт. — В последния момент успяхме да се притечем на помощ, иначе щяхме да заварим тук само изпепелена земя.

— Кои бяха нападателите? Разбойници? Мародери?

Войникът поклати глава, изплю се и погледна към Цири и свилата се в седлото Трис.

— Влезте в двора — каза той, — защото магьосницата ви всеки момент ще се стовари от седлото. Вече имаме няколко ранени, няма голяма разлика дали ще са с един повече.

В двора, на открито, под навес, лежаха няколко души с окървавени превръзки. Малко по-надалеч, между оградата и дървен кладенец с геранило, Гералт забеляза шест неподвижни тела, покрити с платнище, изпод което се подаваха само стъпала, обути с мръсни, изпокъсани ботуши.

— Сложете магьосницата там, при ранените. — Войникът посочи навеса. — Наистина, господин вещер, много лош късмет е, че е болна. Няколко от нашите ги раниха по време на битката, нямаше да ни е излишна малко магическа помощ. На един, на когото му измъкнахме стрелата, връхчето й остана вътре в него. Момчето ще умре до сутринта, като нищо ще умре… А магьосницата, която би могла да го спаси, има треска, самата тя очаква помощ от нас. Лош момент, както казах, лош момент…

Млъкна, виждайки, че вещерът не откъсва поглед от покритите с платнище тела.

— Двама от местната стража, двама наши и двама… техни — каза войникът, повдигайки края на втвърдилата се тъкан. — Погледнете, ако искате.

— Цири, отдръпни се.

— И аз искам да видя! — момичето се подаде иззад гърба му и зяпна труповете с отворена уста.

— Отдръпни се, моля те. Заеми се с Трис.

Цири изсумтя, но го послуша. Гералт се приближи към труповете.

— Елфи — каза той, без да крие учудването си.

— Елфи — потвърди войникът. — Scoia’tael.

— Какво?

— Scoia’tael — повтори войникът. — Горските банди.

— Странно наименование. Ако не се лъжа, означава „катерици“.

— Да, господине. Точно катерици. Така се наричат самите те на елфически. Някои казват, че това е, защото понякога носят катеричи опашки на калпаците и шапките си. Според други е, защото живеят в гората и се хранят с орехи. Все по-големи ядове си имаме с тях, казвам ви.

Гералт поклати глава. Войникът покри труповете с платнището и избърса ръце в кафтана си.

— Да вървим — каза той. — Няма какво да стоим повече тук, ще ви отведа при коменданта. А с болната ще се заеме нашият десетник, ако е по силите му. Умее да пречиства рани с огън и да ги зашива, да намества кости и някои лекове може да прави — способен селянин, планинец. Да вървим, господин вещер.

В същото време в задименото и тъмно помещение на митничаря имаше оживен и шумен спор. Късо подстриган рицар с броня и жълта туника крещеше на двама търговци и един иконом, а митничарят, чиято глава беше превързана, наблюдаваше сцената равнодушно и навъсено.

— Казах — не! — Рицарят удари с юмрук раздрънканата маса и се изправи, като нагласи бронята на гърдите си. — Докато не се върнат разездите, никой няма да потегля оттук. Няма какво да се мотаете по пътищата.

— След два дни трябва да бъда в Даевон! — развика се икономът, пъхайки под носа на рицаря къс, резбован жезъл с изографисан на него знак. — Имам си причина! Ако закъснея, съдебният изпълнител ще ми откъсне главата! Ще се оплача на началника ви!

— Оплачи се, оплачи се — изрече подигравателно рицарят. — Но те съветвам първо да си натъпчеш панталоните със слама, защото началникът ни раздава здрави ритници. Но в момента аз командвам тук, защото началникът ни е далече, и твоят съдебен изпълнител изобщо не ме интересува. О, Унист! Кого водиш, стотник? Още един търговец?

— Не — отговори стотникът след кратко колебание. — Това е вещер, господине. Казва се Гералт от Ривия.

За учудване на Гералт рицарят се усмихна широко, приближи се и му подаде ръка.

— Гералт от Ривия — каза той, като продължаваше да се усмихва. — Слушал съм за вас, и то не от кого и да е. Какво ви води насам?

Гералт отговори на въпроса му. Рицарят престана да се усмихва.

— Не идвате в подходящ момент. И на подходящото място. Тук се води война, господин вещер. Из горите вилнеят бандите на Scoia’tael, само преди ден се сблъскахме с тях. Чакам подкрепление и ще се хвърлим да ги преследваме.

— Воювате с елфите?

— Не само с елфите. Какво, вещерю, не сте ли чували за „катериците“?

— Не, не съм чувал.

— Къде сте били през последните две години? Отвъд моретата? Защото тук, при нас, в Каедвен, Scoia’tael се постараха да се говори за тях, добре се постараха. Първите банди се появиха веднага след избухването на войната с Нилфгард. Възползваха се от проблемите ни, проклетите нехора. Ние се биехме на юг, а те започнаха набези в тила ни. Разчитаха на това, че Нилфгард ще ни разбие, и започнаха да говорят за края на човешкото господство, за връщане на старите порядки. „Хората — в морето!“ Това е техният лозунг, с него на уста убиват, палят и грабят!

— Това е по ваша вина и сега е ваша грижа — отбеляза мрачно икономът, удряйки се по бедрото с резбования жезъл, символ на неговата длъжност. — На вас, велможите и рицарите. Вие потискахте нехората, не им давахте да живеят и вижте какво стана сега. А ние винаги сме прекарвали стоки оттук и никой не ни е закачал. Не сме имали нужда от войска.

— Което си е вярно — вярно си е — каза един от търговците, който до момента седеше мълчаливо на пейката в помещението. — „Катериците“ са не по-страшни от разбойниците, които вилнееха по тукашните пътища. А с кого се захванаха елфите най-отначало? Именно с разбойниците.

— А каква разлика има кой ще ме уцели със стрела от храстите, разбойник или елф? — обади се изведнъж митничарят с бинтованата глава. — Покривът над главата ми, който ще запалят през нощта, гори еднакво, без значение чия ръка държи главнята. Казвате, господин търговец, че Scoia’tael не са по-лоши от разбойниците? Лъжете. Разбойниците жадуваха плячка, а елфите — човешка кръв. Не всеки има дукати, но кръв тече във вените на всеки. Казвате, че това е грижа на велможите, господин икономе? Това е още по-голяма лъжа. А дърварите, покосени, докато секат в гората, а катранджиите, посечени при Буките, жителите на опожарените селища — с какво са виновни те пред нехората? Живееха си, работеха заедно, по съседски, и изведнъж — стрела в гърба… А аз? През живота си не съм навредил на нито един нечовек, а вижте — главата ми е посечена от сабя на джуджетата. И ако не бяха воините, по които плюете, сега щеше да е свършено с мен…

— Именно! — рицарят с жълтата туника отново удари с юмрук по масата. — Пазим жалките ви кожи, уважаеми господин икономе, от онези, както се изразихте, угнетени елфи, на които, както твърдите, не сме давали да живеят. Но аз твърдя, че напротив — прекалено ги разглезихме. Толерирахме ги, отнасяхме се с тях като с хора, като с равни, и за благодарност получихме удар в гърба. Нилфгард им плаща за това, залагам си главата, а дивите елфи от планините ги снабдяват с оръжие. Но истинската им опора са онези, които живеят постоянно сред нас: елфи, полуелфи, джуджета, гноми и полуръстове. Те ги укриват, хранят ги, осигуряват им доброволци…

— Не всички — обади се вторият търговец, слаб, с нежно, благородно лице, съвсем неподхождащо на професията му. — Повечето нехора осъждат „катериците“, господин рицарю, и не искат да имат нищо общо с тях. Повечето са лоялни на хората и понякога плащат висока цена за тази лоялност. Спомнете си за кастелана от Бан Ард. Беше полуелф, а призоваваше за мир и сътрудничество. Загина от предателска стрела.

— Която вероятно е изстреляна от съседа му, полуръст или джудже, който също се е правел на лоялен — подхвърли подигравателно рицарят. — Според мен нито един от тях не е лоялен! Всеки от тях… Ей! А това кой е?

Гералт се обърна. Точно зад гърба му стоеше Цири и гледаше всички с огромните си изумрудени очи. Що се отнася до умението да се придвижва безшумно, там наистина беше постигнала значителни успехи.

— Тя е с мен — каза вещерът.

— Хммм… — Рицарят измери Цири с поглед, после отново се обърна към търговеца с благородното лице, явно виждайки в него най-сериозния опонент. — Да, господине, не ми говорете за лоялни нехора. Всички те са наши врагове, просто някои се прикриват по-успешно, а други — по-неуспешно. Полуръстовете, джуджетата и гномите живееха сред нас от векове и както изглеждаше — в относително съгласие. Но достатъчно беше елфите да надигнат глава, и те също се хванаха за оръжията и тръгнаха по горите. Казвам ви, беше грешка да оставим елфите и дриадите да правят каквото си искат в техните пущинаци и горски анклави. Не им стигаше това, ами сега започнаха да разправят: „Това е нашият свят, махайте се оттук, натрапници!“. В името на боговете, ще им покажем кой ще се махне оттук, от кого няма да остане нито следа. Като съдерем кожата на нилфгардците, ще се заемем с бандите.

— Не е лесно да нападнеш елфи в гората — подхвърли вещерът. — Не бих преследвал също и джуджетата или гномите в планините. Колко големи са отрядите им?

— Бандите им — поправи го рицарят. — Банди, господин вещерю. До двайсет души, понякога повече. Наричат такива шайки „ударен отряд“. Това е фраза от езика на гномите. А в това, че не е лесно да бъдат нападнати, сте прав; личи си, че сте специалист по въпроса. Преследването им по горите и камънаците е безсмислено. Единственият начин е да ги отрежем от тила им, да ги изолираме, да ги лишим от храна. Да хванем за гушата тези нехора, които им помагат. Които живеят по градовете, селищата и фермите…

— Проблемът е там — каза търговецът с благородните черти на лицето, — че все още не се знае кой от нехората им помага и кой — не.

— Значи трябва да хванем за гушата всички наред!

— Аха — усмихна се търговецът. — Разбирам. Това вече съм го слушал някъде. Всички за гушата — и в рудниците, в заградените лагери, в каменоломните. Всичките. Невинните също. Жените, децата. Нали така?

Рицарят вдигна рязко глава и сложи длан върху дръжката на меча.

— Точно така, не иначе! — изрече остро. — Жал ви е за децата, а самият вие сте като малко дете, господине. Примирието с Нилфгард е крехко като черупката на яйце, ако не днес, то утре войната може да избухне отново, а на война какво ли не се случва. Ако ни победят, какво си мислите, че ще стане? Аз ще ви кажа — тези „ударни отряди“ на елфите ще излязат от горите, при това накуп, силни, а тези ваши „лоялни“ веднага ще се присъединят към тях. Всички тези ваши лоялни джуджета и дружелюбни полуръстове, да не мислите, че ще започнат да говорят за мир и дружба? Не, господине. Ще започнат да ни разпорват коремите, именно чрез тях Нилфгард ще се разправи с нас. И ще ни удавят в морето, както се заканват. Не, господине, не бива да се церемоним с тях. Или те, или ние. Няма трета възможност!

Вратата на помещението изскърца и на прага застана войник със зацапана престилка.

— Извинявайте, че ви прекъсвам — изкашля се той. — Кой от вас доведе болната жена?

— Аз — обади се вещерът. — Защо?

— Бихте ли дошли с мен?

Излязоха на двора.

— Тя е зле, господине — каза войникът, посочвайки Трис. — Дадох й вино с пипер и селитра, но не помогна особено много…

Гералт не каза нищо — нямаше и какво да каже. Точно в момента магьосницата се беше свила и доказваше нагледно, че виното с пипер не е нещо, което стомахът й е в състояние да понесе.

— Това може да е някаква зараза — намръщи се войникът. — Или, как се казваше… Зентерия. Ако се разнесе по хората…

— Тя е магьосница — възрази вещерът. — Магьосниците не боледуват…

— Явно — вметна цинично рицарят, който беше излязъл след тях. — Вашата магьосница, както виждам, направо пращи от здраве. Господин Гералт, послушайте ме. Жената се нуждае от помощ, а ние не можем да й я окажем. Нали разбирате, че не мога да рискувам епидемия сред войската?

— Разбирам. Ще си тръгна веднага. Нямам избор, трябва да свърна през Даевон или Ард Карайг.

— Няма да стигнете далеч. Разездите имат заповед да задържат всички. Освен това не е безопасно. Scoia’tael се оттеглиха точно в тази посока.

— Ще се справя някак.

— След това, което съм чувал за вас — сви устни рицарят, — не се съмнявам, че ще се справите. Но имайте предвид, че не сте сам. Нали на врата ви висят тежко болна жена и онази сополанка…

Цири, която в момента се опитваше да изчисти в ръба на стълбите изкаляните си обувки, вдигна глава. Рицарят се изкашля и наведе поглед. Гералт леко се усмихна. През последните две години Цири почти беше забравила за произхода си и почти напълно се беше избавила от маниерите си на принцеса, но когато поискаше, погледът й много заприличваше на този на баба й. Заприличваше до такава степен, че кралица Каланте сигурно би се гордяла с внучката си.

— Та за какво говорех… — зачуди се рицарят, подръпвайки смутено колана си. — А, господин Гералт, знам какво трябва да направите. Тръгнете на юг, оттатък реката. Догонете кервана, който се движи по пътя. Скоро ще се стъмни, керванът ще спре да пренощува, ще ги настигнете преди съмване.

— Какъв е този керван?

— Не знам — сви рамене рицарят. — Но не са търговци и не е обикновен керван. Прекалено голям ред, еднакви фургони… сигурно са кралски съдебни изпълнители. Пуснах ги през моста, защото се движеха на юг, сигурно към брода през Ликсела.

— Хммм… — замисли се вещерът, гледайки към Трис. — Това би ми свършило работа. Но ще намеря ли там помощ?

— Може би — отвърна студено рицарят. — А може би не. Но тук няма да намерите със сигурност.

* * *

Залисани в разговори, не го чуха и не усетиха как се приближава. Огънят, около който седяха, хвърляше бледожълта светлина върху платнищата на наредените в кръг фургони. Гералт леко подръпна юздата и накара кобилата да изцвили. Искаше да предупреди лагеруващите за присъствието си и по този начин да избегне изненадата и нервните движения. От опит знаеше, че механизмите за стрелба на арбалетите не обичат нервните движения.

Лагеруващите наскачаха, като при това, въпреки предупреждението направиха множество нервни движения. Гералт веднага забеляза, че повечето са джуджета. Това го успокои — джуджетата, макар и лесно избухливи, в такива моменти обикновено първо питаха, а после стреляха с арбалетите.

— Кой е? — извика хрипливо едно от джуджетата, като с бързо, енергично движение хвана брадвата си, забита в лежащ до огъня пън. — Кой идва?

— Приятел. — Вещерът слезе от коня.

— Интересно чий? — промърмори джуджето. — Приближи се. Дръж си ръцете така, че да ги виждаме.

Гералт се приближи, като държеше ръцете така, че да ги виждат дори онези, които страдат от кокоша слепота.

— По-близо.

Приближи се още повече. Джуджето отпусна брадвата и леко наведе глава.

— Или ме лъжат очите — каза той, — или това е вещерът на име Гералт от Ривия. Или някой, който адски много прилича на Гералт.

— Ярпен Зигрин? — констатира Гералт смаяно. — Самият Ярпен Зигрин в пълното си брадато великолепие!

— Ха! — Джуджето метна брадвата така, сякаш беше клонка от лоза. Острието изсвистя във въздуха и се заби в пъна с тъп удар. — Тревогата се отменя. Това наистина е приятел!

Всички явно се успокоиха, на Гералт дори му се стори, че чува дълбоки въздишки на облекчение. Джуджето се приближи, протегна ръка. Ръкостискането му смело можеше да се сравни с железни клещи.

— Здравей, чародею — каза той. — Откъдето и да идваш и накъдето и да отиваш — си добре дошъл. Момчета! Насам! Помниш ли момчетата ми, вещерю? Това е Яник Брас, този е Ксавиер Моран, а тези са Поли Далберг и брат му Реган.

Гералт не помнеше нито един от тях, впрочем всички изглеждаха еднакво — брадати, ниски и набити, почти квадратни в своите груби, стегнати салтамарки.

— Бяхте шестима — каза той, докато стискаше поред жилавите им, грапави длани. — Ако си спомням правилно.

— Имаш добра памет — разсмя се Ярпен Зигрин. — Бяхме шестима, точно така. Но Лукас Корто се ожени, засели се в Махакам и отпадна от компанията, глупчото. Засега не се е намерил някой подходящ да заеме мястото му. Което е жалко — шест е подходящото число, нито повече, нито по-малко. Точно колкото са необходими, за да се изяде едно теле и да се изпие една бъчва…

— Както виждам — Гералт посочи с глава останалите, застанали нерешително край фургоните, — тук сте достатъчно, за да се справите с три телета, да не казвам колко пилета можете да изядете. Що за дружина командваш, Ярпен?

— Не съм аз този, който командва тук. Позволи ми да те представя. Извинявайте, че не го направих веднага, господин Венцк, но аз и моите момчета познаваме Гералт от Ривия не от вчера, имаме някои общи спомени. Гералт, това е господин комисарят Вилфрид Венцк, който служи на крал Хенсен от Ард Карайг, милостивият владетел на Каедвен.

Вилфрид Венцк беше висок — по-висок от Гералт и двойно по-висок от джуджето. Беше облечен с обикновена униформа, каквато носят селските кметове, съдебните изпълнители или конните куриери, но в движенията му имаше рязкост, суровост и увереност, каквито вещерът беше виждал и можеше да разпознае безпогрешно дори нощем, дори под оскъдната светлина на огъня. Така се държаха хората, свикнали с ризницата и оръжието. Венцк беше професионален воин — Гералт беше готов да се обзаложи за това на всякаква сума. Той стисна подадената му ръка и леко се поклони.

— Да седнем. — Ярпен Зигрин посочи пъна, в който все още беше забита внушителната му брадва. — Кажи какво правиш в тези земи, Гералт?

— Търся помощ. Пътувам само с една жена и малко момиче. Жената е болна. Много сериозно. Догоних ви, за да помоля за помощ.

— По дяволите, тук нямаме лекар. — Джуджето се изплю в огъня. — Къде ги остави?

— На петдесетина крачки оттук, на главния път.

— Ще покажеш пътя. Хей, вие там! Трима на конете и оседлайте още един. Гералт, тази твоя болна ще се задържи ли върху коня?

— Едва ли. Затова се наложи да я оставя.

— Вземете горна дреха, одеяло и два пръта от фургона. По-бързо!

Вилфрид Венцк, скръстил ръце на гърдите си, се изкашля.

— Ние сме на пътя — изрече рязко Ярпен Зигрин, без да го поглежда. — На пътя не се отказва помощ.

* * *

— Проклятие! — Ярпен отдръпна длан от челото на Трис. — Пари като печка. Не ми харесва тази работа. А ако е тиф или дизентерия?

— Това не може да бъде нито тиф, нито дизентерия — излъга убедително Гералт, докато покриваше болната с чергилото. — Магьосниците имат имунитет против тези болести. Това сигурно е хранително отравяне, нищо заразно.

— Хмм… Е, добре. Ще отида да се поровя в чантите. Някога имах хубав лек против разстройство, може да ми е останало още малко.

— Цири — промърмори вещерът, подавайки на момичето сваления от коня кожух, — отиди да спиш, едвам се държиш на краката си. Не, не във фургона. Там ще сложим Трис. Ти легни до огъня.

— Не — възрази тихо Цири, гледайки отдалечаващото се джудже. — Ще легна до нея. Когато видят, че ме отделяш от нея, няма да ти повярват. Ще помислят, че е нещо заразно, и ще ни изгонят, като от заставата.

— Гералт — прошепна изведнъж магьосницата. — Къде… сме?

— Сред приятели.

— Аз съм тук — каза Цири и погали кестенявите й коси. — С теб съм. Не се бой. Усещаш ли колко топло е тук? Гори огън, а джуджето сега ще донесе лекарство за… За стомах.

— Гералт — изстена Трис, опитвайки се да се подаде изпод чула. — Никакви… никакви магически еликсири, не забравяй…

— Няма да забравя. Лежи спокойно.

— Трябва да… Ооох…

Вещерът се наведе безмълвно, вдигна магьосницата заедно с увития като пашкул около нея чул и я понесе към гората, към тъмнината. Цири въздъхна.

Чу зад гърба си тежки крачки и се обърна. Иззад фургона излезе джуджето. Стискаше под мишницата си голям вързоп. Пламъците от лагерния огън се отразяваха в острието на брадвата, закачена на колана му, проблясваха от копчетата на тежката му кожена салтамарка.

— Къде е болната? — промърмори той. — Отлетя с метлата?

Цири посочи към мрака.

— Ясно — кимна джуджето. — Позната ми е тази болка и тази отвратителна слабост. Когато бях по-млад, ядях всичко, което успеех да намеря или открадна, така че съм се тровил неведнъж. Коя е тя, тази магьосница?

— Трис Мериголд.

— Не я познавам, не съм чувал за нея. Но аз рядко имам вземане-даване с Братството. Впрочем редно е да се представя. Аз се казвам Ярпен Зигрин. А ти как се казваш, пиленце?

— Иначе — промърмори Цири, а очите й припламнаха.

Джуджето се закикоти, показвайки зъбите си.

— Ах — поклони се той подигравателно. — Моля за извинение. Не видях в тъмното. Това не било никакво пиленце, а благородна госпожица. Падам на колене пред вас. Как се казвате, ако не е тайна?

— Не е тайна. Цири.

— Цири. Аха. А каква сте вие?

— А това — Цири гордо вдигна нос — вече е тайна.

Ярпен се засмя отново.

— Езикът ви е остър като оса. Не се сърдете. Донесох лекарства и малко ядене. Ще ги приемете ли, или ще отпратите стария грубиян Ярпен Зигрин?

— Извинявайте… — Цири се смути, наведе глава. — Трис наистина се нуждае от помощ, господин… Зигрин. Тя е много болна. Благодаря за лекарството.

— Няма за какво — джуджето отново показа зъбите си и я потупа приятелски по рамото. — Ела да ми помогнеш, Цири. Лекарството трябва да се приготви. Ще го смачкаме на топчета по рецептата на баба ми. И никаква зараза в червата няма да може да се опре на тези топчета.

Той разви вързопа и извади оттам нещо, подобно на парче торф, и малко глинено канче. Цири се приближи, стана й интересно.

— Трябва да знаеш, мила Цири — каза Ярпен, — че баба ми разбираше от лечителство както никой друг. За съжаление смяташе, че източник на повечето болести е безделието, а то се лекува най-добре чрез налагане с пръчка. Тя прилагаше това лечение на мен и братята и сестрите ми главно профилактично. Тупаше ни редовно със и без повод. Голяма фурия беше. А веднъж, когато без никакъв повод ми даде филия хляб с мас и захар, така ме изненада, че от учудване изпуснах филията с маста надолу. Естествено, тя ме напердаши, старата проклетница. А после ми даде друга филия, но този път без захар.

— Моята баба — кимна Цири с разбиране — също ме напердаши веднъж. С пръчка.

— С пръчка? — засмя се джуджето. — Моята ме наложи веднъж с дръжка от лопата. Е, стига спомени, хайде да направим топчетата. Късай от тези и ги мачкай на кълбенца.

— Какво е това? Лепне и цапа… Пфууу… А как вони само!

— Това е специален хляб от ярма. Отлично лекарство. Мачкай го на кълбенца. По-малки, по-малки — те са за магьосница, а не за крава. Дай едно. Добре. Сега да наваляме топчетата в лекарството.

— Пфууу…

— Засмърдя ли ти? — Джуджето приближи своя наподобяващ картоф нос до глиненото канче. — Невъзможно. Стритият чесън със сол не би трябвало да смърди така, дори и да е престоял сто години.

— Ама че гадост! Трис няма да яде от това!

— А ние ще направим като баба ми. Ти ще й запушиш носа, а аз ще й ги пъхам в устата.

— Ярпен — изсъска Гералт, който внезапно се бе появил от тъмнината с магьосницата в ръце. — Внимавай аз да не ти пъхна нещо някъде.

— Това е лекарство! — възмути се джуджето. — Помага! Плесен, чесън…

— Да — простена тихо Трис от дълбините на пашкула си. — Вярно е. Гералт, това наистина би трябвало да ми помогне…

— Виждаш ли? — Ярпен побутна Цири с лакът, като при това вирна гордо глава и посочи Трис, която гълташе топчетата с изражение на мъченица. — Мъдра магьосница. Знае кое е добро за нея.

— Какво казваш, Трис? — наведе се вещерът към нея. — А, разбирам. Ярпен, може би имаш и лечебна пищялка? Или шафран?

— Ще потърся, ще поразпитам. Донесох ви вода и малко ядене.

— Благодаря. Но те се нуждаят най-вече от почивка. Лягай, Цири.

— Ще направя и компрес за Трис…

— Аз ще направя. Ярпен, искам да поговорим.

— Да отидем при огъня. Ще отворим една бъчонка…

— Искам да говоря само с теб. Не ми трябва по-голяма публика. Даже напротив.

— Ясно. Слушам те.

— Какъв е този конвой?

Джуджето го погледна с дребните си проницателни очи.

— Кралска служба — изрече бавно и натъртено.

— За това и сам се досетих — вещерът издържа погледа му. — Ярпен, не питам просто от любопитство.

— Знам. Знам също и от какво се нуждаеш. Но това е конвой с… хм… специално предназначение.

— И какво толкова конвоирате?

— Солена риба — отговори спокойно Ярпен, след което продължи да лъже, без да му трепне окото. — Фураж, инструменти, хамути, най-различни принадлежности за войската. Венцк е интендант на кралската армия.

— Той е толкова интендант, колкото аз съм друид — усмихна се Гералт. — Впрочем ваша си работа, не съм свикнал да си пъхам носа в чужди тайни. Но нали видя в какво състояние е Трис? Позволи ни да се присъединим към вас, Ярпен, и ми позволи да я сложа в един от фургоните. За няколко дни. Не питам накъде сте тръгнали, защото този път води право на юг, завива чак след Ликсела, а до Ликсела има десет дни път. През това време треската й ще отмине и Трис ще е в състояние да пътува на кон, а дори и още да не е, аз ще спра в града след реката. Разбираш ли, десет дни във фургон, добре завита, топла храна… Моля те.

— Не командвам аз тук, а Венцк.

— Не вярвам, че нямаш влияние над него — та нали конвоят се състои предимно от джуджета. Разбира се, че той трябва да се съобразява с теб.

— Каква ти е тази Трис?

— А какво значение има това? В конкретната ситуация?

— В конкретната ситуация — никакво. Питам просто от любопитство, за да мога после да клюкарствам около огъня. Впрочем тебе си те привличат магьосничките, Гералт.

Вещерът се усмихна тъжно.

— А момичето? — Ярпен посочи с глава Цири, която се опитваше да се намести под кожуха. — Твое дете ли е?

— Да — отговори Гералт, без да се замисля. — Мое дете е, Зигрин.

* * *

Изгревът беше сив и мокър, с аромат на нощен дъжд и утринна мъгла. Цири имаше усещането, че е спала само няколко минути и са я събудили веднага след като е долепила глава към натрупаните във фургона чували.

В този момент Гералт слагаше до нея Трис, която беше донесъл след поредната принудителна разходка до гората. Одеялата, в които беше увита магьосницата, искряха от росата. Гералт имаше сенки под очите. Цири знаеше, че не е мигнал дори — Трис я тресеше през цялата нощ, страдаше ужасно.

— Събудих ли те? Извинявай. Спи, Цири. Още е рано.

— Какво става с Трис? Как се чувства?

— По-добре — простена магьосницата. — По-добре, но… Гералт, чуй ме… Искам ти…

— Да? — Вещерът се наведе над нея, но Трис вече спеше.

Той се изправи и се протегна.

— Гералт — прошепна Цири, — ще ни позволят ли… да пътуваме с фургона?

— Ще видим. — Той прехапа устната си. — Докато можеш — спи. Почивай си.

Той скочи от фургона. Цири чу звуци, свидетелстващи, че започват да събират лагера — тропот на коне, звънтене на хомоти, скърцане на тегличи, дрънкане на юзди, разговори и ругатни. А после, съвсем наблизо — хрипливия глас на Ярпен Зигрин и спокойния глас на високия мъж на име Венцк. И студения глас на Гералт. Тя се надигна и погледна предпазливо иззад платнището на фургона.

— Нямам категорични забрани в това отношение — каза Венцк.

— Прекрасно — развесели се джуджето. — Значи въпросът е разрешен?

Комисарят вдигна леко длан, показвайки, че още не е приключил. Помълча известно време. Гералт и Ярпен чакаха търпеливо.

— И все пак — обади се най-накрая Венцк — отговарям с главата си за това керванът да достигне до местоназначението си.

Той замълча отново. Този път никой не се обади. Беше ясно, че който иска да разговаря с комисаря, трябва да се примири с дългите паузи между изреченията.

— Да достигне безопасно — довърши той след малко. — И в необходимия срок. А грижата за болната може да ни забави.

— Ние изпреварваме графика — увери го Ярпен, след като почака малко. — Няма да пропуснем срока, господин Венцк. А що се отнася до безопасността… Струва ми се, че вещерът няма да ни навреди. Пътят върви през горите, чак до Лискела от двете страни на пътя е пълен пущинак. А по пущинаците, както се говори, бродят разни лоши същества.

— Наистина — съгласи се комисарят. Гледаше вещера право в очите и сякаш претегляше всяка дума. — В последно време в каедвенските гори бродят някои лоши същества, подстрекавани от други лоши същества. Те може да заплашат нашата безопасност. Крал Хенселт, знаейки за това, ми даде правото да вербувам доброволци във въоръжения ескорт. Господин Гералт? Това би разрешило нашия проблем.

Вещерът мълча дълго, по-дълго, отколкото трая цялата реч на Венцк, преплетена с чести, продължителни паузи.

— Не — каза той най-накрая. — Не, господин Венцк. Да си кажем всичко ясно. Готов съм да платя за помощта, оказана на госпожа Мериголд, но не в такава форма. Мога да се грижа за конете, да нося вода и дърва, дори да готвя. Но няма да постъпя на кралска служба като наемен войник. Моля да не разчитате на моя меч. Нямам намерение да избивам онези, както се изразихте, лоши същества, подстрекавани от други същества, които съвсем не смятам за по-добри.

Цири чу как Ярпен Зигрин изсъска на висок глас и се изкашля в свития си юмрук. Венцк гледаше спокойно вещера.

— Разбирам — подхвърли той сухо. — Обичам ясните ситуации. Добре тогава. Господин Зигрин, моля, погрижете се скоростта ни на придвижване да не спада. Що се отнася до вас, господин Гералт… Вярвам, че ще се окажете полезен за нас по начин, който сметнете за уместен. Би било обидно и за вас, и за мен, ако разглеждам вашата полезност като заплащане за помощта, оказана на една страдаща жена. Тя по-добре ли се чувства днес?

В знак за потвърждение вещерът наведе глава — както се стори на Цири, малко по-ниско и учтиво от обикновено. Изражението на лицето на Венцк не се промени.

— Радвам се — каза той след обичайната вече пауза. — Взимайки госпожица Мериголд в един от фургоните на моя конвой, аз поемам отговорност за нейното здраве, удобство и безопасност. Господин Зигрин, моля, предайте нареждането ми да потегляме.

— Господин Венцк.

— Да, господин Гералт?

— Благодаря.

Комисарят наведе глава. Както се стори на Цири, също по-ниско и по-учтиво, отколкото изискваха обикновените правила за приличие.

Ярпен Зигрин притича покрай колоната, раздавайки гръмки заповеди и разпореждания. След това скочи на капрата на своя фургон, нададе вик и подкара конете. Фургонът се разтресе и потегли с тропане по горския път. Разтърсването събуди Трис, но Цири я успокои и смени компреса на челото й. Потрепването действаше успокояващо. Магьосницата скоро заспа, Цири също се унесе в дрямка.

Когато се събуди, слънцето вече се бе издигнало високо в небето. Тя надникна иззад бъчвите и сандъците. Фургонът, в който се намираше, беше начело на колоната. Следващият се управляваше от джудже със завързана червена кърпа около шията. От разговорите, които джуджетата водеха помежду си, Цири разбра, че той се казва Поли Далберг. До Поли седеше брат му Реган. Виждаше се и Венцк, който яздеше, съпровождан от двама съдебни изпълнители.

Плотка, кобилата на Гералт, завързана за фургона, я поздрави с тихо цвилене. Не виждаше никъде своя кафяв кон и скопеца на Трис. Вероятно вървяха отзад заедно с неоседланите коне на конвоя.

Гералт седеше на капрата до Ярпен. Разговаряха тихо, като от време на време си пийваха бира от сложената между тях бъчонка. Цири наостри уши, но скоро й стана скучно — двамата говореха за политика, най-вече за плановете на крал Хенсел и някакви специални служби и специални задачи, свеждащи се до тайна помощ за заплашения от война съсед, крал Демавенд от Аедирн. Ярпен, без да обръща внимание на насмешливите нотки в гласа на вещера, обясни, че някои видове риби са толкова ценни, че са достатъчни няколко фургона, за да покрият годишната нужда от брони за една рота, а броните на една рота — това вече е значителна помощ. Гералт с учудване се поинтересува защо такава помощ трябва да бъде тайна, на което джуджето отговори, че точно в това се състои тайната.

Трис се преобърна в съня си, при което компресът й падна. Тя промърмори нещо шепнешком. Поиска от някакъв Колин да не дава воля на ръцете си и веднага добави, че никой не може да избяга от предопределението си. Накрая констатира, че всички, абсолютно всички са в някаква степен мутанти, и заспа спокойно.

Цири също почувства сънливост, но дойде на себе си от силния смях на Ярпен, който, както се оказа, припомняше на Гералт техни стари приключения. Ставаше въпрос за някакъв лов на златен дракон, който, вместо да позволи да бъде заловен, потрошил костите на ловците си, а обущаря, на име Козояд, просто изял. Цири се заслуша с голям интерес.

Гералт се поинтересува за съдбата на Секачите, но Ярпен не знаеше нищо за тях. На свой ред Ярпен се поинтересува за жена на име Йенефер, а Гералт стана необичайно мълчалив. Ярпен отпи от бирата и започна да се оплаква, че Йенефер още му е сърдита, макар оттогава да са минали няколко години.

— Натъкнах се на нея на панаира в Горс Велен — продължи той. — Веднага щом ме зърна, нададе котешки писък и изреди някои обидни неща за покойната ми майка. Офейках по най-бързия начин оттам, а тя извика подире ми, че някой ден ще й падна в ръцете и такъв бой ще ми хвърли, че пушек ще се вдига.

Цири се изкикоти, представяйки си Ярпен, от когото излиза пушек. Гералт промърмори нещо за жените и неуравновесените им характери, а джуджето сметна това за твърде меко определение на женската злоба, жестокост и отмъстителност. Вещерът се отклони от темата и Цири отново задряма.

Този път я събудиха възбудени гласове. И по-точно гласът на Ярпен, който крещеше:

— Да! Точно така! Решил съм го!

— Тихо — отговори спокойно вещерът. — Във фургона има болна жена. Разбери, аз не критикувам решенията ти…

— Не, разбира се — прекъсна го язвително джуджето. — Само се усмихваш многозначително.

— Ярпен, предупреждавам те приятелски. Тези, които седят отгоре на палисадата, мразят и двете страни или в най-добрия случай се отнасят с недоверие към тях.

— Аз не седя отгоре. Придържам се твърдо към една от страните…

— За тази страна ти винаги ще си останеш джудже. Някой различен. Чужд. А за противоположната…

Той млъкна.

— Е? — промърмори джуджето, извръщайки се. — Хайде, какво чакаш? Кажи, че съм предател и куче, водено на каишка от хората, и че за шепа сребро и паница гадна храна съм готов да се хвърля срещу побратимите си, които са въстанали против вас и се бият за свободата си. Хайде, изплюй го. Не обичам недомлъвките.

— Не, Ярпен — каза тихо Гералт. — Нищо няма да изплювам.

— Ах, няма, така ли? — Джуджето удари конете с камшика. — Не ти се иска? Предпочиташ да гледаш и да се усмихваш? На мен не можеш да кажеш нито дума, а? Обаче на Венцк можеш! „Моля, не разчитайте на моя меч!“ Ах, колко възвишено, благородно и гордо! Върви по дяволите с твоята възвишеност! И с проклетата си гордост!

— Просто искам да съм честен. Не искам да се намесвам в този конфликт. Искам да запазя неутралитет.

— Няма да се получи! — извика Ярпен. — Няма да успееш да запазиш неутралитет, разбираш ли? Не, нищо не разбираш. Слушай, слизай от фургона ми и се качи на коня си. Махай ми се от погледа, надут неутрален. Нервираш ме.

Гералт се извърна. Цири затаи дъх в очакване. Но Гералт не изрече нито дума. Просто скочи от фургона — бързо, меко, ловко. Ярпен го изчака да отвърже кобилата си и отново пришпори конете, като си мърмореше някакви неразбираеми, но застрашително звучащи думи.

Цири също се надигна, за да скочи и да намери коня си. Ярпен се извърна и я изгледа с неприязън.

— С теб също само ядове, госпожичке — изфуча ядосано той. — Притрябвали са ни тук дами и девойки, по дяволите, дори не мога да се изпикая от капрата, трябва да спирам конете и да ходя в храстите!

Цири сложи юмруци на кръста си, тръсна пепеливите си коси и вирна носле.

— Така ли? — попита тя ядосано. — Пийте по-малко бира, господин Зигрин, и няма да имате чак толкова голям зор.

— На тебе какво ти влиза в работата колко бира пия, сополанке!

— Не викайте, Трис току-що заспа!

— Фургонът си е мой! Ако ми се вика, ще викам!

— Пън!

— Какво?! Ах ти, нагла коза!

— Пън!!!

— Сега ще ти дам да се разбереш… О, по дяволите! Пъъън!!!

Джуджето рязко се наведе назад и дръпна юздите в последния момент, когато двата коня вече се канеха да прекрачат през препречил пътя пън. Ярпен се изправи на капрата, ругаейки на човешки и на езика на джуджетата. Със съскане и викове спря фургона. От другите фургони притичаха хора и джуджета, за да отведат конете встрани, където пътят е свободен за преминаване.

— Ти да не задряма, Ярпен? — измрънка приближаващият се Поли Далберг. — Проклятие, ако беше налетял на това, оста и колелата щяха да отидат по дяволите. Какво ти става, да го…

— Разкарай се оттук, Поли! — изрева Ярпен Зигрин и злобно изплющя с юздите по конските гърбове.

— Извадихте късмет — рече мило Цири, докато сядаше на капрата до джуджето. — Както виждате, по-добре е да имате във фургона си магьосница, отколкото да пътувате сами. Предупредих ви точно навреме. А ако се бяхте натъкнали на този пън, докато пикаехте от капрата? Страх ме е да си помисля какво можеше да ви се случи…

— Няма ли да млъкнеш?

— Млъквам. Нито дума повече.

Не издържа дори минута.

— Господин Зигрин?

— Не съм никакъв господин. — Джуджето я сръга с лакът и се усмихна, показвайки зъбите си. — Аз съм Ярпен. Ясно ли е? Искаш ли да поводим фургона заедно?

— Ясно. Може ли да подържа юздите?

— Разбира се. Чакай, не така. Сложи я върху показалеца си и притисни отгоре с палеца, по този начин. А сега по същия начин и с лявата ръка. Не дърпай, не опъвай прекалено много.

— Така добре ли е?

— Добре е.

— Ярпен?

— А?

— Какво означава „да запазиш неутралитет“?

— Да бъдеш равнодушен — промърмори неохотно джуджето. — Не позволявай на юздата да увисне. Дръпни повече с лявата ръка!

— Как така равнодушен? Равнодушен към какво?

Джуджето се наведе силно встрани и се изплю под фургона.

— Ако Scoia’tael ни нападнат, твоят Гералт има намерение да стои и да гледа спокойно как ни прерязват гърлата. Ти сигурно ще стоиш до него — нали това ще е нагледен урок. Тема на занятието: поведение на вещерите при конфликт между разумни раси.

— Не разбирам.

— Това изобщо не ме учудва.

— Затова ли с него така се скарахте и се разсърдихте един на друг? Кои са всъщност тези Scoia’tael? Онези… „Катерици“?

— Цири — Ярпен яростно дръпна брадата си. — Това не е за малки момиченца.

— Ето, сега се сърдиш на мен. Аз изобщо не съм малка. Чух какво говориха за „катериците“ войниците на заставата. Видях… Видях двама убити елфи. А рицарят каза, че те… също убиват. И че сред „катериците“ има не само елфи. Има и джуджета.

— Знам — изрече сухо Ярпен.

— А ти нали също си джудже.

— Безспорно.

— Защо тогава те е страх от „катериците“? Нали те се бият само с хората?

— Нещата не са толкова прости — навъси се той. — За съжаление.

Цири мълча дълго, хапейки долната си устна и сбърчила нос.

— Сещам се — обади се тя най-накрая. — „Катериците“ се борят за свобода. А ти, макар че си джудже, си на специална секретна служба при крал Хенселт и си като куче на каишка за хората.

Ярпен прихна, избърса носа си с ръкав и се надигна от капрата, за да провери дали Венцк не се е приближил прекалено. Но комисарят беше далеч, улисан в разговор с Гералт.

— Слухът ти е остър като на мармот — усмихна се той широко. — И си доста съобразителна за някоя, на която е съдено да ражда деца, да готви ядене и да преде. Струва ти се, че знаеш всичко, така ли? Това е, защото все още си малка сополанка. Не прави глупави физиономии. Физиономиите няма да те направят да изглеждаш по-голяма, само те загрозяват. Признавам, правилно си разбрала Scoia’tael, призивът им ти харесва. Знаеш ли защо толкова добре ги разбираш? Защото Scoia’tael също са като малки деца. Сополанковци, които не разбират, че ги манипулират, че някой се възползва от детската им глупост, като ги подхранва с лозунги за свобода.

— Но нали те наистина се борят за свободата си! — Цири вдигна глава и погледна джуджето с широко отворените си зелени очи. — Както и дриадите в гората Брокилон. Те убиват хора, защото хората… някои хора им причиняват зло. Защото някога това е било ваша земя, на джуджетата и на хората, и на онези… полуръстовете, гномите и другите… А сега тук живеят хората, така че елфите…

— Елфите! — изсумтя Ярпен. — Ако трябва да сме точни, те самите са същите пришълци тук, каквито сте и вие, хората, макар и да са дошли на своите бели кораби поне хиляда години преди вас. Сега на всички натрапват приятелството си, сега сме братя, сега се усмихват, показвайки зъбите си, и разправят: „Ние сме побратими“ и „Ние сме Стария народ.“ А някога… Хм, хм… някога стрелите им са свистели около ушите ни, когато ние…

— Значи първи на света са се появили джуджетата?

— Гномите, ако трябва да сме честни. В тази част на света. Защото светът е невъобразимо огромен, Цири.

— Знам. Виждала съм карта…

— Не може да си виждала. Никой още не е нарисувал такава карта и се съмнявам, че ще нарисуват скоро. Никой не знае какво има там, отвъд Огнените планини и Голямото море. Дори и елфите, макар и да се хвалят, че знаят всичко. Нищо не знаят, казвам ти.

— Хмм… Но сега… Хората са много повече от… от вас.

— Защото се множите като зайци — изскърца със зъби джуджето. — Нищо не ви трябва, само се чифтосвате наоколо, без да подбирате, където ви падне и с когото ви падне. А на вашите жени им е достатъчно да седнат на мъжки панталони и коремът им се издува… Какво така стана червена като мак? Искаше да разбереш, нали? Ето ти самата истина и истинската история на света — той се владее от онзи, който умее най-добре да разбива черепите на останалите и да надува корема на жена си в най-бързо темпо. А с вас, хората, е трудно да се конкурираме — както в убийството, така и в съешаването…

— Ярпен — изрече студено Гералт, докато се приближаваше с Плотка, — бъди така добър да внимаваш какви думи използваш. А ти, Цири, престани да си играеш на кочияш, виж какво прави Трис, провери дали не се е събудила и дали не й трябва нещо.

— Събудих се отдавна — обади се със слаб глас магьосницата от вътрешността на фургона. — Но не исках… да прекъсвам този толкова интересен разговор. Не пречи, Гералт. Искам… да узная повече за влиянието на съешаването върху развитието на обществото.

* * *

— Може ли да загрея малко вода? Трис иска да се изкъпе.

— Загрей — съгласи се Ярпен Зигрин. — Ксавиер, свали шиша от огъня, нашият заек вече е готов. Дай котела, Цири. Охо, виж ти, пълен до ръба! Сама ли донесе от ручея дотук такава тежест?

— Аз съм силна.

Най-старият от братята Далберг се изкикоти.

— Не съди по външността й, Поли — каза сериозно Ярпен, докато ловко разкъсваше изпечения заек. — Няма на какво да се смееш. Вярно, че изглежда слабичка, но е здраво и издръжливо момиче. Тя е като кожен колан: тънък, но не можеш да го скъсаш с ръце. И да се обесиш на него — пак ще издържи.

Никой не се засмя. Цири се приближи до насядалите около огъня джуджета. Този път Ярпен и четиримата негови „момчета“ бяха напалили свой собствен огън, защото нямаха намерение да делят с никого заека, уловен от Ксавиер Моран. Дори и за тях самите имаше най-много по една-две хапки.

— Сложи го в огъня — каза Ярпен, облизвайки пръстите си. — Водата бързо ще кипне.

— Глупаво е да се къпе — отбеляза Реган Далберг, докато изплюваше една костица. — Водата само може да навреди на болния. Впрочем и на здравия. Помните ли стария Шрадер? Жена му веднъж го накара да се изкъпе и скоро след това Шрадер умря.

— Защото го ухапа бясно куче.

— Ако не се беше изкъпал, кучето нямаше да го ухапе.

— Аз също мисля — отбеляза Цири, докато проверяваше с пръст температурата на водата в котела, — че е прекалено да се къпеш всеки ден. Но Трис много ни се моли, а веднъж даже се разплака… Така че ние с Гералт…

— Знаем — кимна най-старият Далберг. — Но това, че вещерът… Не мога да спра да се чудя. Хей, Зигрин, ако ти имаше жена, щеше ли да я къпеш и да я решиш? Щеше ли да я носиш на ръце в храстите, за да може тя…

— Млъкни, Поли — прекъсна го Ярпен. — Не говори нищо за вещера, защото той е добър човек.

— Да съм казал нещо? Просто се чудя…

— Трис изобщо не е негова жена — вметна войнствено Цири.

— Тогава ми е още по-чудно.

— Значи си голям тъпак — обобщи Ярпен. — Цири, отсипи малко от врялата вода, ще направим на магьосницата чай с шафран и мак. Днес май се чувства по-добре, а?

— Като че ли — промърмори Яник Брас. — Наложи се да спираме конвоя само шест пъти заради нея. Аз знам, че не бива да се отказва помощ на пътя, който мисли иначе, е глупак. А който откаже, е два пъти глупак и подъл кучи син. Но твърде дълго се мотаем из тези гори, казвам ви, твърде дълго. Изкушаваме съдбата, да го вземат дяволите, прекалено я изкушаваме. Тук не е безопасно. Scoia’tael…

— Изплюй се, да не ги повикаш, Яник.

— Пфу, пфу. Ярпен, не ме е страх от битки и няма да ми е за първи път да проливам кръв, но… Ако се наложи да се бием със своите… Мамка му! Защо се падна точно на нас? Този скапан товар трябваше да го конвоират скапани сто конници, не ние! Дяволите да ги вземат тези умници от Ард Карайг, да ги…

— Млъкни, казвам ти. По-добре дай гърнето с кашата. Зайчето само ни възбуди апетита, а сега трябва да хапнем нещо. Цири, ще хапнеш ли с нас?

— Е, как.

Дълго време се чуваха само мляскане и удряне на дървените лъжици в гърнетата.

— Проклятие — изхленчи Поли Далберг и измляска. — Бих хапнал още нещо.

— Аз също — подкрепи го Цири и също измляска, възхитена от непретенциозните маниери на джуджетата.

— Само не и каша — каза Ксавиер Моран. — Вече ми присяда от нея. От соленото месо — също.

— Тогава се напаси с трева, щом имаш толкова деликатен вкус.

— Или изгризи кората на някоя бреза. Бобрите така правят и са си живи.

— Предпочитам да изям някой бобър.

— А аз предпочитам риба — размечта се Поли, докато хрупаше изваден от пазвата си сухар. — Хапва ми се рибка, казвам ви.

— Да си наловим риба.

— Къде? — промърмори Яник Брас. — В храстите?

— В ручея.

— И това ако е ручей. Можеш да се изпикаеш през него. Каква риба може да има там?

— Има риба. — Цири облиза лъжицата и я пъхна в джоба на ботуша си. — Видях, когато ходих за вода. Но са болни риби. Имат някакъв обрив. Черни и червени петна…

— Пъстърви! — изрева Поли, плюейки парченца от сухара. — Хайде, момчета, бързо към ручея! Реган! Сваляй панталоните! Ще направим кепче от тях.

— Защо от моите?

— Сваляй ги веднага да не ти шляпна един зад врата, смотаняк. Не ти ли каза мама да ме слушаш?

— Ако искате да ловите риба, побързайте, защото ще се стъмни всеки момент — каза Ярпен. — Цири, завря ли водата? Остави, остави, ще се попариш, знам, че си силна, но нека аз да го отнеса.

Гералт вече ги чакаше. Тя забеляза отдалеч неговите развяващи се бели коси в отвора на платнището на фургона. Джуджето преля водата в малко ведро.

— Имаш ли нужда от помощ, вещерю?

— Не, благодаря, Ярпен. Цири ще ми помогне.

Температурата на Трис вече беше спаднала, но магьосницата беше чудовищно отслабнала. Гералт и Цири вече бяха свикнали да я събличат и да я мият, бяха се научили да сдържат нейните честолюбиви, но засега непосилни пориви за самостоятелност. Работата вървеше удивително леко — той държеше магьосницата в ръце, Цири я миеше и я бършеше. Само едно нещо учудваше и дразнеше Цири — според нея Трис прекалено силно се притискаше към Гералт. Този път дори се опита да го целуне.

Гералт с движение на главата посочи дисагите на магьосницата. Цири веднага се изправи, защото това също влизаше в ритуала — Трис винаги искаше да я решат. Момичето намери гребена, застана на колене. Трис се наведе към нея и прегърна вещера. Според Цири — прекалено силно.

— Ох, Гералт — изхлипа магьосницата. — Толкова ми е жал… Толкова ми е жал, че това, което го имаше между нас…

— Трис, моля те…

— … Не се случва сега… Когато оздравея… Всичко би било различно… Аз бих могла… Бих могла дори…

— Трис.

— Завиждам на Йенефер… Ревнувам те от нея…

— Цири, излез.

— Но…

— Моля те, излез.

Тя скочи от фургона и налетя право на Ярпен, който чакаше, опрян на колелото, гризейки замислено дълъг стрък трева. Той я хвана. Дори не му се наложи да се навежда като Гералт. Не беше по-висок от нея.

— Никога не прави подобна грешка, малка вещерке — прошепна той, посочвайки с поглед фургона. — Ако някой прояви към теб съчувствие, симпатия и самоотверженост, ако те удиви с благородството на характера си, оцени това, но не го бъркай с… нещо друго.

— Не е хубаво да се подслушва.

— Знам. И не е безопасно. Едвам успях да отскоча, когато изхвърли водата от миенето. Да отидем да видим колко пъстърви са се уловили в панталоните на Реган.

— Ярпен?

— Да?

— Аз те харесвам.

— И аз теб, козичке.

— Но ти си джудже. А аз — не.

— А какво общо има… Аха. Scoia’tael. Мислиш си за „катериците“, нали? Това не ти дава покой, а?

Цири се освободи от тежката му ръка.

— И на теб не ти дава покой — каза тя. — И на другите също. Нали виждам.

Джуджето мълчеше.

— Ярпен?

— Да?

— Кой е прав? „Катериците“ или вие? Гералт иска да бъде… неутрален. Ти служиш на крал Хенселт, макар че си джудже. А рицарят на заставата крещеше, че всички са наши врагове и всички трябва… Всички. Дори децата. Защо, Ярпен? Кой е прав?

— Не знам — изрече джуджето с усилие. — Аз не съм от най-мъдрите. Правя това, което сметна за добро. „Катериците“ взеха оръжията, тръгнаха по горите. Крещят: „Хората — в морето“, без да знаят, че дори този заразителен лозунг им е подхвърлен от нилфгардските емисари. Без да разбират, че този лозунг не е адресиран до тях, а до хората, че има за цел да събуди омраза у хората, а не да повдигне бойния дух на младите елфи. Аз разбрах това и затова смятам вършеното от Scoia’tael за престъпна глупост. Какво пък, заради това може след няколко години да ме наричат изменник и продажник, а тях да наричат герои… Нашата история, историята на този свят, познава подобни случаи.

Той замълча и почеса брадата си. Цири също мълчеше.

— Елирена… — възкликна той неочаквано. — Ако Елирена е героиня, ако това, което е направила, се нарича геройство, то нека да ме наричат предател и страхливец. Защото аз, Ярпен Зигрин, страхливец, предател и ренегат, твърдя, че не бива да се избиваме помежду си. Твърдя, че трябва да живеем. Да живеем така, че после да не се налага да молим никого за прошка. Героинята Елирена… На нея й се наложило. „Простете ми — молила тя, — простете ми!“ Сто дяволи! По-добре да загинеш, отколкото да живееш със съзнанието, че си направил нещо, за което трябва да молиш да ти простят.

Той замълча отново. Цири не зададе въпросите, които напираха вътре в нея. Инстинктивно усещаше, че не бива да го прави.

— Трябва да живеем заедно — продължи да говори Ярпен. — Ние и вие, хората. Защото просто нямаме друг изход. От двеста години знаем това и повече от сто години работим за това. Искаш ли да знаеш защо постъпих на служба при Хенселт, защо взех такова решение? Не мога да позволя тази работа да отиде на вятъра. От сто години се опитваме да живеем заедно с хората. Полуръстовете, гномите, ние, дори елфите. Не говоря за русалките, нимфите или силфидите, те винаги са били диви, дори когато вас още не ви е имало тук. Сто дяволи, това продължи сто години, но някак успяхме да започнем да живеем заедно, някак успяхме да убедим хората, че се различаваме много малко едни от други.

— Ние изобщо не се различаваме, Ярпен.

Джуджето се обърна рязко.

— Изобщо не се различаваме — повтори Цири. — Та нали ти мислиш и чувстваш по същия начин като Гералт. И като… като мен. Ние ядем едно и също, от един и същ казан. Ти помагаш на Трис, аз също. Ти си имал баба, аз също… Моята баба я убиха нилфгардците. В Цинтра.

— А моята — хората — изрече джуджето с усилие. — В Бруге. По време на погрома.

* * *

— Конници! — извика някой от хората на Венцк, яздещи като охрана отпред. — Конници пред нас!

Комисарят тръгна към фургона на Ярпен. Гералт се приближи от другата страна.

— Отзад, Цири! — изрече той рязко. — Слез от капрата и отиди отзад. Стой при Трис.

— Оттам нищо не се вижда!

— Недей да спориш! — скара й се Ярпен. — Бързо отзад. И ми подай наджака. Под кожуха е.

— Това ли? — Цири вдигна някакъв тежък, отвратително изглеждащ предмет, наподобяващ чук, като по-дългата част на желязото беше остра и леко извита.

— Това — потвърди джуджето. Мушна дръжката на наджака в джоба на ботуша си, а брадвата сложи на коленете си. Венцк, външно спокоен, гледаше към пътя, сложил длан над очите си.

— Лека кавалерия от Бан Глеан — каза той след малко. — Така наречената Кафява рота, разпознаваща се по наметалата и бобровите калпаци. Моля, запазете спокойствие. А също така и бдителност. Наметалата и бобровите калпаци доста лесно сменят притежателите си.

Конниците се приближаваха бързо. Бяха около десет. Цири видя как на задния фургон Поли Далберг слага на коленете си два заредени арбалета, а Реган ги покрива с наметалото си. Тя тихо се измъкна изпод платнището, обаче се скри зад широките рамене на Ярпен. Трис се опита да се изправи, изруга и се отпусна върху постелята.

— Стой! — извика първият от конниците, несъмнено командирът им. — Кои сте вие? Откъде идвате и накъде сте тръгнали?

— А кой пита? — Венцк спокойно се изправи в седлото си. — И с какво право?

— Армията на крал Хенселт, любопитни ми господине. Пита десетникът Зивик и няма да пита за втори път. Отговорете веднага! Кои сте вие?

— Интендантската служба на кралската армия.

— Всеки може да го каже. Не виждам никого в кралските цветове!

— Приближи се, десетнико, и погледни внимателно този пръстен.

— Какви са тия пръстени, дето ми блестите с тях? — развика се войникът. — Да не познавам всички пръстени на света? Всеки може да има такъв пръстен. И това ми било важен знак!

Ярпен Зигрин се изправи на капрата, вдигна брадвата си и рязко я пъхна под носа на войника.

— А този знак познат ли ти е? — изръмжа той. — Помириши го и запомни миризмата.

Десетникът дръпна юздите, обърна коня.

— Да ме уплашите ли сте решили? — изрева той. — Мен? Аз съм на кралска служба!

— Ние също — изрече тихо Венцк. — И сигурно по-отдавна от теб. Не се изнервяй, войнико, съветвам те най-доброжелателно.

— Аз съм тук на стража! Откъде да знам какви сте вие?

— Видя пръстена — процеди комисарят. — Ако знакът на скъпоценния камък не ти е познат, то започвам да се питам какъв си ти. На знамето на Кафявата рота е нарисуван същият знак, трябва да ти е познат.

Войникът явно се укроти, за което вероятно изиграха роля в равна степен както спокойните думи на Венцк, така и навъсените, ядосани лица, гледащи от фургоните на конвоя.

— Хмм… — каза той, премествайки калпака си към лявото ухо. — Добре. Ако наистина сте тези, за които се представяте, то сигурно няма да имате нищо против да погледна какво има във фургоните.

— Ще имаме — смръщи вежди Венцк. — И то ще имаме много против. Нашата стока изобщо не ти влиза в работата, десетник. Всъщност не разбирам какво очакваш да намериш там.

— Не разбирате — поклати глава войникът, като сложи ръка на дръжката на меча. — Тогава ще ви кажа. Търговията с хора е забранена, а са се навъдили разни злодеи, които продават роби на Нилфгард. Ако намеря хора с окови във фургоните, не се опитвайте да ми обяснявате, че служите на краля. Ако ще и дузина пръстени да ми извадите.

— Добре — каза сухо Венцк. — Ако става въпрос за роби — търси. За това — разрешавам.

Войникът се приближи до фургона в средата на кервана, наведе се в седлото и вдигна платнището.

— Какво има в тези бъчви?

— А какво трябва да има? Роби? — попита язвително Ярпен Зигрин, отпуснал се върху капрата.

— Питам какво има! Така че ми отговорете!

— Солена риба.

— А в тези сандъци? — Войникът се приближи до следващия фургон и побутна платнището му.

— Подкови — измънка Поли Далберг. — А това там, отзад, са биволски кожи.

— Виждам — махна с ръка десетникът, даде команда на коня, тръгна към предната част на конвоя и надникна във фургона на Ярпен Зигрин.

— А каква е тази жена, която лежи там?

Трис Мериголд се усмихна леко, надигна се на лакътя си и направи кратък сложен жест с ръката си.

— Кой, аз ли? — попита тихо тя. — Ти изобщо не ме виждаш.

Войникът замига нервно и леко потрепери.

— Солени риби — изрече той уверено, пускайки платнището. — Всичко е наред. А това дете?

— Сушени гъби — каза Цири, гледайки го нагло.

Войникът млъкна и я зяпна с отворена уста.

— А? — попита той след малко, смръщил чело. — Какво, какво?

— Приключи ли с огледа, боецо? — поинтересува се студено Венцк, който се приближи от другата страна на фургона. Войникът с усилие откъсна поглед от зелените очи на Цири.

— Приключих. Вървете и боговете да са с вас. Но внимавайте. Преди два дни Scoia’tael изклаха конния патрул при Язовичния дол. Били са силен, многоброен ударен отряд. Разбира се, Язовичният дол е далеч оттук, но елфът се движи в гората по-бързо от вятъра. Наредено ни е да затворим обсадата около тях, но може ли да уловиш елфи? Все едно да се опитваш да уловиш вятъра…

— Достатъчно, ние не любопитстваме — прекъсна го грубо комисарят. — Времето си тече, чака ни дълъг път.

— На добър път тогава. Хей, след мен!

— Чу ли, Гералт? — промърмори Ярпен Зигрин, гледайки след отдалечаващия се патрул. — Проклетите „катерици“ са в околността. Усещах го. През цялото време тръпки ме побиваха, сякаш някой се е прицелил с лък в мен. Не, по дяволите, не можем постоянно да се движим така, на сляпо, да подсвиркаме, да дремем и да похъркваме. Трябва да знаем какво има пред нас. Чуй, имам една идея.

* * *

Цири дръпна рязко кафявия си кон, потегли в галоп, ниско наведена към седлото. Гералт, улисан в разговор с Венцк, веднага вдигна глава.

— Не ставай глупава! — извика той. — Без номера, момиче! Врата ли искаш да си строшиш? И не се отдалечавай много…

Тя не успя да чуе нищо повече — твърде бързо се отдалечи напред. Направи го нарочно, нямаше никакво желание да слуша ежедневните поучения. „Не толкова бързо, не толкова рязко, Цири!“ Дъра-дъра. „Не се отдалечавай!“ Дъра-дъра-дъра. „Бъди внимателна!“ Дъра-дъра. „Като че ли съм малко дете — помисли си тя. — А аз вече съм почти на тринайсет, имам бърз кон и остър меч на раменете си. И не се страхувам от нищо. И е пролет!“

— Хей, внимавай, ще си протриеш задника!

Ярпен Зигрин. Още един многознайко. Дъра-дъра.

По-надалеч и още по-надалеч, в галоп, през зелените треви и храсти, през сребристите ливади, през златистия влажен пясък, през перестите папрати. Изплашен елен бяга в гората, като подскачащата му черно-бяла задница просветва като фар в полумрака. От дърветата излитат птици — шарени сойки и пчелояди, черни кресливи свраки със смешни опашки. Водата в локвите и в пукнатините пръска под копитата на коня.

По-надалеч и още по-надалеч! Конят, който твърде дълго се е тътрил лениво зад фургоните, се носи радостно и бързо, щастлив от скоростта си; тича отпуснато, мускулите на бедрата му играят, влажната грива удря Цири по лицето. Конят изпъва шия, Цири отпуска юздите. По-надалеч, конче, без да усещаш юздата и мундщука, по-надалеч, в галоп, в галоп, по-бързо, по-бързо! Пролет!

Цири кара коня да забави ход, оглежда се. Е, най-накрая е сама. Най-накрая е далеч. Вече никой няма да й вика, да й прави забележки, да й забранява да прави такива разходки. Най-накрая е сама, свободна и самостоятелна.

По-бавно. Лек тръс. В края на краищата това не е просто разходка заради удоволствието, тя има и някои задължения. Сега тя е конно разузнаване, патрул, предна охрана. „Ха — мисли Цири, оглеждайки се, — безопасността на целия конвой сега зависи от мен. Всички чакат с нетърпение да се върна и да кажа: «Пътят е свободен и проходим, никого не видях, няма следи нито от фургони, нито от копита.» Ще доложа, а тогава мършавият господин Венцк със студените сини очи ще кимне сериозно с глава, Ярпен Зигрин ще се усмихне и ще покаже жълтите си конски зъби, Поли Далберг ще извика: «Бива си те, малката!», а Гералт лекичко ще се усмихне. Ще се усмихне, макар че в последно време се усмихва толкова рядко.“

Цири се огледа, записвайки всичко в паметта си. Две повалени брезички — никакъв проблем. Купчина клонки — нищо, фургоните ще минат. Издълбана от дъжда вдлъбнатина — това не е никаква преграда; колелата на първия фургон ще преминат, следващите фургони ще се движат по коловоза. Голяма поляна — хубаво място за почивка…

Следи? Какви следи може да има тук? Тук няма никого. Има гора. Има птици, врещящи сред свежите, зелени листа. Червеникавокафява лисица претичва през пътя, без да бърза… И мирише на пролет.

Пътят прекъсваше насред хълма, пропадаше в песъчлива падина, скриваше се под кривите борчета. Цири се отклони от пътя, изкачи се по склона, за да отгледа отгоре околността. И да докосне мокрите, ароматни листа…

Слезе от коня, закачи юздата за един чеп, тръгна бавно сред избуялите нависоко хвойнови храсти. От другата страна на хълма се виждаше открито пространство, зеещо в гъстата гора като изгризано — вероятно следа от пожар, който е бушувал тук много отдавна, защото никъде не се виждаха пепелища, навсякъде се зеленееха ниски брези и елички. Докъдето стигаше погледът, пътят беше свободен и проходим. И безопасен.

„От какво ги е страх? — помисли си тя. — От Scoia’tael? А защо ги е страх? Мен не ме е страх от елфите. Нищо не съм им направила.

Елфите. «Катериците». Scoia’tael.“

Тогава, в заставата, преди Гералт да й нареди да се отдръпне, Цири беше да разгледа труповете. Особено запомни един — с лице, покрито със слепилата се от кафявата кръв коса, с неестествено извит и счупен врат. Застиналата в напрегната гримаса горна устна разкриваше уста с много бели и много дребни зъби. Нечовешки…

Тя запомни ботушите на елфа — износени и протрити, дълги до коленете, прошнуровани в долната си част и закопчани горе с многобройни ковани катарами.

Елфите, които убиват хора и които на свой ред загиват в борбата. Гералт казва, че трябва да се запази неутралитет… А Ярпен — че трябва да се постъпи така, че после да не се налага да молиш за прошка…

Тя изрита попадналата на пътя й къртичина, замислено прекара върха на обувката си по пясъка.

Кой, на кого и за какво е длъжен да иска извинение? „Катериците“ убиват хора. А Нилфгард им плаща за това. Използва ги. Подстрекава ги. Нилфгард.

Не, Цири не беше забравила това, което се беше случило в Цинтра, макар и много да й се искаше да го забрави. Скитничеството, отчаянието, страха, глада и болката. Изтощението и вцепенението, които настъпиха по-късно, много по-късно, когато я намериха и я приютиха друидите от Заречие. Тя помнеше всичко това като в мъгла, а искаше да го забрави.

Но то винаги се връщаше. Връщаше се в мислите й и в сънищата й. Цинтра. Тропот на коне и диви крясъци, трупове, пожар… И Черния рицар с крилатия шлем… А после… Селските къщи в Заречие… Почерняла пукнатина насред пепелището… Наблизо, до недокоснатия кладенец, черен котарак лиже страшно изгаряне на хълбока си. Кладенецът… Геранилото… Ведро…

Ведро, пълно с кръв.

Цири потърка лицето си и погледна дланта си изумено. Дланта й беше мокра. Момичето подсмръкна, избърса сълзите си с ръкав.

„Неутралитет? Равнодушие? — Искаше й се да крещи. — Вещер, гледащ равнодушно? Не! Вещерът е длъжен да защитава хората. От горските духове, вампирите, върколаците. И не само от тях. Трябва да ги защитава от всякакво зло. А в Заречие аз видях какво е зло.

Вещерът е длъжен да защитава и спасява. Да защитава мъжете, за да не бъдат овесени за ръцете по дърветата и да не бъдат набивани на колове. Да защитава светлокосите девойки, за да не бъдат разпъвани между забити в земята колчета. Да защитава децата, за да не ги колят и да не ги хвърлят в кладенци. Защита заслужава дори котката, обгорена в подпалената плевня. Затова аз ще стана вещерка, затова имам този меч — за да защитавам хора като тези от Соден и Заречие; защото те нямат мечове, не знаят никакви стойки, полуобороти, финтове и пируети, никой не ги е научил как да се бият, те са безсилни и беззащитни срещу върколака и срещу нилфгардския мародер. Мен ме учат да се бия. За да мога да защитавам беззащитните. И аз ще го правя. Винаги. Никога няма да съм неутрална. Никога!“

Не знаеше какво я предупреди — дали тишината, внезапно паднала върху гората като студена сянка, или движението, уловено с крайчеца на окото. Но тя реагира мигновено — рефлекс, придобит и отработен в горите на Заречие, когато, докато бягаше от Цинтра, тя се надбягваше със смъртта. Просна се на земята, изпълзя под един хвойнов храст и застина. „Само да не изцвили конят“ — помисли си.

На склона на отсрещния хълм нещо отново се помръдна, тя забеляза призрачен силует, размиващ се сред листака. Елфът надникна предпазливо от храстите. Свали качулката от главата си, няколко секунди се оглеждаше и се вслушваше, после бързо и безшумно тръгна по склона. Още двамина излязоха от гъсталака и поеха подире му. А след тях тръгнаха и останалите. Бяха много. Вървяха в дълга редица, около половината бяха с коне — те се движеха бавно, изправени в седлата си, напрегнати, бдителни. За кратко време виждаше всички отчетливо и ясно, докато се придвижваха в пълна тишина на фона на небето, в светъл процеп сред стената от дървета, а после изчезнаха, разтвориха се сред трепкащите сенки на гъсталака. Изчезнаха без никакъв звук, като духове. Не изтропа нито едно копито, не изпръхтя нито един кон, не изпука нито едно клонче под крак или подкова. Не издрънча нито едно от оръжията, окачени по тях.

Елфите изчезнаха, но Цири не помръдна — лежеше притисната към земята под хвойновия храст, стараейки се да диша колкото се може по-тихо. Знаеше, че може да я издаде някоя подплашена птица или зверче, а птиците и зверчетата можеха да се уплашат от всяко шумолене и всяко движение — дори най-малкото, най-предпазливото. Тя се надигна едва когато гората се успокои напълно, а сред дърветата, между които бяха изчезнали елфите, заврякаха свраките.

Надигна се само защото се озова в нечия силна прегръдка. Някаква черна кожена ръкавица запуши устата й, заглушавайки вика на уплаха.

— Тихо!

— Гералт?

— Тихо, ти казвам!

— Видя ли?

— Видях.

— Това са те — прошепна тя. — Scoia’tael. Нали?

— Да. Бързо, на коня. Гледай си в краката.

Те се спуснаха бавно и тихо от хълма, но не се върнаха на пътя, а останаха в гъсталака. Гералт се оглеждаше внимателно, не й разреши да язди самостоятелно, не й подаде юздата, а той самият поведе коня й.

— Цири — изрече той изведнъж, — нито дума за това, което видяхме. Нито на Ярпен, нито на Венцк. На никого. Разбираш ли?

— Не — промърмори тя, навеждайки глава. — Не разбирам. Защо трябва да мълча? Та нали трябва да ги предупредим! С кого сме, Гералт? Против кого? Кой ни е приятел и кой — враг?

— Утре ще се отделим от конвоя — каза той след кратко мълчание. — Трис вече е почти здрава. Ще си вземем довиждане и ще тръгнем по своя път. Ще имаме свои собствени проблеми, собствени тревоги и собствени трудности. Тогава, надявам се, най-накрая ще разбереш, че не бива да делим обитателите на нашия свят на приятели и врагове.

— Трябва да сме… неутрални? Равнодушни, нали? А ако ни нападнат…

— Няма да ни нападнат.

— А ако…

— Чуй ме — обърна се той към нея. — Как мислиш, защо керван с толкова голямо значение, превозващ злато и сребро, тайна помощ на крал Хенсел за Аердин, се конвоира от джуджета, а не от хора? Още вчера видях един елф, който ни наблюдаваше от дърветата. Чух как през нощта преминаха покрай кервана. Scoia’tael няма да нападнат джуджетата, Цири.

— Но те са тук — промърмори тя. — Обикалят, обкръжават ни.

— Знам защо са тук. Ще ти покажа.

Той рязко обърна кобилата си, подаде й юздата. Тя пришпори с пети коня си, той тръгна по-бързо, но Гералт с жест й показа да се придържа зад него. Те пресякоха пътя и отново навлязоха в гъсталака. Гералт водеше, а Цири го следваше. Двамата мълчаха. Дълго време.

— Погледни. — Гералт спря коня — Погледни, Цири.

— Какво е това.

— Шаеравед.

Пред тях, докъдето гората позволяваше да стигне погледът им, се издигаха гладко изсечени гранитни и мраморни блокове с притъпени, изгладени от вятъра ръбове, украсени с промити от дъжда рисунки, напукани от студовете, разкъсани от корените на дърветата. Между стеблата се виждаха счупени колони, арки, остатъци от фризове, оплетени от бръшлян и обвити от плътен килим от зелен мъх.

— Тук е имало… крепост?

— Дворец. Елфите не са строили крепости. Слез. Конете няма да могат да минат през развалините.

— Кой е унищожил всичко това? Хората?

— Не. Самите елфи. А след това са си отишли.

— Защо?

— Знаели са, че повече няма да се върнат тук. Това се е случило след второто стълкновение между тях и хората, преди повече от двеста години. Преди това, когато напускали градовете си, ги оставяли недокоснати. Хората строели върху основите на постройките на елфите. Така са се появили Новиград, Оксенфурт, Визима, Третогор, Марибор, Цидарис. И Цинтра.

— И Цинтра ли?

Той кимна утвърдително, без да откъсва поглед от руините.

— Отишли са си — прошепна Цири. — Но сега се връщат. Защо?

— За да видят.

— Какво?

Той безмълвно сложи ръка на рамото й и леко я побутна. Тя скочи от мраморните стъпала, спусна се по-надолу, придържайки се за гъвкавите клони на лещака, които се промъкваха през всяка пукнатина, през всеки процеп в обраслите с мъх, напукани плочи.

— Тук е бил центърът на двореца. Неговото сърце. Фонтанът.

— Тук? — учуди се Цири, гледайки заобиколените от храсталак елхи и белите стебла на брезите сред безформените парчета и блокове.

— Върви нататък.

Потокът, подхранващ с вода фонтана, явно често беше сменял коритото си, при което търпеливо и неуморно беше дълбал мраморните блокове и алабастровите плочи, а те се бяха слягали, образувайки бентове, и насочвайки отново водата в друга посока. В резултат цялата местност се беше оказала изсечена от плитки ями. На места водата се стичаше в каскади по остатъците от сградите, като отмиваше от тях листата и пясъка — на тези места мраморът, мозайката и теракотата все още искряха цветни и свежи, сякаш лежат тук от три дни, а не от два века.

Гералт прескочи през ручея и тръгна между остатъците от някакви колони. Цири го последва. Спуснаха се по ронещи се стъпала, наведоха глави и влязоха под недокоснатия свод на една арка, наполовина зарита от земен насип. Вещерът се спря, посочи с ръка. Цири въздъхна шумно.

Върху многоцветния от раздробената теракота насип беше израснал огромен розов храст, обсипан с десетки прелестни бяло-лилави цветя. Върху листенцата проблясваха капчици роса, блестящи като сребро. Храстът беше оплел голяма плоча от бял камък. А от плочата ги гледаше тъжно красиво лице, чиито деликатни и благородни черти дъждовете и снеговете не бяха успели да заличат и размият. Лице, което не бяха съумели да обезобразят длетата на грабителите, изчегъртали от барелефа златните орнаменти, мозайката и скъпоценните камъни.

— Аелирен — каза Гералт след дълго мълчание.

— Колко е красива — прошепна Цири, хващайки го за ръката.

Вещерът сякаш не забеляза това. Той гледаше барелефа и в този момент беше далече, далече, в друг свят и друго време.

— Аелирен — повтори той след малко. — Която джуджетата и хората наричат Елирена. Тя е предвождала елфите в битката преди двеста години. Старейшините били против. Те знаели, че нямат шансове да победят. Разбирали, че може повече да не се надигнат след поражението. Искали да спасят своя народ, искали да оцелеят. И решили да разрушат града, да се оттеглят в непристъпните диви планини… и да чакат. Елфите са дълголетни, Цири. По нашите мерки са почти безсмъртни. Хората им се стрували като нещо, което ще отмине като суша, като свирепа зима, като нашествие на скакалци, а после отново ще завали дъжд, ще дойде пролетта, ще поникне новата реколта. Искали да надживеят хората. Да изчакат гибелта им. Решили да унищожат града и двореца. Включително и своята гордост — Шаеравед. Искали да надживеят хората, но Елирена… Елирена накарала младите да се надигнат. Те взели оръжията си и тръгнали след нея на последна отчаяна битка. И били избити. Безмилостно избити.

Цири мълчеше, без да откъсва поглед от прекрасното мъртво лице.

— Умирали с нейното име на устата — продължи тихо вещерът. — Повтаряли нейния призив, нейния вик и умирали за Шаеравед. Защото Шаеравед бил символ. Загинали, биейки се за камъните и мрамора… и за Аелирен. Умирали така, както им била обещала — достойно, геройски и с чест. Опазили честта си, но загубили — обрекли на гибел собствената си раса. Собствения си народ. Помниш ли какво ти каза Ярпен? Кой владее света и кой измира? Той ти обясни всичко грубо, но правилно. Елфите са дълголетни, но само младежите им са плодовити, само младежите им могат да имат потомство, а почти всички млади хора тогава тръгнали след Елирена. След Аелирен, след Бялата роза на Шаеравед. Ние стоим сред руините на нейния дворец, до фонтана, чийто плясък тя е слушала вечер. А това… това са били нейните цветя.

Цири мълчеше. Гералт я придърпа до себе си, прегърна я.

— Е, вече знаеш защо Scoia’tael бяха тук и какво са искали да видят. Нали си наясно, че не бива да се допуска младите елфи и джуджета отново да се самоунищожат? И нали разбираш, че нито ти, нито аз имаме право да участваме в това унищожение? Тези рози цъфтят през цялата година. Би трябвало да подивеят, а те са по-прекрасни, отколкото онези в градините. В Шаеравед постоянно идват елфи, Цири. Най-различни елфи. И буйни, глупави — за които символ е напуканият камък; и разумни — за които символ са тези безсмъртни, вечно възраждащи се цветя. Елфи, които разбират, че ако се откъсне този храст и се подпали земята, то розите от Шаеравед никога няма да разцъфнат отново. Нали разбираш това?

Тя кимна.

— Сега вече разбираш ли какво представлява този неутралитет, който толкова те развълнува? Да бъдеш неутрален не означава да бъдеш равнодушен и безчувствен. И за целта не е необходимо да убиваш чувствата в себе си. Достатъчно е да убиеш омразата в себе си. Разбра ли?

— Да — прошепна тя. — Сега разбрах. Гералт, аз… искам да взема една… Една от тези рози. За спомен. Може ли?

— Вземи си — каза той след кратко колебание. — Вземи си, за да помниш. Хайде, да вървим. Да се връщаме при конвоя.

Цири закрепи розата за шнурчето на салтамарката си. Изведнъж изохка тихо и вдигна ръката си. От пръста към дланта й се спускаше струйка кръв.

— Убоде ли се?

— Ярпен… — прошепна момичето, гледайки кръвта, изпълваща линията на живота й. — Венцк… Поли…

— Какво?

— Трис! — извика тя с пронизващ, променен глас. — По-бързо, Гералт! Ние трябва… да им помогнем! На коня, Гералт!

— Цири! Какво ти става?

— Те умират!

* * *

Носеше се в галоп, почти притиснала глава към гривата на коня, като го пришпорваше с викове и удари с петите. Пясъкът на горския път пръскаше под копитата. Още отдалеч тя чу виковете, усети дима.

Срещу нея, заели цялата ширина на пътя, се носеха два коня, които влачеха след себе си хамута, юздите и отчупената ос. Цири не направи опит да сдържи коня си, профуча покрай тях на пълна скорост, при което върху лицето й пръснаха капки пяна. Чу зад себе си цвиленето на Плотка и ругатните на Гералт, на когото му се наложи да забави скоростта.

Следващият завой на пътя я изведе на широка поляна.

Керванът гореше. От храстите като огнени птици към фургоните летяха пламтящи стрели, които разкъсваха платнищата, врязваха се в дъските. Scoia’tael нападаха, надавайки крясъци.

Цири, без да обръща внимание на достигащите отзад викове на Гералт, насочи коня право към първите два малко откъснали се напред фургона. Единият беше паднал настрани, до него стоеше Ярпен Зигрин с брадва в едната си ръка и арбалет в другата. До краката му, неподвижна и безсилна, със синя, вдигнала се до средата на бедрата рокля, лежеше…

— Трииис!!! — Цири се изправи в седлото, пришпори коня с пети. Scoia’tael се обърнаха при вида й, покрай лицето й засвистяха стрели. Тя отклоняваше главата си встрани, без да забавя галопа. Чуваше виковете на Гералт, който й нареждаше да отиде в гората. И през ум не й минаваше да го послуша. Наведе се и се понесе право към целещите се в нея стрелци. Неочаквано усети миризмата на бялата роза, закрепена за салтамарката й.

— Трииис!!!

Елфите отскочиха от носещия се срещу тях кон. Тя закачи леко единия със стремето. Чу рязко свистене, конят се занесе, изцвили, хвърли се встрани. Цири видя, че под седлото е забита стреля — точно до бедрото й. Тя измъкна крака от стремената, притисна се към седлото, отблъсна се силно и скочи.

Падна меко върху преобърнатия фургон, запази равновесие с разперени ръце, скочи отново и се приземи с присвити крака близо до Ярпен, който крещеше и размахваше брадвата си.

Наблизо, на другата каруца, се биеше Поли Далберг, а Реган, легнал назад и опрял крака в дъските, с мъка удържаше впряга. Конете цвилеха диво, подскачаха, дърпаха ока, ужасени от пламтящото платнище.

Цири се хвърли към Трис, която лежеше сред изсипалите се бурета и сандъци, хвана я за дрехите и започна да я влачи към преобърнатия фургон. Магьосницата стенеше, хванала се за главата, над ухото. След миг близо до Цири затропаха копита, захриптяха коне — двама елфи, размахващи мечове, изтласкваха Ярпен Зигрин към нея. Джуджето се въртеше като пумпал, ловко отбивайки с брадвата посипващите се върху него удари. Цири чуваше проклятия, стонове и звънтенето на метал от метал.

Следващият фургон се отдели от горящия керван и се понесе към тях, влачейки след себе си дим и пламък, сеейки пламтящи парцали. Кочияшът му висеше безсилно от капрата, до него стоеше Яник Брас и с усилие успяваше да запази равновесие. С едната си ръка държеше юздата, а с другата се отбраняваше от двама елфи, галопиращи от двете страни на фургона. Третият Scoia’tael бягаше заедно с конете и изпращаше стрела след стрела в хълбоците им.

— Скачай! — изрева Ярпен, надвиквайки глъчката. — Скачай, Яник!

Цири видя как Гералт се приближава в галоп до носещия се неуправляемо фургон, как с къс, икономичен удар на меча помита от седлото единия елф, а Венцк, подскачайки от срещуположната страна, посича другия — онзи, който стреляше в конете. Яник хвърли юздата и скочи — право под коня на третия Scoia’tael. Елфът се надигна в стремената и го посече с меча си. Джуджето падна. В този момент горящият фургон се вряза между биещите се противници и ги разпръсна в противоположни посоки; Цири в последния момент успя да издърпа Трис изпод копитата на побеснелите коне. Металната част на юздата се отчупи с трясък, фургонът подскочи, загуби едно от колелата си и се преобърна. Навсякъде се разхвърчаха части от товара му и тлеещи дъски.

Цири издърпа магьосницата в преобърнатия фургон на Ярпен. Помогна й Поли Далберг, който изведнъж се озова до нея. Гералт прикри двамата, като изправи Плотка между тях и нападащите Scoia’tael. Около фургона закипя бой. Цири слушаше ударите на остриетата, виковете, хриптенето на конете, тропота на копитата. Ярпен, Венцк и Гералт, обградени от елфи от всички страни, се биеха като обезумели дяволи.

Неочаквано биещите се бяха разделени от впряга на Реган, който се бореше на капрата с дебел полуръст с кафтан от рисова кожа. Полуръстът беше седнал върху Реган и се опитваше да го заколи с дълъг нож.

Ярпен ловко скочи на фургона, хвана полуръста за шията и го изхвърли зад борда. Реган извика пронизващо, хвана юздите, шибна конете. Те потеглиха рязко и фургонът се разклати, мигновено набирайки скорост.

— В кръг, Реган! — извика Ярпен. — В кръг! Завий!

Фургонът зави и отново налетя върху елфите, разпръсквайки ги.

Единият от тях подскочи и хвана повода на десния кон, но не успя да го задържи — инерцията го хвърли под копитата и колелата. Цири чу вик на ужас.

Втори елф, подскачащ наблизо, замахна с меча. Ярпен финтира, мечът звънко удари поддържащия платнището обръч, инерцията накара елфа да залитне напред. Джуджето изведнъж замахна рязко с ръка. Елфът изкрещя, напрегна се в седлото и рухна на земята. Между плешките му стърчеше наджакът.

— Е, хайде, кучи синове!!! — крещеше Ярпен, размахвайки брадвата. — Кой е следващият? Карай в кръг, Реган! В кръг!

Реган тръскаше окървавения си перчем и седеше свит на капрата под свистенето на стрелите, виеше като обезумял и безмилостно удряше конете. Конете се носеха в тесен кръг, създавайки подвижна огнена и димна стена около преобърнатия фургон, под който Цири беше издърпала почти изгубилата съзнание магьосница.

Недалеч от тях танцуваше мускулестият жребец на Венцк. Комисарят се беше прегърбил, Цири виждаше белите пера на стрелата, забита в хълбока му. Въпреки раните той се защитаваше ловко от двамата елфи, които го нападаха от земята, от двете му страни. Пред очите на Цири втора стрела го улучи в гърба. Венцк рухна с гърди върху коня, но се задържа върху седлото. Поли Далберг се втурна да му помогне.

Цири остана сама.

Хвана се за меча. Въпреки че по времето на тренировките той изскачаше мълниеносно иззад гърба й, сега по никакъв начин не искаше да излиза, съпротивляваше се, лепеше се за ножницата, сякаш е в смола. Сред кипящия водовъртеж от тела наоколо, сред движенията на оръжията, толкова бързи, че се размазваха пред очите й, нейният меч й изглеждаше неестествено бавен, струваше й се, че ще минат векове, преди да успее да го извади изцяло. Земята се тресеше и трепереше. Цири изведнъж осъзна, че трепери не земята, а собствените й колене.

Поли Далберг влачеше по земята ранения Венцк, като се бранеше с брадвата в другата си ръка от нападащия го елф. Покрай фургона профуча Плотка, Гералт налетя върху елфа. Беше изгубил някъде превръзката си, бялата му коса се развяваше като на вятър. Чу се удар на срещащи се мечове.

Друг Scoia’tael, без кон, изскочи иззад фургона. Поли остави Венцк, изправи се, замахна с брадвата си. И застина.

Пред него стоеше джудже с шапка, украсена с катерича опашка, и с дълга брада, сплетена в две плитки. Поли се поколеба.

Но чернобрадият не се замисли дори за секунда. Нанесе удар и с двете си ръце. Острието на брадвата му изсвистя и се вряза в ключицата на Поли с отвратително хрущене. Поли падна моментално, без да издаде нито звук. Сякаш силата на удара му беше строшила коленете.

Цири започна да пищи.

Ярпен Зигрин скочи от фургона. Чернобрадото джудже се завъртя, нанесе удар. Ярпен го избегна с ловко завъртане, изкрещя страшно, нанесе удар отдолу нагоре и раздроби черната брада, гръкляна, челюстта и лицето на противника си — чак до носа. „Катерицата“ се преви и рухна по гръб, пръскайки кръв, като мяташе ръце и разравяше с токовете на ботушите си земята.

— Герааалт!!! — извика Цири, чувствайки зад гърба си движение. Чувствайки зад гърба си смъртта.

Това беше неясна фигура, която Цири усети по средата на движението й. Само силует и движение, но момичето реагира моментално със скосен удар и финт, които беше научила в Каер Морхен. Парира удара, но беше прекалено нестабилна, прекалено наведена встрани, за да успее да набере инерция. Силата на удара я запрати в стената на фургона. Мечът се изплъзна от ръцете й.

Стоящата пред нея красива дългокрака елфка с високи ботуши смръщи лице, вдигна меча си, тръсна глава, отметна назад качулката си и дългите й коси се разпиляха по раменете й. Мечът проблесна ослепително, гривните върху китките на „катерицата“ пламнаха.

Цири не беше в състояние да се помръдне.

Но не стана нищо. Мечът остана горе, не нанесе удар. Защото елфката гледаше не в нея, а в бялата роза, закрепена за салтамарката й.

— Аелирин! — извика „катерицата“ — високо, сякаш искаше да пребори колебанието си с вика. Но не успя. Гералт, който се беше появил зад Цири, отблъсна момичето встрани и с широк замах посече елфката през гърдите. Кръвта пръсна по лицето и по дрехите й, червените петна покриха белите цветчета на розата.

— Аелирин… — изстена мъчително елфката и падна на колене. Преди да рухне изцяло на земята, успя да извика още веднъж. Високо, протяжно, отчаяно:

— Шаеравееед!!!

* * *

Реалността се появи така неочаквано, както и беше изчезнала. През изпълващия слуха й монотонен приглушен шум Цири започна да различава гласове. През блещукащата и мокра завеса от сълзи се очертаха контурите на убитите и живите.

— Цири — прошепна застаналият на колене до нея Гералт. — Събуди се.

— Битката… — простена тя, докато се надигаше и сядаше. — Гералт, какво…

— Вече всичко свърши. Благодарение на войската от Бан Глеан, която ни се притече на помощ.

— Ти не беше… — прошепна тя, затваряйки очи. — Не беше неутрален…

— Не бях. Но ти си жива. И Трис също.

— Как е тя?

— Ударила си е главата при падането от фургона, който Ярпен се е опитвал да спаси. Но вече е добре. Лекува ранените.

Цири се огледа. Сред дима на догарящите фургони се мяркаха силуети на въоръжени хора. Наоколо бяха нападали сандъци и бурета. Някои от тях се бяха разбили и съдържанието им се беше разсипало. Най-обикновени сиви камъни. Цири се вторачи в тях смаяно.

— Помощта за Демавенд от Аедирн — изскърца със зъби застаналият наблизо Ярпен Зигрин. — Тайна и невероятно важна помощ. Специален конвой!

— Капан ли е било това?

Джуджето се обърна, погледна към нея и Гералт. После отново се обърна към изсипалите се от буретата камъни и се изплю.

— Да — отговори той. — Капан.

— За „катериците“?

— Не.

Положиха убитите в редица. Лежаха един до друг — елфи, хора и джуджета. Сред тях беше и Яник Брас. И тъмнокосата елфка с високите ботуши. И джуджето с черна, блестяща от спеклата се от кръв брада, сплетена в плитки. А до тях…

— Поли! — ридаеше Реган Далберг, положил върху коленете си главата на брат си. — Поли! Защо?

Всички мълчаха. Дори онези, които знаеха защо. Реган обърна към тях своето изкривено от болка, мокро от сълзите лице.

— Какво да кажа сега на мама? — простена той. — Какво да й кажа?

Всички мълчаха.

Наблизо, заобиколено от войници с черно-златистите цветове на Каедвен, лежеше Венцк. Дишаше тежко и при всяко издишване от устните му излизаха кървави мехури. До него беше клекнала Трис, а над тях беше рицарят с блестяща броня.

— Е, какво? — попита рицарят. — Госпожице магьоснице? Ще оцелее ли?

— Направих всичко, каквото можех. — Трис се изправи, стисна устни. — Но…

— Какво?

— Те са използвали ето това. — Тя показа стрела със странен накрайник и удари с нея една паднала наблизо бъчва. Накрайникът на стрелата се разтвори, раздели се на четири остри игли.

Рицарят изруга.

— Фредегард… — произнесе с усилие Венцк. — Чуй ме, Фредегард…

— Не бива да говориш! — изрече рязко Трис. — Нито пък да мърдаш. Заклинанието едва действа!

— Фредегард — повтори комисарят. Кървавият мехур на устните му се пръсна, на мястото му се образува нов. — Сбъркахме… Всички ние сбъркахме. Не е Ярпен… Подозирахме го несправедливо. Гарантирам за него. Ярпен не ни е предал… Не е пре…

— Мълчи! — извика рицарят. — Мълчи, Вилфрид! Хей, бързо, дайте тук носилка! Носилка!

— Късно е вече — каза тихо магьосницата, гледайки устните на Венцк, върху които спряха да се появяват мехури. Цири се извърна и притисна лице към Гералт.

Фредегард се изправи. Ярпен Зигрин не гледаше към него. Гледаше към убитите. Към Реган Далберг, който продължаваше да стои на колене до трупа на брат си.

— Това беше необходимо, господин Зигрин — каза рицарят. — Във война сме. Имаше заповед. Трябваше да се убедим…

Ярпен мълчеше. Рицарят наведе глава.

— Простете — прошепна той.

Джуджето бавно обърна глава и погледна към него. Към Гералт. Към Цири. Към всички хора.

— Какво направихте с нас? — попита той с горчивина. — Какво направихте с нас? В какво… ни превърнахте?

Никой не отговори.

Очите на дългокраката елфка бяха стъклени и матови. Върху изкривените й устни беше застинал вик.

Гералт прегърна Цири. Бавно откачи от салтамарката й бялата роза, покрита с тъмни петънца кръв, и безмълвно я хвърли върху тялото на „катерицата“.

— Сбогом — прошепна Цири. — Сбогом, Роза от Шаеравед. Сбогом и…

— … И ни прости — довърши Гералт.

Пета глава

Скитат из страната, досадни и нагли, самопровъзгласили се за преследвачи на злото, укротители на върколаци и изтребители на упири; измъкват пари от лековерните и след тази нечестна заработка продължават нататък, за да повторят измамата си в най-близкия град. Най-лесно намират прием в къщите на честни, простодушни и невежи стопани, които приписват всичките си нещастия и несгоди на магии, на противоестествени творения и чудовища, на действия на въздушни или зли духове. Вместо да се молят на боговете, вместо да внасят в храмовете богати пожертвования, тези невежи са готови да дадат последния си грош на коварните вещери, вярвайки, че вещерите, тези изроди безбожници, ще успеят да облекчат участта им и да предотвратят нещастията.

Аноним, „Монструм, или описание на вещер“

Нямам нищо против вещерите. Нека да преследват вампирите. Стига само да си плащат данъците.

Радовид III Смели, крал на Редания

Ако търсиш справедливост, наеми вещер.

Надпис на стената в Катедрата по право в Оксенфуртския университет

— Каза ли нещо?

Хлапакът подсмръкна и отмести от челото си прекалено голямата кадифена шапка с фазаново перо, висящо отстрани.

— Ти рицар ли си? — повтори той, гледайки Гералт със сините си като мастило очи.

— Не — отвърна вещерът, учуден, че изобщо е решил да отговори. — Не съм рицар.

— Но ти имаш меч! Моят татко е рицар на крал Фолтест. И също има меч. По-голям от твоя!

Гералт опря лакти на парапета и се изплю във водата, пенеща се около кърмата на корабчето.

— Ти го носиш на гърба си — не се отказваше сополанкото. Шапката отново захлупи очите му.

— Какво?

— Мечът. На гърба. Защо имаш меч на гърба?

— Защото ми откраднаха греблото.

Сополанкото отвори уста, позволявайки на всички да се възхитят на дупките на мястото на млечните му зъби.

— Махни се от парапета — каза вещерът. — И си затвори устата, че ще влезе някоя муха.

Момчето отвори устата си още по-широко.

— Побелял, а глупав! — промърмори майката на момчето, богато облечена дворянка, докато дърпаше малкия за яката от боброва кожа на палтенцето му. — Ела тук, Еверет! Колко пъти съм ти казвала да не фамилиарничиш с простолюдието!

Гералт въздъхна, докато гледаше островите и скалите, придобиващи очертания сред утринната мъгла. Корабчето, тромаво като костенурка, се движеше с характерната за костенурките скорост, продиктувана от ленивото течение на Делтата. Пътниците, предимно търговци и селяни, дремеха върху своя багаж. Вещерът отново разви свитъка и се върна към писмото на Цири.

… Спя в голяма зала, която се нарича „спалня“, а леглото ми е страшно огромно, казвам ти! При Средните Девойки съм, общо дванайсет сме, но дружа най-много с Еурнейд, Кати и Йола Втора. Днес например, Ядох Бульон, а най-лошото е, че понякога трябва да се Пости и да се става в най-ранни Зори. По-рано, отколкото в Каер Морхен. Останалото ще го напиша утре, защото сега ще имаме Молене. В Каер Морхен никой никога не се моли, интересно защо тук трябва? Сигурно защото това е Храм.

Гералт, Майка Ненеке прочете и каза да не пиша Глупости и да съм ясна и без грешки. И че се уча, и се чувствам добре, и съм здрава. Чувствам се добре и съм здрава, за съжаление съм Гладна, но след малко ще Обядваме. И ми каза също Майка Ненеке, че молитвите още на никого не са навредили, нито на мен, нито на теб със сигурност.

Гералт, пак имам свободно време, така че ще ти напиша какво уча. Да чета и пиша правилни Руни. История. Природа. Поезия и Проза. Правилно изразяване на Всеобщия Език и Старата Реч. Аз съм най-добре от всички по Старата Реч, мога даже да пиша на Старите Руни. Ще ти напиша нещо, сам ще видиш. Elaine blath, Feainnewedd. Това означава: „Прекрасно цветенце, дете на Слънцето.“ Сам виждаш, че мога. И още.

Сега мога да пиша пак, защото намерих ново перо, понеже старото се счупи. Майка Ненеке прочете и ме похвали, че е правилно. И ми каза да напиша, че съм послушна и да не се тревожиш. Не се тревожи, Гералт.

Пак имам време, затова ти пиша какво се случи. Когато хранихме пуйките, аз, Йола и Кати, тогава Един голям Пуяк ни нападна, имаше червена шия и беше Ужасно Страшен. Първо нападна Йола, а после искаше да нападне и мен, но аз не се уплаших, защото е по-малък от мен и не е толкова бърз като Махалото. Направих финт и пирует и го ударих два пъти с пръчката и той Избяга. Майка Ненеке не ми разрешава да нося тук Моя Меч, жалко, понеже щях да покажа на тоя Пуяк какво съм научила в Каер Морхен. Аз вече знам, че със Старите Руни е правилно да се пише Caer a’Muirehen и че това означава Крепостта на Старото Море. Сигурно затова там навсякъде има Раковини и Рапани и Риби, отпечатани в Камъните. А Цинтра се пише правилно Xin’trea. А моето име произлиза от Zireael, понеже това означава Лястовичка, а това означава, че…

— Четете ли?

Гералт вдигна глава.

— Чета. Защо? Случило ли се е нещо? Някой забелязал ли е нещо?

— Не, нищо — отговори шкиперът, бършейки ръка в кожения си кафтан. — Всичко във водата е спокойно. Но има мъгла, а ние вече сме близо до Островчето на жеравите…

— Знам. Плувам оттук вече за шести път, Дървеницо, без да броя пътуванията на връщане. Вече познавам пътя. Държа си очите отворени, не се притеснявай.

Шкиперът кимна и се отдалечи в посока на носа, като прескачаше натрупаните навсякъде сандъци и вързопи на пътниците. Заградените в средата на палубата коне пръхтяха и удряха с копита по дъските на палубата. Корабчето плуваше по следата на реката, в гъста мъгла, носът му пореше полето от водни лилии, заобикаляйки островчетата. Гералт се върна към писмото.

… това означава, че имам елфическо име. Но нали аз не съм елфка? Гералт, тук, при нас, също говорят за „катериците“. Понякога даже идват войници и разпитват и разправят, че ранените елфи не бива да се лекуват. Аз не съм казала нито дума за това, което стана през пролетта, не се бой. Помня и че трябва да тренирам, не се притеснявай. Ходя в парка и тренирам, когато имам време. Но не винаги, защото трябва да работя в кухнята или в градината, както всички момичета. А имаме и ужасно много за учене. Но нищо, ще уча. Ти нали също си учил в Храма, Майка Ненеке ми каза. Каза ми още, че всеки глупак може да размахва меча, но вещерката трябва да бъде умна.

Гералт, ти обеща да идваш. Идвай.

Твоя Цири

ПП. Идвай, идвай.

ПП II. Майка Ненеке каза да ти напиша накрая Слава на Великата Мелителе, нека винаги да бъде благосклонна към теб. И нищо да не ти се случи.

Цири

„Да можех да отида в Еландер — помисли си той, докато прибираше писмото. — Но е опасно. Може да ги насоча по следите си… И с тези писма също трябва да се приключи. Ненеке използва жреческа поща, но въпреки това… Проклятие, прекалено рисковано е.“

— Хммм… Хммм…

— Какво има пак, Дървеницо? Вече отминахме Островчето на жеравите.

— И слава на боговете, без произшествия — въздъхна шкиперът. — Е, господин Гералт, явно курсът отново ще бъде спокоен. Мъглата скоро ще се вдигне, а когато слънцето се покаже, край със страховете. Чудовището не се показва на слънчева светлина.

— Това може само да ме радва.

— Сигурен съм — усмихна се криво Дървеницата. — Компанията ви плаща на курс. Дали ще се случи нещо или не — все ще си вземете грошовете, нали?

— Питаш, като че ли не знаеш. Какво, да не би да се пробужда завист в теб? Че заработвам, докато стоя облегнат на парапета и гледам чайките? А на теб за какво ти плащат? За същото. За това, че си на палубата. Ако всичко върви гладко, нямаш никаква работа, разхождаш се от носа до кърмата, хилиш се на пътничките или опитваш да изнудиш търговците да те почерпят някоя водка. Мен също са ме наели, за да бъда на палубата. За всеки случай. Курсът е безопасен, защото има вещер на борда. Разходите за вещера са включени в цената на курса, нали така?

— Разбира се, че е така — въздъхна шкиперът. — Компанията не е на загуба. Познавам ги добре. Работя за тях пета година — плувам по Делтата, от Пиана до Новиград, от Новиград до Пиана. Е, да се хващаме за работа, господин вещер. Вие си се облегнете на парапета, а аз ще се разходя от носа до кърмата.

Мъглата се поразреди. Гералт извади от чантата си второто писмо, което неотдавна му бе донесъл странен посланик. Четеше това писмо за около трийсети път. То ухаеше на люляк и касис.

Скъпи приятелю…

Вещерът изруга тихо, гледайки едрите, равни, ъгловати, изписани с енергични движения на перото руни, отразяващи безпогрешно настроението на пишещия. Гералт за пореден път усети огромно желание да се опита да се ухапе по задника. Когато преди месец писа на магьосницата, две нощи поред се чудеше как да започне писмото. Най-накрая се спря на „Скъпа приятелко“. И сега си го беше получил.

Скъпи приятелю, страшно ме зарадва изненадващото ти писмо, получено почти три години след последната ни среща. Радостта ми беше още по-голяма, като се има предвид, че кръжаха разни слухове за твоята внезапна и неочаквана гибел. Постъпил си добре, като си решил да опровергаеш официално тези слухове, пишейки ми, хубаво е също, че направи това толкова бързо. От писмото ти следва, че си водил спокоен и скучен живот, лишен от каквито и да било изненади. В настоящите времена такъв живот е истински лукс, скъпи приятелю, и аз се радвам, че си успял да го постигнеш.

Трогна ме неочакваната ти загриженост за моето здраве, която си благоволил да проявиш, скъпи приятелю. Бързам да те известя, че наистина вече се чувствам по-добре, периодът на несгоди е зад гърба ми, отървах се от грижи, с чието описание не искам да те отегчавам.

Много ме безпокои и притеснява това, че подаръкът, получен неочаквано от Съдбата, ти е донесъл толкова неприятности. Ти си абсолютно прав, като предполагаш, че се налага професионална помощ. Макар и описанието на трудностите, с които си се сблъскал, да е доста тайнствено, което е разбираемо, аз съм сигурна, че знам източника на проблема. И съм съгласна с мнението ти, че е абсолютно необходима помощта на още една магьосница. Гордея се, че съм втората, към която си се обърнал. И с какво съм заслужила толкова високо място в списъка?

Бъди спокоен, скъпи приятелю, а ако си се готвил да се обърнеш за помощ към други магьоснички, се откажи, защото няма нужда. Незабавно тръгвам право към мястото, което си посочил толкова завоалирано, но по разбираем за мен начин. Естествено, тръгвам абсолютно тайно и при съблюдаване на всички мерки за безопасност. На място ще се ориентирам в същността на проблема и ще направя каквото е по силите ми, за да успокоя бушуващия извор. При това ще се постарая да не се представя по-зле от други дами, към които си се обръщал, обръщаш се или възнамеряваш да се обърнеш за помощ. Все пак съм твоя скъпа приятелка. Прекалено ми е ценно твоето скъпо приятелство, за да те подведа, скъпи приятелю.

Ако през следващите няколко години решиш да ми пишеш, не се колебай нито за миг. Винаги се радвам на писмата ти.

Твоя приятелка Йенефер

Писмото ухаеше на люляк и касис.

Гералт изруга.

От мислите му го изтръгна неочаквано движение на палубата и поклащане на корабчето, сигнализиращо за смяна на курса. Част от пътниците изтичаха на десния борд. Шкиперът Дървеницата крещеше от носа команди, корабът бавно и неохотно напускаше фарватера[26] и завиваше към темерийския бряг, правейки път на два изплували от мъглата кораба. Вещерът ги погледна с интерес.

Отпред плуваше голям, поне седемдесет сажена[27] дълъг тримачтов галеас[28], над който се развяваше тъмночервено знаме със сребърен орел. Отзад, с помощта на ритмично работещи четирийсет гребла, се плъзгаше малка тънка галера, украсена със знак, изобразяващ златисточервен шеврон[29] на черен фон.

— Оха, като големи дракони са — възкликна Дървеницата, заставайки до вещера. — Така порят реката, че правят вълни.

— Интересно — промърмори Гералт. — Галеасът плува под реданско знаме, а галерата е от Аедирн.

— От Аедирн, и още как — потвърди шкиперът. — И носи знамето на наместника в Хаге. Но забележете, че двата кораба имат остро дъно, почти два сажена газене. Значи не са тръгнали до самото Хаге, защото не могат да минат през праговете и плитчините в горното течение на реката. Тръгнали са за Пиана или за Белия мост. И вижте, на бордовете е пълно с войска. Това не са търговци. Това са военни кораби, господин Гералт.

— На галеаса пътува някой важен. Разпънали са шатра на палубата.

— Е, да, сега така пътуват велможите — кимна Дървеницата, чоплейки зъбите си с отцепена от дъските на борда клечка. — По реката е по-безопасно. Из горите върлуват „ударните отряди“ на елфите, не знаеш иззад кое дърво може да полети стрела. А по водата не е страшно. Елфите са като котките — не обичат водата. Предпочитат да седят в храсталака…

— Това сигурно е някой наистина важен. Шатрата е пищна.

— Сигурно. Кой знае, може самият крал Визимир да е оказал чест на реката? Сега пътешестват най-различни хора… А след като се заговорихме за това — в Пиана ме помолихте да си отварям ушите за това дали някой се интересува за вас и разпитва за вас. Виждате ли го онзи сакатник там?

— Не сочи с пръст, Дървеницо. Какъв е този?

— Откъде да знам? Сам го попитайте, нали идва към вас. Гледайте как се клатушка! А водата е като огледало, по дяволите, ако малко се развълнува, сигурно ще започне да ходи на четири крака, нескопосникът!

„Нескопосникът“ се оказа нисък кльощав мъж на неопределена възраст, обгърнат с широко и не особено чисто вълнено наметало, закрепено с кръгла месингова брошка. Иглата на брошката, очевидно изгубена, беше заменена от крив гвоздей със сплескана глава. Мъжът се приближи, изкашля се, присви късогледите си очи.

— Хмм… Имам ли удоволствието да говоря с Гералт от Ривия, вещерът?

— Да, любезни господине. Имате.

— Позволете да ви се представя. Аз съм Линус Пит, магистър, преподавател по естествена история в Оксенфуртската академия.

— Извънредно ми е приятно.

— Хмм… Казаха ми, че охранявате кораба по поръчение на Компанията на Малатиус и Грок. Май заради опасността от нападение на някакво чудовище. Интересува ме следното: за какво точно чудовище става въпрос?

— И мен самият ме интересува това. — Вещерът се облегна на парапета, гледайки мяркащите се в мъглата тъмни очертания на крайбрежните низини откъм темерийския бряг. — И стигнах до извода, че са ме наели по-скоро за в случай на нападение на някой от ударните отряди на Scoia’tael, за които се говори, че върлуват в околността. Пътувам вече за шести път между Пиана и Новиград, а жагницата не се е показала нито веднъж…

— Жагница? Това сигурно е някакво народно название. Предпочитам да използвате научния термин. Хмм… Жагница… Наистина не знам кое същество имате предвид…

— Имам предвид грапаво чудовище, дълго два сажена, наподобяващо обрасъл с водорасли дънер, с десет лапи и челюсти като пили.

— Има какво да се желае, за да бъде това описание точно от научна гледна точка. Може би става въпрос за някакъв вид от семейство Hyphydridae?

— Не е изключено — въздъхна Гералт. — Жагницата, доколкото ми е известно, е част от изключително отвратително семейство, за което досега не е измислено достатъчно обидно название. Работата е там, уважаеми господин магистър, че, както се говори, някой от представителите на това неприятно семейство е нападнал преди две седмици един от корабите на Компанията. Тук, в Делтата, недалеч от мястото, където се намираме в момента.

— Който говори такива неща, е невежа или лъжец — засмя се пискливо Линус Пит. — Не е възможно да се е случило нищо подобно. Познавам много добре фауната на Делтата. Тук няма никакви представители на семейство Hyphydridae. Нито пък някакви други, до такава степен опасни представители на хищнически видове. Значителната соленост и нетипичният химичен състав на водата, особено по време на прилива…

— По време на прилива — прекъсна го Гералт, — след като водата премине през каналите на Новиград, в Делтата изобщо няма вода в научния смисъл на тази дума. А има някаква течност, състояща се от отходни води, мазнина и удавени плъхове.

— За съжаление, за съжаление — натъжи се господин магистърът. — Деградация на средата… Няма да повярвате, но от над две хиляди вида риби, които са обитавали реката само преди петдесет години, сега са оцелели не повече от деветстотин. Това е наистина много тягостно.

Двамата се облегнаха на парапета и безмълвно се загледаха в мътната зелена бездна. Приливът вече беше започнал и водата вонеше все по-силно. Появиха се и първите удавени плъхове.

— Напълно измрели са главочите — наруши мълчанието Линус Пит. — Изчезнали са кефалът, змиеглавата риба, китарът, ивичестият вюн, барбусът, кротушката, кралската зъбатка…

Водата на около десетина метра от корабчето забълбука. За момент двамата видяха около двайсетфунтова кралска зъбатка, която погълна един удавен плъх и се скри в дълбините, размахвайки изящно опашката си.

— Какво беше това? — потрепери магистърът.

— Не знам. — Гералт погледна в небето. — Може би пингвин?

Ученият го погледна накриво и стисна устни.

— Обаче със сигурност не беше вашата легендарна жагница! Казвали са ми, че вещерите са големи познавачи на някои редки видове. А вие не стига, че повтаряте слуховете и измишльотините, но отгоре на това се опитвате да ми се подигравате по просташки начин… Вие изобщо слушате ли ме?

— Мъглата не се вдига — изрече тихо Гералт.

— А?

— Вятърът е много слаб. Когато влезем в протока между островите, ще отслабне още повече. Ще бъде мъгливо чак до самия Новиград.

— Аз не пътувам до Новиград, а до Оксенфурт — обяви сухо Пит. — А мъглата? Нали не е чак толкова гъста, че да попречи на навигацията, как мислите?

Хлапакът с шапката с перото притича покрай тях и се наведе над парапета, опитвайки се да улови с пръчка някой от удрящите се в кораба плъхове. Гералт се приближи до него и му взе пръчката.

— Махай се оттук! И не се доближавай до парапета!

— Мааамооо!

— Еверет! Веднага ела тук!

Магистърът се изправи и погледна проницателно вещера.

— Вие, изглежда, наистина вярвате, че нещо ни заплашва?

— Господин Пит — каза Гералт колкото се може по-спокойно, — преди две седмици нещо е отвлякло двама души от палубата на един от корабите на Компанията. По време на мъгла. Не знам какво е това. Може да е вашата хифрида, или както там се казва. Може и да е кротушка. Но аз мисля, че е жагница.

Ученият се нацупи.

— Предположенията — заяви той — трябва да се опират на сериозна научна основа, а не на слухове и измишльотини. Нали ви казах — хифридата, както е научното наименование на жагницата, не се среща във водите на Делтата. Била е изтребена преди повече от половин век, между другото вследствие на дейността на подобните вам, готови да убият веднага всичко, което изглежда неприятно, без да помислят, без да проучат съществото, без да го изследват, без да се интересуват от екологичната ниша.

На Гералт за момент му се прииска да каже искрено какво мисли за жагницата и нейната екологична ниша, но размисли.

— Господин магистър — каза той спокойно. — Една от двете отвлечени от палубата личности е била млада бременна жена. Искала е да охлади във водата отеклите си крака. Теоретично нейното дете някой ден би могло да стане ректор на вашия университет. Какво ще кажете за този подход към екологията?

— Ненаучен, емоционален и субективен подход. Природата се ръководи от свои собствени закони и макар те да са жестоки и безкомпромисни, не бива да се коригират. Това е борба за съществуване! — Магистърът се наведе над парапета и се изплю във водата. — А унищожаването на видове, дори и хищнически, не може да се оправдае с нищо. Какво ще кажете?

— Ще кажа, че е опасно да се навеждате така над парапета. Наблизо може да има жагница. Искате ли да проверите на свой гръб как жагницата се бори за съществуване?

Линус Пит пусна парапета и бързо отскочи назад. Леко пребледня, но веднага си възвърна контрола върху себе си и отново прехапа устни.

— Сигурно знаете много за тези фантастични жагници, господин вещерю?

— Несъмнено по-малко от вас. Така че може ли да се възползвам от случая? Ще бъдете ли така добър, господин магистър, да ми разкажете това-онова за водните хищници? Ще ви послушам с удоволствие, така пътешествието ще върви по-леко.

— Подигравате ли ми се?

— В никакъв случай. Наистина бих искал да запълня пропуските в образованието си.

— Хмм… Ако е наистина… Защо не. Тогава слушайте. Семейство Hyphydridae, влизащо в род Amphipoda, или Разнокраки, обхваща четири известни на науката вида. Два от тях живеят изключително в тропическите води. В нашата климатична област се среща, понастоящем доста рядко, само неголямата Hyphydra Longicauda, а също и достигащата малко по-големи размери Hyphydra Marginata. Биотопите на двата вида са застоялите или бавно течащи води. Това са наистина хищни видове, предпочитащи за храна топлокръвните същества… Искате ли да добавите нещо?

— Засега не. Слушам със затаен дъх.

— Да, хмм… В книгите се споменава също и подвидът — Pseudo Hyphydra, живеещ в блатата на Ангрен. Обаче наскоро ученият Бумблер от Алдерсберг доказа, че това е напълно самостоятелен вид от семейство Mordidae, или Гризобийци. Хранят се само с риби и дребни земноводни. Новото им наименование е Ichtyouorax Bumbleri.

— Това чудовище е извадило късмет — усмихна се вещерът. — За трети път го кръщават.

— Как така?

— Съществото, за което говорите, е жиритвата, която на Старата реч се нарича cinerea. И ако ученият Бумблер твърди, че се хранят само с риби, то може да се направи изводът, че той никога не се е къпал в езеро, в което живее жиритва. Но в едно нещо Бумблер е прав: че cinerea има толкова общо с жагницата, колкото аз с лисицата. И аз, и тя обичаме да си похапваме патешко.

— Каква cinerea? — възкликна магистърът. — Cinerea е митично същество! Наистина съм разочарован от невежеството ви. Наистина съм изумен…

— Знам — прекъсна го Гералт. — Губя много при близко запознанство. Въпреки това ще си позволя да коригирам на няколко места вашите теории, господин Пит. Да, жагниците винаги са живели в Делтата и продължават да живеят тук. Наистина, по някое време се е смятало, че са изчезнали. Защото те са се хранели с малки тюленчета…

— С малки морски свине — поправи го магистърът. — Не бъдете невежа. Не бъркайте тюлените с…

— … Хранели са се с морски свине, а морските свине били изтребени, защото приличат на тюлените. Източник са на същата кожа и мас като тюлените. По-късно били прокопани канали в горното течение на реката, били построени диги и прегради. Течението отслабнало, Делтата се затлачила и обрасла. А жагницата мутирала. Приспособила се.

— А?

— Хората възстановили хранителната й верига. Осигурили й други топлокръвни същества на мястото на морските свине. Започнали да превозват по Делтата овце, добитък, свине. Жагниците бързо съобразили, че всеки плуващ по реката сал, кораб или шлеп е един огромен съд с лакомства.

— А мутацията? Казахте нещо за мутация!

— Тази гадост — Гералт посочи зелената вода, — изглежда, устройва жагницата. Подпомага растежа й. Разправят, че тварта може да достигне такива размери, че без никакво усилие отмъква цяла крава от сал. А свалянето на човек от борда е направо дребна работа за нея. Особено от палубите на тези корабчета, които Компанията използва за превоз. Сам виждате колко дълбоко гази.

Магистърът се дръпна от парапета възможно най-бързо — колкото му позволяваха багажът и вързопите.

— Чух плясък! — прошепна той, взирайки се в мъглата между островчетата. — Господин вещер! Чух…

— Спокойно. Освен плясъците се чува още скърцането на гребла в халките им. Това са митничарите от реданския бряг. Ще видите, сега ще се появят и ще настане такъв смут, какъвто не биха създали три, че даже и четири жагници.

Край тях претича Дървеницата. Изруга грозно, защото момчето с шапката с перо му се мотаеше в краката. Пътниците и търговците, страшно обезпокоени, ровеха в багажите си и се опитваха да скрият контрабандните стоки.

Скоро се чу чукването между борда и голяма лодка и на палубата на корабчето изскочиха четирима пъргави, ядосани и много шумни типове. Те веднага обградиха шкипера и започнаха да крещят страховито, опитвайки се усилено да си придадат важност, а после с ентусиазъм се прехвърлиха върху багажа на пътниците.

— Започнаха да преглеждат още преди да сме акостирали! — оплака се Дървеницата, докато се приближаваше до вещера и магистъра. — Това е противозаконно, нали? Та ние още не сме на реданска земя. Редания е на десния бряг, на половин миля оттук!

— Не — възрази магистърът. — Границата между Редания и Темерия преминава през средата на течението на Понтар.

— А как, мамка му, да се измери средата тук? Тук е Делтата! Островчетата и ръкавите постоянно си променят местоположението, фарватерът един ден е на едно място, на следващия ден — на друго. Наказание божие! Ей, пикльо, остави този прът, защото ще ти насиня задника! Благородна госпожо! Наглеждайте си детето! Наказание божие!

— Еверет! Остави това, ще се изцапаш!

— Какво има в този сандък? — крещяха митничарите. — Хей, развържи този възел! На кого е тази каручка? Има ли валута? Има ли валута, питам! Темерийски или нилфгардски пари?

— Ето така изглежда митническата война — изкоментира суматохата Линус Пит, като изражението му стана дълбокомислено. — Визимир принуди Новиград да въведе мито. Фолтест от Темерия отговори с въвеждането на абсолютно мито във Визима и Горс Велен. По този начин нанесе голям ущърб на реданските търговци, така че Визимир вдигна таксата за темерийски изделия. Защитава реданската икономика. Темерия е заляна с евтини стоки, произведени в нилфгардските манифактури. Затова митничарите са толкова усърдни. Ако през границата се прехвърлят свободно големи количества нилфгардски стоки, реданската икономика може да рухне. Редания няма манифактури, а занаятчиите няма да издържат на конкуренцията.

— Накратко казано — усмихна се Гералт, — Нилфгард чрез стоки и злато полека-лека завоюва това, което не е успяла със силата на оръжието. Темерия не се ли защитава? Фолтест не е ли блокирал южната граница?

— Как да го направи? Стоките минават през Махакам, през Бруге, през Верден, през Цидарис. Търговците се интересуват изключително от печалбата, а не от политиката. Ако крал Фолтест блокира границата, търговските гилдии ще вдигнат страшен шум…

— Има ли валута? — попита, приближавайки се към тях, един митничар с кървясали очи и обрасла с четина муцуна. — Нещо за облагане с мито?

— Аз съм учен!

— Ако ще да си княз! Питам какво внасяте!

— Остави ги, Боратек — каза началникът на групата, висок и широкоплещест митничар с дълги черни мустаци. — Не позна ли вещера? Здравей, Гералт. Това твой познат ли е? Учен? Сигурно до Оксенфурт, господине? И без багаж?

— Точно така. До Оксенфурт. И без багаж.

Митничарят измъкна от ръкава си огромна носна кърпа и избърса челото си, мустаците и шията.

— И как е този път, Гералт? — попита той. — Не се ли появи чудовището?

— Не. А ти, Олсен, може би си видял нещо?

— Нямам време да зяпам насам-натам. Работя.

— Моят татко е рицар на крал Фолтест! — обяви прокрадналият се безшумно Еверет. — И има още по-дълги мустаци!

— Изчезвай оттук, сополанко — скара му се Олсен и въздъхна тежко. — Дали нямаш малко водка, Гералт?

— Не.

— Но аз имам — изуми всички ученият от Академията, вадейки от торбата си плосък мех.

— А аз имам мезе — похвали се Дървеницата, който ненадейно изникна отнякъде. — Пушена риба!

— А моят татко…

— Изчезвай, пикльо!

Насядаха върху няколко навити въжета в сянката на една от разположените насред палубата каруци и започнаха да отпиват един по един от меха и да замезват с рибата. На Олсен му се наложи да ги напусне за известно време, защото избухна скандал. Един търговец — джудже от Махакам — искаше да му се намали митото, като се опитваше да убеди митничаря, че внасяните от него кожи не са от лисици, а от много едри котки. Майката на любопитния и досаден Еверет изобщо не даваше багажът й да бъде прегледан, като с писклив глас се позоваваше на ранга на мъжа си и дворянските привилегии.

Корабът плуваше бавно по широкия проход между обраслите с храсталаци острови, влачейки след себе си изтръгнати водни лилии и други растения. Сред тръстиките грачеха страховито блатни птици и подсвиркваха водни костенурки. Чаплите, застанали на един крак, гледаха във водата със стоическо спокойствие, знаейки, че няма защо да се разгорещяват — рано или късно рибата ще доплува сама.

— И какво, господин Гералт? — подхвърли Дървеницата, докато облизваше кожицата на една от рибите. — Още един спокоен курс? Знаете ли какво ще ви кажа? Това чудовище не е глупаво. Знае, че го дебнете. Ние, в селото, имахме, разбирате ли, рекичка и в нея живееше видра. Промъкваше се до двора и душеше кокошките. И беше толкова хитра, че никога не идваше, ако вкъщи беше татко или аз и братята ми. Появяваше се само когато вкъщи бе останал дядо, сам-самичък. А дядо ни, нали разбирате, не само че беше пооглупял, но и краката вече не го държаха. Видрата, мамицата й, сякаш знаеше това. Но един път баща ни…

— Десет процента ad valorem[30]! — извика от средата на палубата търговецът джудже, размахвайки лисичата кожа. — Колкото се полага, и няма да заплатя нито монета повече.

— Тогава ви конфискувам всичко! — изрева разгневено Олсен. — И ще уведомя новиградската стража, а тогава ще отидете в ареста заедно с този ваш Валорем! Ботарейк, взимай всичко до последния грош! Хей, оставихте ли ми нещо?

— Сядай, Олсен. — Гералт му освободи място върху въжетата. — Както виждам, работата ти е доста нервна.

— Ох, вече ми е дошло до гушата. — Митничарят въздъхна, отпи от меха, избърса мустаците си. — Ще взема да я зарежа и да се върна в Аедирн. Аз съм кореняк венгербергец, дойдох в Редания със сестра си и зетя, но ще се върна. Знаеш ли, Гералт, мисля да се запиша във войската. Май крал Демавенд е обявил, че набира специални войски. Половин година обучение в лагери, а след това ще изкарвам тройно повече пари, отколкото вземам тук, дори ако броя и подкупите. Тая риба е пресолена.

— Слушал съм за тези специални войски — потвърди Дървеницата. — Те са предназначени да се борят с „катериците“, защото обикновената войска не може да се справи с ударните отряди на елфите. Чух, че там приемат с най-голяма охота полуелфи. Но тези лагери, в които ги обучават, са същински пъкъл. Оттам половината излизат с добри заплати, другата половина — напред с краката.

— Така трябва — каза митничарят. — Специалните войски не са шега работа, шкипер. Това не са скапани щитоносци, на които трябва да им се покаже само кой е острият край на копието. Специалните войски трябва да умеят да се бият.

— Че ти такъв суров боец ли си, Олсен? А не те ли е страх от „катериците“? Че ще ти надупчат задника със стрели?

— Да, бе! Аз също знам как да опъвам тетивата! Вече съм воювал с Нилфгард, няма да се уплаша от някакви си елфи!

— Разправят — потрепери Дървеницата, — че ако някой попадне жив в ръцете на тези Scoia’tael… То по-добре да не се е раждал. Изтезават го до смърт.

— Я си затваряй устата, шкипер! Говориш като някоя жена. Войната си е война. Веднъж убиваш врага си, втория път врагът ти сритва задника. И нашите не жалят много пленените елфи.

— Тактиката на терора. — Линус Пит изхвърли през борда главата и гръбначната кост на една от рибите. — Насилието ражда насилие. Омразата се е сраснала със сърцата… и е отровила кръвта на побратимите…

— Какво? — намръщи се Олсен. — Говорете на човешки!

— Настанаха тежки времена.

— Да, наистина — потвърди Дървеницата. — Несъмнено ще има голяма война. Всеки ден небето е пълно с врани, като че ли вече им мирише на мърша. А пророчицата Итлина е предсказала края на света. Щяла да дойде Бялата светлина, а после — Белия студ. Или обратното, забравих как беше. А хорицата разправят, че вече се виждали знамения в небето…

— Ти по-добре гледай във фарватера вместо в небето, шкипер, за да не заседне корабът ти в някоя плитчина. Е, ето го и Оксенфурт. Гледайте, вече се вижда и Бъчвата!

Мъглата се беше разредила и се бе открил изглед към храсталаците и пасищата на десния бряг на реката, както и към част от издигащия се над тях акведукт.

— Това, господа, е експериментална пречиствателна станция — похвали се магистърът, отказвайки поредната глътка. — Това е огромен успех за науката, огромно достижение за Академията. Ремонтирахме стария елфически акведукт, каналите и резервоара и вече пречистваме отточните води от университета, градчето и близките села и ферми. Това, което наричате Бъчвата, е именно резервоарът. Огромен успех на науката…

— Наведете главите, наведете главите — предупреди ги Олсен, скривайки се зад фалшборда. — Миналата година това нещо избухна и лайната се разлетяха чак до Острова на жеравите.

Корабчето навлезе в протока между островите, широката кула и акведуктът се скриха в мъглата. Всички въздъхнаха с облекчение.

— Няма ли да минеш през Оксенфуртския проток, Дървеницо? — попита Олсен.

— Първо ще мина през Залива на габърите. За продавачите на риба и търговците от темерийския бряг.

— Хммм — почеса се по шията митничарят. — През Залива… Слушай, Гералт, случайно да имаш някакви конфликти с темерийците?

— Защо? Да не е разпитвал някой за мен?

— Позна. Както виждаш, не съм забравил молбата ти да се оглеждам за такива, които разпитват за теб. Та значи, темерийската стража е разпитвала за теб. Казаха ми го темерийски митничари, с които съм в добри отношения. Нещо тук намирисва, Гералт.

— Водата? — притесни се Линус Пит, поглеждайки боязливо към акведукта и „огромния успех на науката.“

— Този пикльо? — посочи Дървеницата Еверет, който постоянно се навърташе наблизо.

— Нямам предвид това — намръщи се митничарят. — Чуй ме, Гералт, темерийските митничари казаха, че онези стражи са задавали странни въпроси. Те знаят, че пътуваш на корабите на Малатиус и Грок. Питали са… дали пътуваш сам. Дали не си заедно със… По дяволите, само не се смей! Интересували се от някаква непълнолетна госпожица, която уж била видяна в твоята компания.

Дървеницата се разкикоти. Линус Пит хвърли на вещера изпълнен с неприязън поглед — такъв, какъвто се полага на белокоси мъже, от които се интересува законът заради увлечението им по непълнолетни момичета.

— Затова — Олсен се изкашля — митничарите решили, че най-вероятно това е частно разследване. Лични сметки, в които някой е забъркал стражите. Сякаш… семейството на малката или на годеника й. И митничарите се опитали да изяснят кой стои зад това. И изяснили. Това бил някакъв устат дворянин, нито беден, нито скъперник, представящ се като… Риенс или нещо такова. На дясната си буза има червено петно, като от изгаряне. Познаваш ли такъв?

Гералт се изправи.

— Дървеницо — каза той, — ще сляза в Залива на габърите.

— Как така? А чудовището?

— То си е ваша грижа.

— Относно грижите — вметна Олсен, — погледни отдясно на борда, Гералт. За вълка говорим…

Иззад острова, от бързо вдигащата се мъгла изникна ладия, на чиято мачта лениво се развяваше черно знаме, осеяно със сребристи лилии. Екипажът на гемията се състоеше от няколко души с островърхите шапки на темерийската стража.

Гералт бързо бръкна в торбата си и извади оттам двете писма — от Цири и от Йенефер. Трескаво ги накъса на малки парченца и ги хвърли в реката. Митничарят го наблюдаваше безмълвно.

— Мога ли да узная какво правиш?

— Не можеш. Дървеницо, грижи се за коня ми.

— Ти искаш… — намръщи се Олсен. — Ти възнамеряваш…

— Какво възнамерявам, си е моя работа. Не се намесвай, защото ще стане инцидент. Те плуват под темерийско знаме.

— Майната му на знамето им. — Митничарят премести меча върху колана си така, че да му е под ръка, и потърка с ръкав емайлираната пластинка на гърдите си, на която беше изобразен орел на червен фон. — Ако съм на палубата и правя оглед, значи тук е Редания. Няма да позволя…

— Олсен — каза вещерът, хващайки го за ръкава, — не се намесвай, моля те! Този с изгарянето на бузата го няма на ладията. А аз трябва да знам кой е той и какво иска. Трябва да се срещна с него.

— Ще позволиш да те оковат във вериги? Не ставай глупав! Ако това са лични сметки, отмъщение по частно поръчение, то веднага след островите, при Дълбината, ще полетиш към дъното, с котва на шията. Ще се срещнеш с раците на дъното!

— Това е темерийската стража, не са бандити!

— Така ли? Само им виж физиономиите! Впрочем веднага ще разбера какви са. Ще видиш.

Ладията се приближи бързо и пристана до борда на кораба. Един от стражите хвърли въже, друг хвърляше кука към парапета.

— Аз съм шкиперът! — Дървеницата препречи пътя на трима изскочили на борда стражи. — Това е кораб на Компанията на Малатиус и Грок. Какво има…

Един от хората, як и плешив, безцеремонно го блъсна с ръка, дебела като дъбов клон.

— Някой си Гералт, наричан Гералт от Ривия! — изкрещя гръмогласно той, измервайки шкипера с поглед. — Има ли такъв на борда?

— Не.

— Това съм аз. — Вещерът прекрачи през вързопите и сандъците и се приближи: — Аз съм Гералт, наричан Гералт. Какво има?

— В името на закона сте арестуван. — Плешивия обходи с поглед тълпата пътници. — Къде е момичето?

— Сам съм.

— Лъжеш!

— Момент, момент. — Иззад гърба на вещера излезе Олсен и сложи ръка на рамото му. — Спокойно, без крясъци. Закъснели сте, темерийци. Той вече е арестуван, и също в името на закона. Аз го пипнах. За контрабанда. В съответствие с разпорежданията ще го отведа в ареста в Оксенфурт.

— Как така? — намръщи се Плешивия. — А момичето?

— Тук няма и не е имало никакво момиче.

Стражите се спогледаха нерешително. Олсен се усмихна широко, започна да навива черния си мустак с ръка.

— Знаете ли какво ще направим? — засмя се той. — Елате с нас до Оксенфурт, темерийци. Ние с вас сме прости хора, не разбираме от тънкостите на правото. А комендантът на оксенфуртския арест е умен и опитен човек, той ще ни разясни всичко. Нали го познавате нашия комендант? Той например, се познава много добре с вашия, от Залива. Ще изложите пред него проблема си… Ще му покажете заповедта и печата… Нали имате заповед с печат, както е редно?

Плешивия мълчеше, гледайки навъсено митничаря.

— Нямам нито време, нито желание да ходя до Оксенфурт! — извика той накрая. — Ще взема птичката на нашия бряг — и туй то! Стан, Витек! Бързо, претърсете кораба! Веднага намерете онова момиче!

— Момент. По-спокойно. — Олсен, без да обръща внимание на виковете, процеждаше думите бавно и ясно. — Вие сте на реданската страна на Делтата, темерийци. Не внасяте ли нещо, за което трябва да платите мито? Или нещо контрабандно? Сега ще проверим. Ще потърсим. И ако намерим нещо, то все пак ще ви се наложи да дойдете до Оксенфурт. А ние, ако поискаме, винаги можем да намерим нещо. Момчета! При мен!

— Моят татко е рицар! — изпищя изведнъж Еверет, появил се ненадейно отнякъде до Плешивия. — И неговият нож е още по-голям.

Плешивия моментално хвана момчето за яката от боброва кожа и го вдигна във въздуха, събаряйки шапката с перото. Прихвана го за колана и допря до гърлото му ловджийския си нож.

— Назад! — изрева той. — Назад или ще прережа гърлото на сополанкото!

— Еверееет! — изпищя дворянката.

— Интересни методи прилага темерийската стража — изрече бавно вещерът. — Наистина, толкова интересни, че направо не ми се вярва, че това наистина е стражата.

— Затваряй си устата! — изрева Плешивия, тресейки квичащия като прасе Еверет. — Стан, Витек, дръжте го! В окови — и на ладията! А вие — назад! Къде е момичето, питам! Дайте ми я, защото ще заколя пикльото!

— Коли го тогава — процеди Олсен, като даде знак на своите митничари и извади меча си. — Какво, той да не е мое дете? А след като го заколиш, ще си поговорим.

— Не се намесвай! — Гералт хвърли меча си на палубата и спря с жест митничарите и моряците на Дървеницата. — Ваш съм, господин лъжестраж. Пусни детето.

— На ладията! — Плешивия, без да пуска Еверет, тръгна назад към ладията и се хвана за въжето. — Витек, вържи го! А вие, всички — назад! Ако някой се помръдне, хлапето ще умре!

— Полудя ли, Гералт? — промърмори Олсен.

— Не се намесвай!

— Еверееет!!!

Темерийската ладия изведнъж се разлюля и се отблъсна от кораба. Водата експлодира със силен плясък и от нея изскочиха две дълги, зелени, грапави лапи, осеяни с шипове, подобни на крайниците на богомолка. Лапите хванаха единия от стражите, стиснал харпун, и само за миг го завлякоха под водата. Плешивия изрева диво, пусна Еверет и се вкопчи във въжетата, спускащи се от кораба към ладията. Еверет падна с плисък във водата, която вече беше успяла да почервенее. Всички — и на кораба, и на ладията — започнаха да крещят като полудели.

Гералт се изтръгна от ръцете на опитващите се да го завържат стражи. Удари единия с юмрук по брадичката и го изхвърли от борда. Вторият замахна срещу него с един от харпуните, но омекна между ръцете на Олсен — мечът на митничаря беше забит до дръжка под ребрата му.

Вещерът прескочи ниския парапет. Още не беше потопил глава под гъстата от водораслите вода, когато чу гласа на Линус Пит, преподавателя по естествена история в Оксенфуртската академия.

— Какво е това? Що за вид е? Няма такива животни!

Гералт се гмурна под водата до самия борд на темерийската ладия, като по чудо избягна харпуна, с който искаше да го халоса един от хората на Плешивия. Стражът се опита да го удари отново, но падна във водата със стрела в гърлото. Гералт хвана изпуснатия харпун, отблъсна се с крака от борда и се хвърли в кипящия водовъртеж. Удари нещо със замах — надяваше се това да не е Еверет.

— Невероятно! — чу той гласа на магистъра. — Не може да съществува такова животно! Или поне не би трябвало!

„Напълно съм съгласен с последното твърдение“ — помисли си вещерът, докато удряше с харпуна твърдата, осеяна с шипове хитинова обвивка на жагницата. Трупът на темерийския страж потрепваше безсилно между сърповидните челюсти на чудовището. Жагницата изпляска рязко с опашката си и се гмурна към дъното, вдигайки облаци тиня.

Чу тънък вик. Еверет, пляскайки по водата като кутренце, се беше уловил за крака на плешивия, който се опитваше да се качи на ладията по висящите от борда въжета. Въжетата паднаха, стражът и детето с бълбукане потънаха под водата. Гералт се хвърли към тях, гмурна се. Беше абсолютна случайност, че почти веднага докосна с пръсти яката от боброва кожа на момчето. Измъкна момчето от обгърналите го водорасли, обърна се по гръб и доплува до кораба с пляскане на краката.

— Тук, господин Гералт! Тук! — чуваше той заглушаващите се взаимно викове и ревове. — Дай го! Въжето! Хвани въжето! По дяволите! Въжето! Герааалт! С харпуна! Детееето миии!!!

Някой изтръгна детето от ръцете му и го понесе нагоре. В този момент някой друг го хвана отзад, удари го по тила, обърна го под себе си и го бутна под водата. Гералт изпусна харпуна, обърна се и се вкопчи в колана на нападателя си. Опита се да го хване с другата си ръка за косата, но не се получи — това беше Плешивия.

Двамата изплуваха, само за миг. Темерийската ладия вече се беше поотдалечила от кораба, вкопчилите се в схватка Гералт и Плешивия бяха по средата между тях. Плешивия хвана Гералт за гърлото, вещерът заби палеца си в окото на противника си. Стражът изрева, пусна го и се отдалечи с плуване. Гералт не можеше да плува — нещо го държеше за крака и го теглеше надолу. До него изплува като коркова тапа половината от някакво тяло. Гералт вече знаеше какво го е хванало, не се нуждаеше от информацията на Линус Пит, който крещеше от палубата на кораба:

— Това е членестоного! Раздел Amphipoda. Клас Едрочелюстови!

Гералт заудря яростно с ръце по водата, опитвайки се да измъкне краката си от щипала на жагницата, дърпащи го към ритмично щракащите челюсти. Магистърът отново се оказа прав. Челюстите не бяха малки.

— Хващай въжето! — крещеше Олсен. — Хващай въжето!

Над ухото на Гералт изсвистя харпун, който с трясък се заби в покритата с водорасли хитинова обвивка на изплувалата на повърхността жагница. Гералт улови ръкохватката, натисна, силно се отблъсна, сви свободния си крак и със замах изрита жагницата. Изтръгна се от шипестите й лапи, като остави там обувката си, голяма част от панталона си и немалко кожа. Във въздуха продължаваха да свистят харпуни, предимно далеч от целта. Жагницата прибра лапи, махна с опашка и грациозно се гмурна в зелената бездна.

Гералт хвана едно въже, което падна право върху лицето му. Закачи куката за колана си, одирайки се болезнено по хълбока. Почувства дърпане и се понесе нагоре. Подхванаха го множество ръце, прехвърлиха го през парапета и той рухна върху дъските на палубата, ръсейки вода, тиня, водорасли и кръв. Наоколо се тълпяха пътници, хора от екипажа на кораба и митничари. Джуджето, което превозваше лисичата кожа, и Олсен стреляха с лъкове, наведени над фалшборда. Еверет, мокър и зелен от водораслите, ревеше с тракащи зъби в прегръдките на майка си и обясняваше на всички, че не е искал.

— Господин Гералт! — извика Дървеницата над ухото му. — Жив ли сте?

— По дяволите… — Вещерът изплю няколко водорасли. — Стар съм вече за всичко това… Твърде стар…

Отстрани джуджето отпусна тетивата, а Олсен извика радостно:

— Право в търбуха! Уха! Прекрасен изстрел, господин кожухар! Хей, Боратек, върни му парите. С този изстрел си заработи митнически облекчения.

— Почакайте… — изхриптя вещерът, опитвайки се да се изправи. — Не ги убивайте всички, по дяволите! Трябва ми поне един жив!

— Оставихме един — увери го митничарят. — Този, Плешивия, с когото се препирахме. Другите ги простреляхме. А Плешивия — ей го къде плува. Сега ще го хванем. Дайте ми харпун!

— Откритие! Велико откритие! — крещеше Линус Пит, подскачайки по борда. — Съвсем нов, непознат на науката вид! Абсолютен уникат! Ах, колко съм ви благодарен, господин вещер! Отсега нататък този вид ще фигурира в науката като Geraltia maxiliosa pitti!

— Господин магистър — изстена Гералт, — ако наистина искате да ми благодарите… Наречете тази проклетия Everetia.

— Това също е красиво — съгласи се ученият. — Ах, какво откритие! Какъв уникален, изумителен образец! Със сигурност единственият, живеещ в Делтата!

— Не — обади се навъсено Дървеницата. — Не е единственият! Погледнете!

Прилепеният към близкия остров килим от водна растителност потрепери и рязко се разлюля. Те видяха вълна, а после — огромно, продълговато, наподобяващо изгнил дънер тяло, което бързо местеше многобройните си крайници и щракаше с челюсти. Плешивия се огледа, изкрещя ужасено и заплува, драпайки по водата с ръце и крака.

— Какъв екземпляр, какъв екземпляр! — бързо пишеше в бележника си Пит, възбуден до краен предел. — Хватателни крайници на главата, четири двойки челюстокрака… Голям обсег на опашката… Остри щипала…

Плешивия отново се огледа и запищя още по-пронизващо. А Everetia maxiliosa pitti протегна хватателните крайници на главата си и замахна с опашката си. Плешивия запляска отчаяно по водата в безнадежден опит да избяга.

— Лека му вода — каза Олсен. Но не си свали шапката.

— Моят татко — защрака със зъби Еверет — може да плува по-бързо от този господин!

— Махнете оттук детето — промърмори вещерът.

Чудовището разтвори пипала, изщрака с челюсти. Линус Пит пребледня и се извърна.

Плешивия нададе кратък вик, задави се и се скри под повърхността. Водата забълбука, тъмночервена.

— Проклятие. — Гералт седна тежко на палубата. — Твърде стар съм вече за това… Прекалено стар…

* * *

Дума да няма, Лютичето направо обожаваше градчето Оксенфурт.

Територията на университета беше оградена със стена, а около нея се простираше втори пръстен — големият, шумен, задъхан, оживен и гълчащ пръстен на градчето. Дървеното, пъстроцветно градче Оксенфурт с тесните улички и островърхи покриви. Градчето Оксенфурт, което живееше с Академията, със студентите, преподавателите, учените, изследователите и техните гости, което живееше с науката и знанията, живееше с всичко онова, което обикновено съпътства процеса на познание. Защото с отпадъците и отломките от измисляните в Оксенфурт теории се раждаха практиката, сделките и печалбата.

Поетът яздеше бавно по мръсната, пълна с хора уличка, като минаваше покрай работилници, дюкянчета, магазини и магазинчета, в които благодарение на Академията се създаваха и продаваха десетки хиляди изделия и чудесии, недостъпни в другите кътчета на света — там тяхното създаване се смяташе за невъзможно или нерентабилно. Минаваше покрай кръчми, ресторанти, будки, лавки и сергии, от които се носеха апетитни аромати на изискани, непознати в други кътчета на света ястия, приготвени по неизвестни никъде другаде начини, с добавки и подправки, неизвестни и неизползвани никъде другаде. Това беше Оксенфурт, пъстрото, весело, шумно и ароматно градче на чудесата, в което хитрите и инициативни хора бяха успели да намерят приложение на сухата и наглед безполезна теория, която достигаше до тях капка по капка от Университета. Това също беше и градче на развлеченията, нощния живот, непрекъснатите празненства и гуляи. По уличките денем и нощем се чуваха музика, пеене, звънтене на бокали и дрънкане на халби, защото е добре известно, че нищо не усилва жаждата повече, отколкото процесът на усвояване на знанията. Въпреки че по разпореждане на ректора беше забранено на студентите и преподавателите да пият и да гуляят, преди да се стъмни, в Оксенфурт се пиеше и гуляеше денонощно, защото е добре известно, че ако нещо може да усили жаждата още повече, отколкото процесът на усвояване на знанията, това нещо са пълните или частичните забрани.

Лютичето изкомандва тъмния си дорест кон и продължи нататък, проправяйки си път през задръстените от тълпата улички. Прекупвачи, амбулантни търговци и скитащи мошеници рекламираха на висок глас своите стоки и услуги, увеличаващи царящата наоколо суматоха.

— Калмари! Печени калмари!

— Мазило срещу циреи! Само при мен! Чудно, сигурно средство!

— Котки, ловни, вълшебни котки! Чуйте само как мяучат, добри хора!

— Амулети! Еликсири! Любовни билети и афродизиаци с гарантирано действие! От една щипка дори покойник ще се ободри! Кой иска, кой иска?

— Вадя зъби почти безболезнено! Евтино! Евтино!

— Какво значи евтино? — поинтересува се Лютичето, докато гризеше набития на шиш калмар, твърд като подметка.

— Два халера на час!

Поетът потрепери и пришпори коня с пета. Огледа се крадешком. Двамата типове, които го следяха още от кметството, спряха при бръснарницата и се направиха, че се интересуват от цените на бръснарските услуги, написани с тебешир на дъска. Не можаха да заблудят Лютичето — той знаеше от какво се интересуват в действителност.

Продължи нататък. Премина покрай високата сграда на бордея „Под розовата пъпка“, където, както знаеше, се предлагаха изискани, непознати или непопулярни в други кътчета на света услуги. Изкушението да надникне за някой друг час в сградата доведе до кратка борба между разума и характера му. Победи разумът. Лютичето въздъхна и тръгна към Университета, като се стараеше да не поглежда към кръчмите, от които долитаха отгласи от веселби.

Дума да няма, трубадурът обичаше градчето Оксенфурт.

Огледа се отново. Двамата типове не се бяха възползвали от услугите на бръснаря, макар и определено да имаха нужда от това. Сега стояха при магазин с музикални инструменти, правейки се, че се интересуват от глинените окарини. Продавачът правеше какво ли не, за да похвали стоката си, с надеждата да заработи нещо. Лютичето знаеше, че усилията му са напразни.

Насочи коня си към Портата на философите, главния вход на Академията. Бързо се справи с формалностите, свеждащи се до подписване в книгата за гости и оставяне на коня в конюшнята.

След Портата на философите го посрещна един друг свят. Територията на Университета нямаше нищо общо с обикновените градски квартали, за разлика от града тук не беше място, където се водят сражения за всяка педя земя. Тук всичко беше почти такова, каквото го бяха оставили елфите. Широки, посипани с разноцветен ситен чакъл алеи между изящни, радващи окото сгради, ажурни огради, зидове, живи плетове, канали, мостчета, лехи, зелени паркове и само тук-там по някоя огромна, унила сграда, построена в по-късни, следелфически времена. Навсякъде беше чисто, спокойно и благопристойно — тук бяха забранени всякакви форми на търговия и платени услуги, да не говорим за развлеченията и плътските наслади.

По алеите на парка се разхождаха студенти, четящи книги, свитъци и пергаменти. Други, насядали по пейките, на поляните и сред лехите, си повтаряха преподадените им лекции, дискутираха или дискретно играеха на „четно и нечетно“, на „козел“, на „куп“ или на други интелектуални игри. Наперено и с достойнство се разхождаха професори, увлечени в разговори и диспути. Мотаеха се млади бакалаври, вперили погледи в дупетата на студентките. Лютичето с удоволствие отбеляза, че от неговите времена досега нищо не се беше променило.

Откъм Делтата полъхна вятър, разнесе се лек аромат на море и малко по-силна воня на сероводород откъм внушителната сграда на Катедрата по алхимия, издигаща се над канала. В храсталака на долепения до студентските общежития парк подрънкваха сиво-жълти камбанки, а на тополата седеше орангутан, навярно избягал от зоологическата градина към Катедрата по естествена история.

Без да губи време, поетът се насочи към лабиринта от алеи и живи плетове. Познаваше територията на университета като собствените си джобове и нищо чудно — беше учил тук четири години, а после бе преподавал една година в Катедрата по трубадурство и поезия. Бяха му предложили преподавателското място, когато взе заключителните си изпити с отличен успех и изуми професорите си, пред които по време на следването си бе спечелил репутацията на лентяй, гуляйджия и идиот. По-късно, след няколкогодишни скитания из страната с лютнята, славата му на менестрел се разнесе надалеч. Академията се зае усилено да го кани на посещения и да изнася лекции като гостуващ преподавател. Лютичето рядко ги караше да му се молят, защото увлечението му по скитничеството постоянно се бореше в него със стремежа му към удобства, разкош и постоянни доходи. И, разбира се, със симпатията му към градчето Оксенфурт.

Той се огледа. Двамата типове, които не се бяха сдобили нито с окарини, нито с пищялки, нито с гусли, го следваха на известно разстояние, наблюдавайки внимателно върховете на дърветата и фасадите на къщите.

Подсвирквайки си безгрижно, поетът свърна от главната алея и се насочи към сградата, в която се помещаваше Катедрата по медицина и билколечение. Алеята, водеща към Катедрата, беше пълна със студентки с традиционните светлозелени дрехи. Лютичето се вглеждаше внимателно, търсейки познати лица.

— Шани!

Младичката медичка с тъмночервена, подстригана малко под ушите коса вдигна глава от атласа по анатомия, стана от пейката.

— Лютиче! — усмихна се тя, присвивайки веселите си кафяви очи. — От колко години не съм те виждала! Ела, ще те представя на приятелките си. Те обожават стиховете ти…

— После — прошепна бардът. — Погледни крадешком, Шани. Виждаш ли тези двамата?

— Шпиони. — Медичката смръщи чипото си носле и изсумтя и Лютичето не за първи път се възхити от това колко лесно студентите разпознават разузнавачите, шпионите и осведомителите. Отвращението, изпитвано от академичната общност към тайните служби, беше пословично, макар и да нямаше рационално обяснение. Територията на университета беше екстериториална и свещена, а студентите и преподавателите се ползваха с неприкосновеност. Службите, макар и да следяха академичната общност, не се осмеляваха да й досаждат.

— Вървят след мен от пазарния площад — каза Лютичето, правейки се, че прегръща медичката и я ухажва. — Можеш ли да направиш нещо за мен?

— Зависи какво. — Девойката отдръпна стройната си шия като уплашена сърна. — Ако пак си се забъркал в някоя глупава история…

— Не, не — бързо я успокои той. — Искам само да предам едно съобщение, а не мога заради тези боклуци, които са се залепили за мен…

— Да извикам ли момчетата? Само един вик е достатъчен — шпионите веднага ще те оставят на мира.

— Я се успокой. Искаш ли да избухнат безредици? Скандалът с търговския квартал за нехора още не е утихнал, а ти вече искаш нови? Освен това мразя насилието. Аз ще се справя с шпионите. А ти, ако можеш…

Той приближи устни до косите на девойката и известно време шепна нещо. Очите на Шани се ококориха.

— Вещер? Истински вещер?

— Тихо, в името на боговете. Ще го направиш ли?

— Естествено — усмихна се охотно медичката. — Макар и само защото съм любопитна да видя отблизо знаменития…

— Тихо, помолих те. Само помни — никому нито дума.

— Лекарска тайна. — Шани се усмихна още по-мило, а на Лютичето отново му се прииска най-накрая да напише балада за този тип девойки — не от най-красивите, но прекрасни; такива, които човек сънува нощем, докато същевременно забравя след пет минути онези, притежаващите класическа красота.

— Благодаря, Шани.

— Дреболия, Лютиче. До скоро. Всичко хубаво.

След като се целунаха по бузите, както е редно, поетът и медичката тръгнаха бързо в противоположни посоки — тя към Катедрата, а той към Парка на мислителите.

Мина покрай съвременната унила сграда на Катедрата по техника, наричана от студентите Deus ex machina, и свърна към Моста на Гилденщерн. Не успя да стигне далеч. Зад завоя на алеята, при лехата с бронзовия бюст на Никодемус де Бот, първия ректор на Академията, го чакаха двамата шпиони. Подобно на всички шпиони по света, те също се стараеха да не гледат събеседника си в очите и както всички шпиони на света, и те имаха обикновени и безлични лица, на които усилено се опитваха да придадат умни изражения, благодарение на което много приличаха на душевно болни маймуни.

— Поздрави от Дийкстра — каза единият от шпионите. — Да вървим.

— Подобно — отговори нагло бардът. — Вървете.

Шпионите се спогледаха, а после, без да помръдват от мястото си, се вторачиха в нецензурната дума, която някой беше надраскал с въглен върху цокъла на ректорския бюст. Лютичето въздъхна.

— Така си и мислех — каза той, нагласявайки преметната през рамо лютня. — Значи непременно трябва да отида някъде с вас? Какво да се прави. Да вървим. Вие отпред, аз — отзад. В конкретния случай възрастта трябва да отстъпи на красотата почтеното място в строя.

* * *

Дийкстра, шефът на тайните служби на крал Визимир Редански, изобщо не приличаше на шпионин. Беше особено далеч от стереотипа, според който шпионинът непременно трябва да бъде нисък, кльощав, с мише лице и дребни проницателни очички под черната качулка. Дийкстра, доколкото беше известно на Лютичето, никога не беше носил качулка и предпочиташе дрехи със светли цветове. Беше висок почти седем стъпки и сигурно не тежеше много под два центнера[31]. Когато скръстеше ръце на гърдите си — а той обичаше да го прави, — това изглеждаше сякаш два кашалота са се качили върху кит. Що се отнася до чертите на лицето и цвета на косата и кожата, той приличаше на току-що измито прасе. Лютичето не познаваше много хора, чиято външност можеше да бъде толкова измамна като външността на Дийкстра. Защото този приличащ на свиня гигант, който винаги създаваше впечатлението, че е сънен, безволев и умствено недоразвит, притежаваше необичайно жив ум. И немалък авторитет. Популярната в двора на крал Визимир поговорка гласеше, че ако Дийкстра твърди, че е пладне, дори и наоколо да е непрогледен мрак, то трябва да се помисли за съдбата на слънцето.

Обаче сега поетът имаше други поводи за безпокойство.

— Лютиче — рече сънено Дийкстра, скръствайки кашалотите си върху кита, — ти си пълен глупак. Ти си абсолютен идиот. Винаги ли трябва да омазваш всичко, с което се захванеш? Не може ли поне веднъж в живота си да направиш нещо както трябва? Известно ми е, че не можеш да мислиш самостоятелно. Известно ми е, че наближаваш четирийсет, изглеждаш на около трийсет, когато се представяш, лъжеш, че си малко над двайсет, а постъпваш така, сякаш си на малко над десет. Тъй като знам това, винаги ти давам възможно най-точните указания. Казвам ти какво трябва да направиш, кога трябва да го направиш и по какъв начин. И винаги имам усещането, че говоря на стената.

— А аз — отговори поетът, набирайки дързост — постоянно имам усещането, че говориш само за да упражняваш мускулите на устните и езика си. Да преминем към конкретните неща, елиминирай от речта си метафорите и празното красноречие. За какво става въпрос този път?

Седяха пред голяма дъбова маса, между стелажи, отрупани с книги и навити пергаменти, на най-високия етаж на ректората, в дадени под наем помещения, които Дийкстра шеговито наричаше Катедра по най-нова история, а Лютичето — Катедра по сравнителен шпионаж и приложна диверсия. Бяха четирима: освен Дийкстра и поета в разговора участваха още две лица. Едното от тях беше, както обикновено, Ори Ройвен, старият и вечно настинал секретар на шефа на реданските шпиони. Другото лице беше необичайно.

— Много добре знаеш какво имам предвид — каза студено Дийкстра. — Но понеже ти доставя удоволствие да се правиш на идиот, няма да ти развалям забавлението и ще ти обясня всичко с прости думи. А може би ти искаш да се възползваш от тази привилегия, Филипа?

Лютичето хвърли поглед към мълчалата до момента необичайна четвърта личност в стаята. Филипа Ейлхарт сигурно беше дошла в Оксенфурт неотдавна или възнамеряваше да си тръгне веднага, защото не беше с рокля, не носеше любимите си скъпоценности с ахати и не беше ярко гримирана. Носеше къс мъжки кафтан, гамаши и високи ботуши — костюм, който поетът наричаше „полеви“. Тъмните коси на магьосницата, обикновено разпуснати и разрошени в живописен безпорядък, сега бяха сресани и завързани с лента на тила.

— Да не губим време — каза тя, повдигайки изящните си вежди. — Лютичето е прав. Да се откажем от красноречието, от ефектните, но празни приказки. Проблемът, пред който сме изправени, е прост и банален.

— О, да — усмихна се Дийкстра. — Банален. Опасен нилфгардски агент, който вече можеше банално да лежи в моя най-сигурен затвор в Третогор, банално избягва, банално предупреден и изплашен от баналната глупост на господата Лютичето и Гералт. Виждал съм хора, качени на ешафода за значително по-дребни баналности. Защо не ме уведоми за готвената от вас засада, Лютиче? Не ти ли наредих да ме информираш за всички намерения на вещера?

— Не знам нищо за плановете на Гералт — излъга убедително Лютичето. — Нали ти казах, че тръгна към Темерия и Соден, за да търси онзи Риенс. Уведомих те също и когато се върна. Бях сигурен, че се е примирил с неуспеха. Риенс буквално се разтвори във въздуха, вещерът не намери никакви следи от него — казах ти и това, ако си спомняш…

— Излъга ме — изрече студено шпионинът. — Вещерът е намерил следи от Риенс. Във вид на трупове. И тогава е решил да промени тактиката. Вместо да преследва Риенс, е решил да изчака Риенс да намери него. Постъпил е на работа на кораб на Компанията на Малатиус и Грок като охрана. Добре си е направил сметката. Знаел е, че Компанията ще разгласи широко този факт, Риенс ще научи и ще предприеме нещо. И господин Риенс така и направил. Странният, неуловим господин Риенс. Наглият, самоуверен господин Риенс, който дори не иска да използва фалшиви имена или да преиначава своето. Господин Риенс, който от миля разстояние вони на нилфгардско огнище. И на магьосник ренегат. Така ли е, Филипа?

Магьосницата нито потвърди, нито отрече. Мълчеше, гледайки Лютичето проницателно и изпитателно. Поетът сведе поглед, изкашля се неуверено. Не обичаше такива погледи.

Лютичето делеше привлекателните жени, включително и магьосничките, на изключително приятни, приятни, неприятни и изключително неприятни. Изключително приятните отговаряха на предложението да отидат с него в леглото с радостно съгласие, приятните — с весел смях. Реакцията на неприятните беше трудна за предвиждане. В числото на изключително неприятните Лютичето включваше тези жени, при които само от мисълта за подобно предложение го побиваха тръпки и коленете му се разтреперваха.

Филипа Ейлхарт, макар и много привлекателна, беше изключително неприятна.

Освен това Филипа Ейлхарт беше много важна личност в Съвета на магьосниците и беше ползваща се с доверие придворна магьосница на крал Визимир. Беше много способен магик. Говореше се, че е една от малкото, овладели изкуството на полиморфизма.

Изглеждаше на трийсет години. По всяка вероятност наближаваше триста.

Дийкстра, сплел пръстите на пухкавите си ръце върху корема, въртеше в кръг допрените си палци. Филипа продължаваше да мълчи. Ори Ройвен кашляше, подсмърчаше и се въртеше, постоянно поправяйки широката си тога. Тя приличаше на професорските, но изглеждаше не като получена от Сената, а като че е намерена на сметището.

— Твоят вещер — обади се най-накрая шпионинът — е подценил господин Риенс. Организирал му е засада, но е показал пълна липса на разум, като е предположил, че Риенс ще се появи лично пред него. Според плана на вещера Риенс би трябвало да се чувства в безопасност. Не би трябвало да усети по никакъв начин дебнещите го подчинени на господин Дийкстра. Защото по нареждане на вещера господин Лютичето не е докладвал на господин Дийкстра за заложения капан. А според получените заповеди господин Лютичето е бил длъжен да докладва. Господи Лютичето е имал напълно ясни и еднозначни разпореждания за това, което е счел за целесъобразно да пренебрегне.

— Аз не съм твой подчинен — нацупи се поетът. — И не съм длъжен да изпълнявам твоите разпореждания и заповеди. От време на време ти помагам, но правя това по собствена воля, заради патриотичния си дълг, за да не бездействам, когато виждам наближаващите промени…

— Ти шпионираш за всички, които ти плащат — прекъсна го студено Дийкстра. — Донасяш на всички, на чиято кука си клъвнал. А аз съм те хванал с няколко доста добри куки, Лютиче. Така че не ми се надувай.

— Не ме е страх от шантаж!

— Ще се обзаложим ли?

— Господа! — Филипа Ейлхарт вдигна ръка. — Може ли да помоля да сте по-сериозни? Не се отклонявайте от темата.

— Правилно. — Шпионинът се отпусна в креслото си. — Чуй, поете. Каквото се е объркало — объркало се е. Риенс е предупреден и следващия път ще бъде по-предпазлив. Но аз не мога да допусна подобно нещо да се повтори. Затова искам да се срещна с вещера. Доведи го при мен. Престани да обикаляш из града и да се опитваш да заблудиш агентите ми. Просто отиди при Гералт и го доведи тук, в Катедрата. Трябва да поговоря с него. Лично и без свидетели. Без шума и суматохата, които ще настъпят, ако реша да го арестувам. Доведи го при мен, Лютиче. Това е всичко, което се иска от теб сега.

— Гералт си тръгна — излъга спокойно бардът.

Дийкстра погледна магьосницата. Лютичето се напрегна в очакване на сондиращия мозъка импулс, но не почувства нищо. Филипа го гледаше с присвити очи, но по нищо не личеше да се опитва да провери с магия искреността му.

— Ще изчакам да се върне — въздъхна Дийкстра, правейки се, че е повярвал. — Работата, която имам с него, е важна, ще се наложи да променя плановете си и да го изчакам. Веднага щом се върне, го доведи. Колкото по-скоро, толкова по-добре. По-добре за мнозина.

— Сигурно няма да ми е лесно да убедя Гералт, че трябва да дойде тук — намръщи се Лютичето. — Той, представи си, изпитва необяснима антипатия към шпионите. Въпреки че сякаш разбира, че вашата работа е като всяка друга, той се гнуси от онези, които се занимават с нея. Патриотичните подбуди, казва той, са хубаво нещо, но с шпионската работа се залавят предимно завършените лъжци и последните…

— Достатъчно, достатъчно… — махна небрежно с ръка Дийкстра. — Без красноречие, моля, омръзна ми от красноречие. Просташко е някак.

— И аз така мисля — изсумтя трубадурът. — Но вещерът е простодушен, праволинеен в разсъжденията си добряк и не може да се мери с нас, обиграните в светските дела. Той просто не може да понася шпионите и аз знам, че няма да пожелае да разговаря с теб, а и дума не може да става да реши да помага на тайните служби. И не си го уловил с никакви кукички.

— Грешиш — каза шпионинът. — Уловил съм го. И то не само с една. Като начало е напълно достатъчно мелето в корабчето при Залива на габърите. Знаеш ли кои са били онези, които са се качили на борда? Съвсем не са били хора на Риенс.

— Нищо ново за мен — изрече спокойно поетът. — Сигурен съм, че са били няколко подлеци, каквито не липсват в темерийската стража. Риенс е разпитвал за вещера; изглежда, е обещал добри пари за сведения за него. Било е ясно, че вещерът му е много необходим. И ето че няколко пройдохи са се опитали да хванат Гералт, а после да го продадат на Риенс, като диктуват условията и изкопчат колкото пари успеят. Защото само за информацията биха получили малко или почти нищо.

— Поздравления за съобразителността. Ясна работа, ти не си вещерът, ти никога не би се хванал на такава въдица. Но нещата са много по-сложни, отколкото ти се струва. Работата е там, че моите колеги, хората от тайните служби на крал Фолтест, както се оказва, също се интересуват от господин Риенс. Те са разгадали плана на пройдохите, както ги нарече ти. И те са тези, които са се качили на кораба и са искали да хванат вещера. Може би като примамка за Риенс, а може би с друга цел. При Залива на габърите вещерът е убил темерийски агенти, Лютиче. Техният шеф е много, много ядосан. Та казваш, че Гералт е отпътувал? Надявам се, че не за Темерия. Може да не се върне оттам.

— И това ли ти е кукичката?

— Че как? Точно това. Мога да уредя проблема с темерийците. Но не и даром. Накъде тръгна вещерът, Лютиче?

— Към Новиград — излъга отново трубадурът, без да се замисли. — Да потърси там Риенс.

— Грешка, грешка — усмихна се шпионинът, правейки се, че не е забелязал лъжата. — Виждаш ли, жалко все пак, че не е преодолял отвращението си и не се е свързал с мен. Щях да му помогна да спести много нерви. Риенс не е в Новиград. Затова пък там е пълно с темерийски агенти. Най-вероятно очакват вещера. Те вече са научили това, което аз знам отдавна. А именно, че ако вещерът Гералт от Ривия бъде попитан по определен начин, той може да отговори на множество въпроси. Въпроси, които започват да си задават всички тайни служби на Четирите кралства. Изводът е простичък: вещерът идва тук, в Катедрата, и отговаря на тази въпроси на мен. И може да бъде спокоен. Ще успокоя темерийците и ще му осигуря безопасност.

— Какви въпроси имаш предвид? Може пък аз да успея да отговоря на тях?

— Не ме разсмивай, Лютиче.

— И все пак — обади се изведнъж Филипа Ейлхарт, — ако може? Може би ще ни помогне да спестим време? Не забравяй, Дийкстра, че нашият поет е затънал в тази афера до шията и той е тук, при нас, а вещерът — още не. Къде е детето, с което са видели Гералт в Каедвен? Момичето със сиви коси и зелени очи? Тази, за която Риенс те е разпитвал тогава, в Темерия, когато те е хванал и те е изтезавал? Е, Лютиче? Какво знаеш за това момиче? Къде я е скрил вещерът? Къде е отишла Йенефер, след като е получила писмото от Гералт? Къде се крие Трис Мериголд и какви причини има да се крие?

Дийкстра не помръдна, но от начина, по който погледна магьосницата, Лютичето разбра, че е смаян. Въпросите явно бяха зададени преждевременно. И не от когото трябва. Създаваше се впечатлението, че са прибързани и необмислени.

Проблемът беше там, че Филипа Ейлхарт можеше да бъде заподозряна във всичко, но не и в прибързаност и импулсивност.

— Съжалявам — отговори Лютичето, — но не знам отговора на нито един от въпросите ти. Ако можех, щях да помогна. Но не мога.

Филипа го погледна в очите.

— Лютиче — процеди тя, — ако знаеш къде се намира момичето, кажи ни. Гарантирам ти, че аз и Дийкстра ще се погрижим за нейната безопасност. Ще я предпазим от опасностите, които я заплашват.

— Не се съмнявам, че ви е грижа точно за това — излъга поетът. — Но аз наистина не знам за какво говорите. Никога не съм виждал момичето, което толкова ви интересува. А Гералт…

— Гералт — прекъсна го Дийкстра — не те е допуснал до тайната, не ти е казал нито дума, макар че, не се съмнявам, ти си го отрупал с въпроси. Интересно защо, ти как мислиш, Лютиче? Нима този простодушен и гнусящ се от шпионите добряк е усетил какъв си в действителност? Остави го на мира, Филипа, не си губи времето с него. Той не знае нищо, не се заблуждавай по важниченето му и по многозначителните му шеги. Той може да ни помогне само по един-единствен начин. Когато вещерът се покаже от скривалището си, ще се свърже с него, няма с кого другиго. Представи си, той го смята за приятел.

Лютичето вдигна бавно глава.

— Именно. Той ме смята за приятел. И, представи си, Дийкстра, не без основание. Приеми най-накрая това за сведение и си прави изводите. Направи ли си ги? Е, сега вече можеш да опиташ с шантажа.

— Е, е! — усмихна се шпионинът. — Наистина си чувствителен на тази тема. Не се обиждай, поете. Пошегувах се. Шантаж между нас, приятелите? И дума да не става. А на твоя вещер, повярвай ми, не му желая злото и не искам да му навредя. Кой знае, може даже да се договорим за нещо взаимно изгодно? Но за да се случи това, трябва да се срещнем. Когато той се появи, доведи го при мен. Много те моля, Лютиче. Много те моля. Разбираш ли колко много?

Трубадурът изсумтя.

— Разбирам колко много.

— Иска ми се да вярвам, че това е истина. А сега си тръгвай. Ори, изпрати господин трубадура до изхода.

— Всичко хубаво. — Лютичето се изправи. — Желая ти успех в работата и в личния живот. Моите почитания, Филипа. А, Дийкстра! Агентите ти, които са се залепили за мен. Отзови ги.

— Разбира се — излъга шпионинът. — Ще ги отзова. Не ми ли вярваш?

— Че как — излъга на свой ред поетът. — Вярвам ти.

* * *

Лютичето остана на територията на Академията до вечерта. През цялото време се оглеждаше внимателно, но не забеляза шпиони. И точно това го безпокоеше най-много.

В Катедрата по трубадурство изслуша една лекция по класическа поезия. После подремна сладко на семинара по съвременна поезия. Събуди го един познат бакалавър и двамата отидоха в Катедрата по философия, за да вземат участие в продължителна бурна дискусия на тема „Същност и произход на живота“. Още преди да се стъмни, половината участници в диспута бяха мъртвопияни, а останалите се готвеха за ръкопашен бой, прекъсваха се взаимно и вдигаха неописуема врява. Всичко това устройваше поета.

Измъкна се незабележимо на таванския етаж, излезе през капандурата, спусна се по водосточната тръба върху покрива на библиотеката, скочи върху покрива на лечебницата, като за малко не си счупи крака. Оттам се добра до градината, прилепена до зида. Сред гъстите касисови храсти откри дупка, която сам беше разширил в студентските си години. Отвъд дупката вече беше градчето Оксенфурт.

Лютичето се смеси с тълпата, после бързо се прехвърли в страничните улички и започна да ги обикаля като преследван от хрътки заек. Когато достигна до един навес за каруци, се скри в сенките и изчака поне половин час. След като не забеляза нищо подозрително, се качи по стълбите на тавана, скочи до покрива на къщата на един свой познат пивовар, Волфганг Амадеус Козобрад. Вкопчи се в обраслите с мъх керемиди и успя да се добере до прозореца на мансардата отдолу. В стаята зад прозорчето светеше газена лампа. Лютичето почука по оловната рамка. Прозорчето не беше затворено и се поддаде при лекия натиск.

— Гералт! Хей, Гералт!

— Лютиче? Почакай… Не влизай, моля те…

— Как така да не влизам? Какво означава това да не влизам? — поетът бутна прозорчето. — Не си сам, така ли? Да не би точно сега да оправяш някоя?

Без да дочака отговора и без изобщо да се нуждае от него, Лютичето се качи върху перваза, като събори наредените там ябълки и лукови глави.

— Гералт… — изпъшка той и веднага млъкна. А после изруга полугласно, вторачен в светлозелената медицинска престилка, захвърлена на пода. Отвори уста смаяно и изруга още веднъж. Всичко можеше да очаква. Но не и това.

— Шани… — поклати глава той. — Да ме…

— Без коментари, моля. — Вещерът се надигна и седна на леглото. А Шани издърпа чаршафа и се покри чак до чипото носле.

— Е, влизай. — Гералт се пресегна към панталона си. — Щом влизаш през прозореца, значи работата е сериозна. Защото, ако не е сериозна, веднага ще те изхвърля обратно навън.

Лютичето слезе от перваза, като събори останалите луковици. Придърпа с крак едно столче, седна. Вещерът вдигна от пода дрехите — и своите, и на Шани. Физиономията му беше сконфузена. Облече се безмълвно. Медичката, криеща се зад гърба му, закопчаваше ризата си. Поетът я разглеждаше безсрамно, мислено търсейки сравнения и рими за кожата й, златиста под светлината на лампата, и за малките й гърди.

— Е, какво има, Лютиче? — Вещерът закачи скобите на ботушите си. — Казвай.

— Събирай си багажа — отговори поетът сухо. — Трябва да тръгнем спешно.

— Колко спешно?

— Много спешно.

— Шани… — изкашля се Гералт. — Шани ми каза за шпионите, които са те следили. Измъкнал си се от тях, както разбирам?

— Нищо не разбираш.

— Риенс?

— Още по-лошо.

— В такъв случай наистина не разбирам… Момент. Реданците? Третогор? Дийкстра?

— Позна.

— Това още не е повод…

— Това вече е повод! — прекъсна го Лютичето. — Тях не ги интересува Риенс, Гералт. Интересуват ги Йенефер и момичето. Дийкстра иска да знае къде са те. Ще те принуди да му кажеш. Сега разбираш ли?

— Сега — да. Значи се омитаме. Как, през прозореца ли?

— Няма друг начин. Шани? Ще се справиш ли?

Медичката изпъна престилката си и каза:

— Това не е първият прозорец през живота ми.

— Не се съмнявам. — Поетът я изгледа внимателно, надявайки се, че ще успее да намери успешна рима или метафора за руменината по лицето й, но не успя. Видя само весели пламъчета в кафявите й очи и безсрамна усмивка.

На перваза кацна безшумно голяма сива сова. Шани тихо извика. Гералт посегна към меча си.

— Не ставай глупава, Филипа — каза Лютичето.

Совата изчезна, а на нейно място се появи неловко приклекналата Филипа Ейлхарт. Магьосницата веднага скочи в стаята си, като оправи дрехите си и косата си.

— Добър вечер — изрече тя студено. — Представи ме, Лютиче.

— Гералт от Ривия, Шани от Медицинския. А совата, която толкова ловко летеше подир мен, изобщо не е сова, а Филипа Ейлхарт от Съвета на магьосниците, понастоящем служеща на крал Визимир, украшението на двореца в Третогор. Жалко, че имаме само едно кресло.

— Напълно достатъчно е. — Магьосницата седна на освободеното от трубадура столче и огледа мрачно присъстващите, като задържа погледа си по-продължително върху Шани. Лютичето видя смаяно как медичката изведнъж се изчерви.

— По принцип това, заради което съм дошла, засяга изключително Гералт от Ривия — започна Филипа след кратко мълчание. — Обаче разбирам, че ще е нетактично да гоня някого оттук, така че…

— Аз мога да си тръгна — каза неуверено Шани.

— Не можеш — промърмори Гералт. — Никой не може, докато ситуацията не се изясни. Прав ли съм, госпожо Ейлхарт?

— За теб съм просто Филипа — усмихна се магьосницата. — Да оставим настрана етикета. И няма нужда никой да излиза, никой не ми пречи. Най-много нечие присъствие да ме изненадва, но какво пък — животът е безкрайна поредица от изненади… както казваше една моя позната. Наша обща позната, Гералт. Медицина ли учиш, Шани? Кой курс си?

— Трети — измънка девойката.

— Ах! — Филипа Ейлхарт гледаше не в нея, а във вещера. — Седемнайсет години, каква хубава възраст. Какво ли не би дала Йенефер, за да бъде отново на толкова. Как мислиш, Гералт? Впрочем при първа възможност ще я попитам лично.

Вещерът се усмихна неприятно.

— Не се съмнявам, че ще я попиташ. Не се съмнявам и че ще съпроводиш въпроса си с коментари. Не се съмнявам също, че това ще ти бъде много забавно. А сега да преминем към работата, моля.

— Правилно — кимна магьосницата със сериозно изражение. — Сега му е времето. А ти нямаш много време. Вероятно Лютичето вече е успял да ти предаде, че Дийкстра изведнъж изпита желание да се срещне с теб и да поговорите с цел установяване на местоположението на някакво момиче. Дийкстра има заповеди от крал Визимир по този въпрос, така че ще настоява много да му посочиш това място.

— Ясно. Благодаря за предупреждението. Само едно нещо малко ме учудва. Казваш, че Дийкстра е получил заповеди от краля. А ти не получи ли някакви заповеди? Все пак и ти влизаш в съвета на Визимир.

— Вярно е. — Магьосницата не обърна внимание на подигравателния тон на вещера. — Влизам. И се отнасям сериозно към своите задължения, състоящи се в това да предпазвам краля от извършване на грешки. Понякога, както в този конкретен случай, не мога да кажа на краля директно, че греши, и да го убеждавам да не извършва прибързани действия. Просто трябва да му попреча да извърши грешка. Разбираш ли ме?

Вещерът кимна. Лютичето се съмняваше, че Гералт разбира. Защото знаеше, че Филипа лъже като по ноти.

— И така — изрече бавно Гералт, доказвайки, че разбира всичко прекрасно, — явно Съветът на магьосниците също се интересува от моята подопечна. И магьосниците искат да знаят къде е тя. И искат да се доберат до нея, преди да го стори Визимир или някой друг. Защо, Филипа? Какво толкова има в моята подопечна, с какво е предизвикала този интерес?

Очите на магьосницата се присвиха.

— Не знаеш ли? — изсъска тя. — Знаеш толкова малко за своята подопечна? Не искам да избързвам с изводите, но подобна неосведоменост показва, че изобщо нямаш необходимите умения, за да бъдеш опекун. Наистина се учудвам, че след като си толкова неосведомен и зле информиран, си се решил да поемеш опеката над нея. Не стига това, но и си решил да лишиш от възможността да бъдат опекуни и други — такива, които имат и това право, и съответната квалификация. И при всичко това още питаш защо. Внимавай арогантността ти да не те погуби, Гералт. Пази се. И пази това дете, по дяволите! Пази момичето като зеницата на окото си. А ако не ти е по силите, помоли за това някой друг.

За момент Лютичето си помисли, че Гералт ще спомене за задачата, с която се е нагърбила Йенефер. По този начин не рискуваше нищо, само щеше да лиши Филипа от аргументи. Но Гералт мълчеше. Поетът се досещаше за причините. Филипа знаеше всичко. Филипа го беше предупредила. И вещерът беше разбрал предупреждението.

Лютичето се съсредоточи върху наблюдението на очите и лицата им, чудейки се дали нещо не е свързвало двамата в миналото. Знаеше, че подобни словесни сблъсъци, доказващи взаимно привличане, като тези, които вещерът понякога водеше с магьосничките, много често приключваха в леглото. Но наблюдението, както обикновено, не му даде нищо. Имаше един-единствен начин да разбере дали вещерът е свързан с някого или с нещо: да влезе в точния момент през съответния прозорец.

— Опеката — продължи магьосницата след малко — означава да поемеш отговорността за безопасността на съществото, неспособно да си осигури тази безопасност само. Ако подложиш на опасност своята подопечна… Ако с нея се случи нещастие, ти ще си отговорен за това, Гералт. Само ти.

— Знам.

— Боя се, че все още знаеш твърде малко.

— Тогава ме просветли. Защо изведнъж толкова много лица поискаха да ме освободят от тежестта на тази отговорност, поискаха да поемат задълженията ми и опеката над моята възпитаничка? Какво иска от Цири Съветът на магьосниците? Какво иска от нея някой си Риенс, който вече е убил в Соден и Темерия трима души, които преди две години имаха контакт с мен и момичето? Който за малко да убие Лютичето, опитвайки се да изтръгне информация за нея? Какъв е този Риенс, Филипа?

— Не знам — каза магьосницата. — Не знам какъв е този Риенс. Но, подобно на теб, и аз много искам да узная.

— А този Риенс — обади се неочаквано Шани — дали случайно няма на лицето си белег от изгаряне трета степен? Ако е така, аз знам какъв е той. И знам къде е.

В настъпилата тишина се чу как по водосточния улей до прозореца започваха да почукват първите капки дъжд.

Шеста глава

Убийството винаги е убийство, независимо от мотивите и обстоятелствата. Защото тези, които убиват или замислят убийство, са престъпници и злодеи, независимо от това какви са: крале, князе, маршали или съдии. Никой от замислилите или извършили насилие не може да се смята за по-добър от обикновените престъпници. Защото всяко насилие по своята природа непременно води до престъпление.

Никодемус де Бот, „Размисли за живота, щастието и благополучието“

— Не бива да грешим — каза кралят на Редания Визимир, допирайки косата при слепоочието си с пръстите си, окичени с пръстени. — Нямаме право на грешки или непредвидливост.

Събралите се мълчаха. Демавенд, владетелят на Аедирн, седеше отпуснато в креслото си и зяпаше халбата бира, която бе сложил върху търбуха си. Фолтест, господарят на Темерия, Понтар, Махакам и Соден, а от скоро и сеньор-протектор на Бруге, се беше обърнал към прозореца, като по този начин демонстрираше на всички благородния си профил. На противоположната страна на масата седеше Хенселт, кралят на Каедвен, който наблюдаваше участниците в съвещанието с дребните си пронизващи очички, сияещи върху неговото брадато, разбойническо на вид лице. Меве, кралицата на Лирия, замислено си играеше с огромните рубини на огърлицата си, като от време на време изкривяваше многозначително красивите си пълни устни.

— Не бива да грешим — повтори Визимир. — Защото всяка грешка може да ни струва прекалено скъпо. Да се възползваме от чуждия опит. Когато преди петстотин години нашите предци са слезли от корабите на плажовете, елфите също са скрили главите си в пясъка. Отнемали сме им страната късче по късче, а те са отстъпвали, като през цялото време са смятали, че това е последната граница и няма да продължим нататък. Че ще бъдем по-умни! Защото сега дойде нашият ред. Сега ние сме елфите. Нилфгардците са на Яруга, а аз чувам тук да се говори: „Нека си стоят там.“ Чувам: „Няма да продължат по-нататък.“ Но те ще продължат. Пак ви казвам, не бива да повтаряме грешката на елфите!

По стъклата на прозорците отново започнаха да почукват капки дъжд, вятърът нададе вой. Кралица Меве вдигна глава. Стори й се, че чу грачене на гарвани и врани. Но това беше само вятърът. Вятърът и дъждът.

— Не ни сравнявай с елфите — каза Хенселт от Каедвен. — Обиждаш ни с това сравнение. Елфите не са умеели да се бият, бягали са от нашите предци, криели са се в планините и горите. Елфите са отстъпили на прадедите ни Соден. А ние показахме на нилфгардците какво означава да се бият с нас. Не ни плаши с Нилфгард, Визимире, не ни пробутвай пропаганда. Казваш, че нилфгардците са на Яруга? А аз казвам, че се крият оттатък реката като мишка под метла. Защото при Соден им прекършихме гръбнака! Пречупихме ги не само военно, но най-вече в морално отношение. Не знам дали е вярно, че Емхир вар Емрейс тогава е бил против агресия от такъв мащаб и нападението над Цинтра е извършено от някаква враждебна на него партия. Обзалагам се, че ако тогава ни бяха победили, той щеше да крещи „Браво!“ и да раздава привилегии и титли. Но след Соден изведнъж се оказа, че е бил против и за всичко са виновни своеволията на неговите маршали. И полетели глави. По ешафодите потекла кръв. Това е точна информация, не са никакви слухове. Осем демонстративни екзекуции, значително повече по-скромни. Няколко на пръв поглед естествени, но въпреки това загадъчни смъртни случая, голям брой неочаквани оставки. Казвам ви: Емхир се е вбесил и практически е унищожил собствените си командни кадри. Кой сега ще води армията им? Стотниците?

— Не, не стотниците — изрече студено Демавенд от Аедирн. — А млади и способни офицери, които дълго са чакали такава възможност и които Емхир обучава отдавна. Тези, които старите маршали не са допускали до командването, не са им позволявали да израстват. Тези, които са потушили въстанията в Метина и Назаир и за кратко време са разбили метежниците в Ебинг. Командири, които оценяват ролята на маневрите на заобикаляне във фланг, далечните кавалерийски рейдове, мълниеносните преходи на пехотата, десантите откъм морето. Командири, възприели тактиката на унищожителни удари в определена посока, използващи при обсади на крепости съвременна техника вместо съмнителна магия. Не бива да ги подценяваме. Те напират да форсират Яруга и да докажат, че са научили нещо от грешките на престарелите маршали.

— Ако са научили нещо — сви рамене Хенселт, — няма да преминат през Яруга. Устието на реката на границата между Цинтра и Верден продължава да се контролира от Ервил и трите му крепости: Настрог, Розрог и Бодрог. Тези крепости е невъзможно да бъдат превзети с поход, тук няма да помогне никаква съвременна техника. Флангът ни е защитен също така от флота на Етайн от Цидарис, благодарение на него и на пиратите от Скелиге властваме над крайбрежието. Ярл Крах ан Крайт, както си спомняте, не подписа примирие с нилфгардците и редовно напада и подпалва крайморските селища и фортове в Периферията. Нилфгардците го наричат Тирт ис Муир, Морския глиган. Плашат децата си с него!

— Уплахата на нилфгардските деца няма да ни осигури безопасност — усмихна се накриво Визимир.

— Така е — съгласи се Хенселт. — Ще ни я осигури нещо друго. Без да владее устието на реката и крайбрежието и при положение, че флангът му е оголен, Емхир вар Емрейс няма да може да снабдява с провизии отрядите, които се прехвърлят на десния бряг на Яруга. Какви мълниеносни преходи, какви рейдове на кавалерията? Това е смешно. Три дни след форсирането на реката армията им ще спре да напредва. Половината ще обсадят крепостите, другата половина ще се разпръснат, за да грабят и да търсят фураж и провизии. А когато знаменитата им кавалерия изяде по-голямата част от собствените им коне, ще им устроим втори Соден. По дяволите, чак ми се иска да прекосят реката! Но не се бойте, няма да го направят.

— Да допуснем — обади се изненадващо Меве от Лирия, — че няма да прекосят Ярига. Да допуснем, че Нилфгард просто ще изчаква. Обаче да се замислим това за кого е от полза — за нас или за тях? Кой може да си позволи да чака в бездействие и кой — не?

— Именно! — поде Визимир. — Меве, както винаги, говори малко, но попада точно в същността на проблема. Емхир има време, господа, а ние — не. Нима не виждате какво става? Преди три години Нилфгард откърти един камък от склона на планината и сега спокойно чака лавината. Просто чака, а от склона се посипват все нови и нови камъчета. Защото онзи, първият, се оказа камъкът, който не бива да се пипа. А когато стана ясно, че е достатъчно да бъде побутнат, за да полети, се намериха други, на които лавината им допада като идея. От Сините планини до Бремервод по горите скитат елфически „ударни отряди“ и това вече не е малка партизанска война, а голяма, истинска война. Няма да мине много време и в битката ще се включат и свободните елфи от Долината на Блатхан. В Махакам се бунтуват джуджетата, дриадите от Брокилон стават все по-дръзки. Това е война, широкомащабна война. Вътрешна война. Гражданска. Наша. А Нилфгард чака… Как мислите, за кого работи времето? В ударните отряди на Scoia’tael се бият трийсет-четирийсетгодишни елфи. Но те живеят по триста години! Те имат време, а ние нямаме!

— Scoia’tael се превърнаха в истински трън в задника — призна Хенселт. — Парализират търговията ми и транспорта ми, тероризират фермерите… Трябва да се сложи край на това!

— Ако нехората искат война, ще я получат — вметна Фолтест от Темерия. — Винаги съм бил привърженик на мира и съвместното съществуване, но ако те предпочитат да си опитаме силите, то нека да го направим. Аз съм готов. Наемам се да унищожа за шест месеца „катериците“ в Темерия и Соден. Веднъж вече прадедите ни са заливали земите ни с кръвта на елфите. Смятам това за трагедия, но не виждам друг изход, освен трагедията да се повтори. Елфите трябва да бъдат демилитаризирани.

— Твоите войски ще тръгнат срещу елфите, ако им заповядаш — кимна Демавенд. — Но дали ще тръгнат срещу други хора? Срещу селяните, от които набираш пехотата си? Срещу работниците? Срещу свободните градове? Когато говореше за Scoia’tael, Визимир описа само един камък от лавината. Да, да, господа, не ме гледайте така ококорено! Из селата и градовете вече започва да се говори, че на превзетите от Нилфгард територии селяните, фермерите и занаятчиите живеят по-лесно, по-свободно и по-охолно, че търговските гилдии са получили големи привилегии… Залети сме със стоки от нилфгардските манифактури. В Бруге и Верден нилфгардската валута измества местната. Ако седим със скръстени ръце, ще загинем, затънали във вражди и конфликти, заети с потушаване на бунтове и въстания, постепенно попадайки в зависимост от икономическото могъщество на Нилфгард. Ще се задушим в собствените си земи, защото Нилфгард ни препречва пътя на юг, а ние трябва да се развиваме, трябва да бъдем експанзивни, защото в противен случай тук няма да има място за внуците ни!

Събралите се мълчаха. Визимир Редански въздъхна дълбоко, хавана един от сложените на масата бокали, пи продължително. Мълчанието се точеше, дъждът почукваше в первазите, вятърът виеше и удряше капаците на прозорците.

— Всички неприятности, за които говорим, се дължат на Нилфгард — каза най-накрая Хенселт. — Емисарите на Емхир подстрекават нехората, разпространяват пропаганда и призовават към размирици. Раздават злато и обещават привилегии на работниците и гилдиите, обещават на бароните и дуковете високи длъжности в провинциите, които ще създадат на местата на нашите кралства. Не знам как е при вас, но в Каедвен сякаш от нищото се появиха множество монаси, проповедници, предсказатели и други подобни проклети мистици, които възвестяват края на света…

— И при мен е същото — потвърди Фолтест. — По дяволите, колко години беше спокойно! Откакто дядо ми сложи монасите на мястото им, редиците им доста оредяха, а тези, които останаха, се заеха с полезни дела. Изучаваха книгите, грижеха се за децата, лекуваха болните, помагаха на уродливите, сакатите и бездомните. Не се намесваха в политиката. А сега изведнъж се пробудиха и в храмовете крещят небивалици на тълпата, а тълпата слуша и накрая започва да разбира защо животът им е толкова тежък. Аз търпя, не съм толкова импулсивен като дядо ми и не съм толкова чувствителен по темата за моя кралски авторитет и достойнство. В края на краищата що за авторитет и достойнство са това, ако могат да ги разколебаят крясъците на някакъв побъркан фанатик. Но и моето търпение се изчерпва. В последно време главна тема на проповедите е Спасителят, който идва от Юг. От Юг, разбирате ли? Оттатък Яруга!

— Белия пламък — промърмори Демавенд. — И ще дойде Белия студ, а след него — Бялата светлина. А после светът ще се възроди с помощта на Белия пламък и Бялата кралица… И аз съм го чувал. Това е от предсказанията на Ithlinne aep Aeyenien, елфическата пророчица. Заповядах да хванат един монах, който крещеше за това на пазарния площад във Венгерберг и палачът дълго време се опитваше да изтръгне от него информацията за това колко злато му е платил Емхир. Но проповедникът през цялото време плещеше за Белия пламък и Бялата кралица… до самия край.

— По-внимателно, Демавенд — намръщи се Визимир. — Недей да създаваш мъченици, защото Емхир точно от това се нуждае. Лови нилфгардските агенти, но не пипай монасите, защото последствията може да бъдат непредсказуеми. Те продължават да се ползват с влияние и доверие сред народа. Достатъчни са ни главоболията с „катериците“, за да рискуваме размирици в градовете или селски войни.

— По дяволите! — изсумтя Фолтест. — Да не правим това, да не рискуваме онова, не можем да правим еди-какво си… Затова ли сме се събрали, да изброяваме какво не можем да правим? Или ти, Демавенд, ни събра в Хаге, за да проливаме сълзи и да оплакваме нашата слабост и немощ? Нека започнем да действаме най-накрая! Трябва да направим нещо! Трябва да сложим край на това, което става!

— Предлагам това от самото начало. — Визимир се изправи. — Предлагам именно да действаме.

— Как?

— Какво можем да направим?

Отново настъпи мълчание. Вятърът шумеше, капаците на прозорците на замъка хлопаха.

— Защо всички гледате в мен? — попита изведнъж Меве.

— Възхищаваме се на красотата ти — измънка отпиващият от халбата Хенселт.

— И заради това също — потвърди Визимир. — Меве, всички знаем, че успяваш да намериш изход от всякакви ситуации. Имаш женска интуиция, ти си умна жена…

— Престани да ме ласкаеш. — Кралицата на Лирия сплете пръсти върху полата си и се загледа в потъмнелите гоблени, на които бяха изобразени ловни сцени. Полетели в скок хрътки бяха вирнали носове към хълбоците на бягащ от тях бял еднорог. „Никога не съм виждала жив еднорог — помисли си Меве. — Никога. И може би вече никога няма да видя.“

— Нашата ситуация ми напомня за дългите зимни вечери навремето в ривския замък — каза тя след продължително мълчание, откъсвайки поглед от гоблена. — Тогава се усещаше нещо във въздуха. Съпругът ми се чудеше как да се добере до поредната придворна дама. Маршалът се чудеше с какви комбинации да предизвика по-бързо война, за да се прослави. Магьосникът си въобразяваше, че той е кралят. Прислугата не искаше да прислужва, шутът беше тъжен, навъсен и ужасно скучен, кучетата виеха меланхолично, а котките спяха, без да обръщат внимание на мишките, разхождащи се по масата. Всички чакаха нещо. Всички ме поглеждаха крадешком. А аз… Тогава аз… Показах им. Показах на всички на какво съм способна, и то по такъв начин, че стените се тресяха, а мечките в околността се будеха в бърлогите си. И глупавите мисли веднага излетяха от главите на всички. Веднага всички разбраха кой командва.

Никой не се обади. Вятърът започна да вие още по-силно. Стражите на крепостните стени си подвикваха неохотно. Ударите на капките в оловните первази на прозорците преминаха в безумно стакато.

— Нилфгард гледа и чака — изрече бавно Меве, играейки си с огърлицата си. — Нилфгард наблюдава. Нещо се усеща във въздуха, а в множество глави се раждат глупави мисли. Нека да покажем на всички на какво сме способни. Да покажем кой тук е истинският крал. Да разтърсим стените на изпадналия в зимно униние замък!

— Да унищожим „катериците“ — каза бързо Хенселт. — Да започнем голяма съвместна операция. Да устроим кървава баня за нехората. Нека Понтар, Гвенлех и Буина се напълнят с кръвта на елфите — от изворите до устиетата!

— Да изпратим наказателна експедиция на свободните елфи в Долината на Блатхан — добави Демавенд, смръщвайки чело. — Да вкараме интервенционен корпус в Махакам. Да позволим най-накрая на Ервил от Верден да се заеме с дриадите в Брокилон! Да, кървава баня! А онези, които оцелеят — в резервати!

— Да насъскаме Крах ан Крайт да нападне нилфгардското крайбрежие — поде Визимир. — Да го подкрепим с флота на Етайн от Цидарис, нека подпали пожари от Яруга до Ебинг! Демонстрация на сила…

— Малко е — поклати глава Фолтест. — Всичко това е прекалено малко. Трябва… Знам какво трябва.

— Тогава говори!

— Цинтра.

— Какво?

— Да отнемем на нилфгардците Цинтра. Да форсираме Яруга, да ударим първи. Сега, когато не ни очакват. Да ги изтласкаме отново отвъд Марнадал.

— По какъв начин? Досега говорихме, че Яруга е непреодолима за войски…

— За нилфгардските войски. Но ние контролираме реката. Държим устието, пътищата за снабдяване с провизии, флангът ни е под защитата на Скелиге, Цидарис и крепостта във Верден. За нилфгардците прехвърлянето през реката на четирийсет или петдесет хиляди души е значително усилие. Ние можем да прехвърлим на левия бряг доста повече. Не отваряй устата си, Визимире. Искаше да направим нещо, което да сложи край на мъчителното очакване? Нещо ефективно, което отново ще ни направи истински крале? Това нещо ще бъде Цинтра. Цинтра ще ни обедини, защото Цинтра е символ. Спомнете си за Соден! Ако не беше клането в града и мъченическата смърт на Каланте, нямаше да я има тази победа. Силите бяха равни, никой не разчиташе, че ще ги разбием така. Но нашите бойци се хвърлиха върху техните като вълци, като бесни кучета, за да отмъстят за Лъвицата от Цинтра. А сред нас има и такива, чието ожесточение не е угаснало от кръвта, пролята при соденското поле. Спомнете си за Крах ан Крайт, Морския глиган!

— Вярно е — кимна Демавенд. — Крах се закле да удави Нилфгард в кръв. За да отмъсти за Ейст Туирсеах, убит при Муирнадал. И за Каланте. Ако атакуваме левия бряг, Крах ще ни подкрепи с цялата сила на Скелиге. За бога, имаме шансове за успех! Подкрепям Фолтест! Да не чакаме, да ударим първи, да си върнем Цинтра, да изгоним кучите синове отвъд Амел!

— По-спокойно — промърмори Хенселт. — Не бързайте да дърпате лъва за опашката, той още не е умрял. Това първо. И второ, ако ударим първи, ще се окажем в ролята на агресори. Ще нарушим примирието, което сами сме скрепили с печати. Няма да ни подкрепи Недамир с неговата Лига, няма да ни подкрепи Естерад Тисен. Не знам как ще реагира Етайн от Цидарис. Против агресията ще се обявят нашите гилдии, търговците, дворянството… И най-вече магьосниците. Не забравяйте за магьосниците!

— Магьосниците няма да подкрепят нападението на левия бряг — потвърди Визимир. — Примирието беше дело на Вилгефорц от Рогевеен. Известно е, че според неговите планове примирието постепенно трябва да премине в устойчив мир. Вилгефорц няма да подкрепи войната. А Капитулът, можете да ми вярвате, ще направи всичко, което поиска Вилгефорц. След битката при Соден той е първият в Капитула; каквото и да говорят другите магици, каквото и да желаят, Вилгефорц свири първа цигулка там.

— Вилгефорц, Вилгефорц! — възкликна Фолтест. — Нещо много бързо му порасна работата на този магик. Започва да ме дразни това, че сме принудени да се съобразяваме с плановете на Вилгефорц и Капитула. Между другото аз изобщо не знам какви са тези планове и не ги разбирам. Но има начин да се справим и с това, господа. А ако Нилфгард извърши агресията? Например в Дол Ангра? Срещу Аедирн и Лирия? Можем да го организираме… Да го инсценираме… Една малка провокация. Пограничен инцидент, предизвикан от тях? Да речем, нападение над пограничен форт? Естествено, ние ще бъдем готови, ще реагираме мигновено и решително, с пълната подкрепа на всички, дори на Вилгефорц и целия останал Капитул на магьосниците. И тогава, когато Емхир вар Емрейс откъсне поглед от Соден и Заречие, цинтрийците ще си спомнят за своята страна. Емигрантите и бежанците ще се съберат в Бриге под водачеството на Висегерд. Те имат почти осем хиляди души, въоръжени. Нима могат да се намерят по-добри майстори на меча? Те живеят с надеждата да си върнат страната, от която им се е наложило да бягат. Ще се хвърлят в боя. Готови са да ударят левия бряг. Само чакат да ги призоват.

— Да ги призоват — потвърди Меве — и да им обещаят, че ще ги подкрепят. Защото с осем хиляди Емхир ще се справи само с помощта на пограничните си гарнизони, дори няма да му се наложи да прехвърля подкрепления. Висегерд разбира прекрасно това и няма да си помръдне пръста, преди да е сигурен, че подире му ще тръгнат войските ти, Фолтест, поддържани от реданските корпуси. Но преди всичко Висегерд се нуждае от Лъвчето от Цинтра. Говори се, че внучката на кралицата е оцеляла по време на клането. Разправят, че някой я е видял сред бегълците, но после детето е изчезнало по тайнствен начин. Емигрантите я търсят усилено… Защото за възстановения трон на Цинтра им трябва някой с кралска кръв. С кръвта на Каланте.

— Глупости — изрече студено Фолтест. — Изминаха повече от две години. Щом не са намерили детето досега, значи е мъртво. Можем да забравим за тази легенда. Вече я няма Каланте, няма никакво Лъвче, няма кралска кръв, на която принадлежи тронът. Цинтра… никога вече няма да бъде това, което бе, докато Лъвицата беше жива. Разбира се, няма нужда емигрантите на Висегерд да научават това.

— Значи ще изпратиш цинтрийските партизани на смърт? — присви очи Меве. — На предна линия? Няма да им кажеш, че Цинтра може да се възроди само като васална държава под твое сеньорство? Предлагаш на всички ни да нападнем Цинтра… заради теб? Ти подчини Соден и Бруге, а сега точиш зъби и на Верден… И Цинтра също ти се стори съблазнителна, а?

— Признай си, Фолтест — промърмори Хенселт. — Меве е права, нали? Затова ли ни подстрекаваш да извършим тази авантюра?

— Успокойте се! — направи ядосан жест кралят на Темерия, смръщвайки благородното си лице. — Не ме изкарвайте завоевател, който си мечтае за империя. Откъде ви хрумна това? Заради Соден и Бруге? Екехард от Соден беше природен брат на майка ми. Учудва ли ви, че след смъртта му Свободните съсловия поднесоха короната на мен, неговия роднина? Кръвта вода не става! А Вензлав от Бруге сам ми даде васална клетва, не съм го принуждавал! Направи го, за да спаси страната си. Защото при ясно време вижда как проблясват нилфгардските копия на левия бряг на Яруга!

— Точно за левия бряг говорим — процеди кралицата на Лирия. — Брега, който смятаме да ударим. А левият бряг е Цинтра. Разрушена, опожарена, разорена, изтерзана, окупирана… но оставаща си Цинтра. Цинтрийците няма да ти поднесат короната си, Фолтест, и няма да ти дадат васална клетва. Цинтра няма да се съгласи да стане васална държава. Кръвта вода не става!

— Цинтра, ако я… Когато я освободим, трябва да стане наш съвместен протекторат — каза Демавенд от Аедирн. — Цинтра е устието на Яруга — прекалено важен стратегически пункт, за да губим контрол над нея.

— Тя трябва да бъде свободна страна — възрази Визимир. — Свободна, независима и силна. Страна, която ще бъде желязна порта, аванпост на Севера, а не ивица изпепелена земя, върху която да тичат нилфгардски коне!

— Възможно ли е Цинтра да се възстанови до такава степен? Без Каланте?

— Не се разпалвай, Фолтест — нацупи устни Меве. — Вече ти казах — цинтрийците няма да се съгласят никога нито с протекторат, нито с чужда кръв на трона. Ако се опиташ да им натрапиш себе си като сеньор, ситуацията ще се промени. Висегерд отново ще започне да събира бойни отряди, но този път под крилото на Емхир. И някой ден отрядите му ще се хвърлят срещу нас като авангард на нилфгардското нападение. Като острие на пика, както наскоро ти се изрази образно.

— Фолтест знае това — изсумтя Визимир. — Затова търси толкова усилено Лъвчето, внучката на Каланте. Не разбирате ли? Кръвта вода не става, но короната се предава чрез сватба. Достатъчно е да намери девойката и да я застави да се омъжи за него…

— Да не си полудял? — задави се кралят на Темерия. — Лъвчето е мъртво! Изобщо не търся момичето, но дори… Не бих си и помислил да я принуждавам за нещо…

— Не би ти се наложило да я принуждаваш — прекъсна го Меве, усмихвайки се мило. — Ти все още си много красив мъж, родственико. А в Лъвчето тече кръвта на Каланте. Много гореща кръв. Познавах Кали, когато беше млада. Когато видеше приятен момък, така се напрягаше, че малко й трябваше, за да пламне. Дъщеря й Павета, майката на Лъвчето, беше същата. Най-вероятно и в случая с Лъвчето крушата не е паднала далеч от дървото. Малко усилия, Фолтест, и девойчето няма да устои дълго. На това разчиташ, нали?

— Естествено, че разчита на това — закикоти се Демавенд. — Ама че хитър план е измислил нашият приятел! Ще ударим по левия бряг на реката и още няма да сме успели да се обърнем, а Фолтест вече ще е намерил Лъвчето и ще е покорил девическото й сърчице, ще има млада съпруга, която ще възкачи на трона на Цинтра, а тамошните хора ще плачат от радост и ще се напикават от щастие. Нали ще имат своя кралица, плът от плътта и кръв от кръвта на Каланте. Ще имат кралица… само че заедно с крал. Крал Фолтест.

— Ама че глупости плещите! — възкликна Фолтест, който ту се изчервяваше, ту пребледняваше. — Какво ви става? Това са пълни безсмислици!

— Не са никакви безсмислици — каза сухо Визимир. — Защото аз знам, че някой усилено издирва това момиче. Кой, Фолтест?

— Ясно е кой! Висегерд! Цинтрийците!

— Не, не са те. Във всеки случай — не само те. Търси я още някой. Някой, който оставя трупове след себе си. Някой, който не се колебае да шантажира, подкупва и изтезава… И като стана дума за това, искам да знам не служи ли на някой от вас тип на име Риенс. По израженията ви виждам, че или не служи, или няма да си признаете. Повтарям: внучката на Каланте я търсят, търсят я по начин, който ме кара да се замисля. Кой я търси, питам?

— По дяволите! — Фолтест удари с юмрук по масата. — Не съм аз! Дори през ум не ми е минавало да се оженя за някакво дете заради някакъв трон! Та нали аз…

— Та нали ти вече четири години тайно живееш с баронеса Ла Валете? — усмихна се отново Меве. — Обичате се като две гълъбчета и само чакате старият барон най-накрая да опне петалата. Какво ме гледаш така? Всички знаем за това. Защо, мислиш, че плащаме на шпионите си? Но заради трона на Цинтра, родственико, не един крал е готов да пожертва личното си щастие…

— Момент. — Хенсел почеса с хрущене брадата си. — Не един крал, казваш. Тогава да оставим за малко на мира Фолтест. Има и други. Навремето Каланте искаше да омъжи внучката си за сина на Ервил от Верден. На Ервил Цинтра също може да му изглежда съблазнителна. И не само на него…

— Хммм — изсумтя Визимир. — Вярно е. Ервил има трима синове. Но какво да кажем за присъстващите, които също имат потомци от мъжки пол? А, Меве? Дали не ни хвърляш прах в очите?

— Мен можете да ме изключите. — Кралица Меве се усмихна още по-очарователно. — Наистина, по света се скитат двама мои потомци… Плодове на блаженото ми, потънало в забрава минало… Ако все още не са ги обесили. Съмнявам се, че някой от тях ще поиска да царува. Те нито имат необходимите умения, нито имат влечение към подобно нещо. По-глупави са дори от баща си, лека му пръст. Всеки, който е познавал покойника, знае какво имам предвид…

— Факт — потвърди кралят на Редания. — Аз го познавах. Нима синовете му наистина са по-глупави? По дяволите, не знаех, че е възможно някой да бъде по-глупав… Извинявай, Меве…

— Няма за какво, Визимире.

— Кой друг има синове?

— Ти, Хенселт.

— Моят син е женен!

— А за какво е отровата? Както някой тук основателно отбеляза, заради трона на Цинтра не един би пожертвал личното си щастие. Има за какво!

— Категорично отхвърлям подобни инсинуации! И престанете! И други хора имат синове!

— Недамир от Хенгфорс има двама. А и самият той е вдовец. Не забравяйте и за Естерад Тисен от Ковир:

— Тях бих ги изключил — поклати глава Визимир. — Хенгфорската лига и Ковир планират династичен съюз. Цинтра и Югът не ги интересуват. Хммм… Но Ервил от Верден… Това е по-възможно.

— Има някой не по-малко възможен — обади се Демавенд.

— Кой?

— Емхир вар Емрейс. Той не е женен. И е по-млад от теб, Фолтест.

— Проклятие! — смръщи чело кралят на Редания. — Ако това е истина… Емхир ще ни натрие носовете! Ясно е, че народът и дворянството на Цинтра винаги ще тръгнат след кръвта на Каланте. Представяте ли си какво ще стане, ако Емхир хване Лъвчето? По дяволите, само това ни оставаше! Кралица на Цинтра и императрица на Нилфгард!

— Императрица! — изсумтя Хенселт. — Тук явно се увлече, Визимире. За какво му е на Емхир девойката, за какъв дявол да се жени? Заради трона на Цинтра? Но Цинтра и без това си е негова. Той я завладя и я превърна в нилфгардска провинция. Заел е трона с целия си задник!

— Първо — започна Фолтест, — Емхир владее Цинтра по правото на агресора, тоест по безправието на агресора. А ако хване девойката и се ожени за нея, ще владее страната законно. Разбираш ли? Нилфгард, свързан чрез брак с кралската кръв на Каланте — това вече няма да е Нилфгард агресорът, на когото се е озъбил целият Север. Това вече ще е Нилфгард съседът, с който трябва да се съобразяваме. Как би изтласкал такъв Нилфгард отвъд Марнадал, отвъд Амел? Като нападнеш кралство, на чийто трон съвсем законно седи Лъвчето, внучката на Лъвицата от Цинтра? Проклятие! Не знам кой търси тази девойка. Аз не съм я търсил. Но ви казвам, че отсега нататък започвам да я търся. Продължавам да смятам, че е мъртва, но не бива да рискуваме. Излиза, че тя е прекалено важна личност. Ако е оцеляла, трябва да я намерим.

— И веднага ли ще решим за кого да я омъжим, когато я намерим? — намръщи се Хенселт. — Такива решения не бива да се оставят на случайността. Разбира се, бихме могли да я връчим на партизаните на Висегерд като знаме, привързана за дълъг прът, за да я носят пред строя, когато атакуват отсрещния бряг. Но ако искаме отвоюваната обратно Цинтра да служи на всички нас… Надявам се, че разбирате какво имам предвид? Ако нападнем Нилфгард и си върнем Цинтра, ще можем да сложим Лъвчето на трона. Но Лъвчето може да има само един съпруг. Такъв, който ще защити нашите интереси в устието на Яруга. Кой от присъстващите ще се съгласи да изиграе тази роля?

— Аз — не — пошегува се Меве. — Отказвам се от тази привилегия.

— Не бих изключил и неприсъстващи — изрече сериозно Демавенд. — Нито Ервил, нито Недамир, нито Тисенидите. Имайте предвид, че и Висегерд би могъл да ви изненада и да получи неочаквана полза от знамето, привързано за дълъг прът. Чували ли сте за морганичните бракове? Висегерд е стар и грозен като кравешка тор, но ако Лъвчето изпие специална отвара, може изведнъж да се влюби в него! А ще се намери ли място за крал Висегерд в плановете ни?

— Не — промърмори Фолтест. — В моите — няма да се намери.

— Хммм… — поколеба се Визимир. — В моите — също не. Висегерд е оръдие, а не партньор и именно такава, а не друга роля трябва да изиграе в плановете ни нападението ни над Нилфгард. Освен това, ако този, който търси толкова активно Лъвчето, е Емхир вар Емрейс, не можем да рискуваме.

— Не можем, по никакъв начин — съгласи се Фолтест. — Лъвчето не бива да попада в ръцете на Емхир. И изобщо, не бива да попада в ничии… неподходящи ръце… Жива.

— Детеубийство? — намръщи се Меве. — Лошо решение, господа крале. Недостойно. И, може би, неоправдано жестоко. Първо трябва да намерим момичето, защото още не е при нас. А когато я намерим, дайте я на мен. Ще я подържа две години в някой замък в планините и ще я омъжа за някой от моите рицари, и когато я видите пак, вече ще има две деца и ей такъв корем.

— Тоест, ако добре съм разбрал, поне трима евентуални бъдещи претенденти и самозванци? — поклати глава Визимир. — Не, Меве. Никак не е приятно, но Лъвчето, ако е оцеляла, трябва да умре. Интересите ни го изискват. Господа?

Дъждът почукваше по прозорците. Между кулите на замъка Хаге виеше вятър.

Кралете мълчаха.

* * *

— Визимир, Фолтест, Демавенд, Хенселт и Меве се имали тайна среща в Хаге при Понтар — каза маршалът. — Съвещавали са се.

— Каква символика — каза, без да се обръща, слабият чернокос мъж с кафтан от кожа на лос. Дрехата беше покрита с отпечатъци от оръжия и петна от ръжда. — Та нали именно при Хаге преди почти четирийсет години Вирфурил разби армията на Медел, укрепи властта си в долината на Понтар и установи сегашните граници между Аердин и Темерия. А сега, моля ви се, Демавенд, синът на Вирфурил, кани в Хаге Фолтест, сина на Медел, и за да е пълна компанията, докарва още Визимир от Третогор, Хенселт от Ард Карайг и веселата вдовица Меве от Лирия. Събират се и тайно се съвещават. Досещаш ли се за какво, Коехорн?

— Досещам се — отвърна маршалът кратко. Той знаеше, че застаналият с гръб към него мъж не може да понася в негово присъствие някой да се опитва да блесне с красноречието си и да коментира очевидни истини.

— Не са поканили Етайн от Цидарис. — Мъжът с кафтана от кожа на лос се обърна, сложи ръце зад гърба си и бавно се разходи от прозореца до масата и обратно. — Нито пък Ервил от Верден. Не са поканили също и Естерад Тисен или Недамир. Значи са или прекалено самоуверени, или твърде неуверени. Не са поканили никого от Капитула на магьосниците. Това е интересно. И показателно. Коехорн, погрижи се магьосниците да разберат за съвещанието. Нека знаят, че монарсите не ги смятат за равни със себе си. Струва ми се, че магьосниците от Капитула още се съмняват в това. Разсей съмненията им.

— Слушам.

— Има ли нещо ново от Риенс?

— Нищо.

Мъжът спря до прозореца и стоя дълго, гледайки мокрите от дъжда хълмове. Коехорн чакаше, нервно свивайки и отпускайки ръката си, легнала върху дръжката на меча. Опасяваше се, че ще бъде принуден да изслуша дълъг монолог. Маршалът знаеше, че застаналият до прозореца мъж смята такива монолози за разговори, а разговорите ги смята за чест и доказателство за доверие. Знаеше за това, но не обичаше да слуша монолозите.

— Как ти се струва тази страна, наместник? Успя ли да обикнеш новата си провинция?

Маршалът потрепна, заварен неподготвен. Не беше очаквал такъв въпрос. Но не мисли много над отговора. Неискреността и нерешителността можеха да му струват прекалено скъпо.

— Не, Ваше Височество. Не я обикнах. Тази страна е някак… мрачна.

— Някога беше друга — каза мъжът, без да се обръща. — И пак ще бъде. Ще видиш. Пак ще бъде прекрасната, радостна Цинтра, Коехорн. Обещавам. Но не тъжи, няма да те държа дълго тук. Някой друг ще заеме поста на наместник. Ти си ми нужен в Дол Ангра. Ще тръгнеш незабавно, за да потушиш бунта там. Нуждая се от някой отговорен в Дол Ангра. Някой, който няма да се поддаде на провокации. От страна на веселата вдовица от Лирия или Демавенд… Ще искат да ни провокират. Дръж младите офицери изкъсо. Поохлади буйните глави. Ще позволиш да бъдеш провокиран, когато аз заповядам. Не по-рано.

— Слушам!

Отвън се чу звън на оръжия и шпори, възбудени гласове. Почукаха на вратата. Мъжът с кафтан от кожа на лос се извърна от прозореца, кимна. Маршалът леко се поклони и излезе.

Мъжът се върна на масата, седна, наведе глава над картите. Гледа ги дълго, накрая опря чело на сплетените си пръсти. Огромният диамант на пръстена му заискри с хиляди огънчета, отразявайки пламъците на свещите.

— Ваше Височество? — Вратата леко изскърца.

Мъжът не промени позата си. Но маршалът забеляза, че ръцете му треперят. Подсказа му го блясъкът на диаманта. Тихо и внимателно затвори вратата след себе си.

— Вести ли, Коехорн? От Риенс ли?

— Не, Ваше Височество. Но вестите са добри. Въстанието в провинцията е потушено. Разбили сме бунтовниците. Само малцина от тях са успели да избягат във Верден. Заловен е водачът им, дук Виндхалм от Атре.

— Добре — каза мъжът след кратка пауза, все така без да вдига глава. — Виндхалм от Атре… Нареди да го обезглавят. Не… Не да го обезглавят. Ще го екзекутираме по друг начин. Зрелищно, продължително и жестоко. И, разбира се, публично. Необходим е пример за назидание. Нещо такова, което да изплаши останалите. Само че, моля те, Коехорн, спести ми подробностите. Не си прави труда да включваш живописни подробности в докладите. Не намирам нищо приятно в това.

Маршалът кимна, преглътна. Той също не намираше нищо приятно в това. Абсолютно нищо. Затова реши да възложи изпълнението на екзекуцията на специалисти. Не възнамеряваше да разпитва специалистите за подробностите. И, естествено, не смяташе да присъства на екзекуцията.

— Ще присъстваш на екзекуцията. — Мъжът вдигна глава, взе писмото от масата, счупи печата му. — Официално. Като мой наместник в провинция Цинтра. Ще ме замениш. Аз не искам да гледам. Това е заповед, Коехорн.

— Слушам! — Маршалът дори не се опита да скрие смущението и недоволството си. Не биваше да се крие нищо от мъжа, дал заповедта. Това рядко се удаваше на някого.

Мъжът хвърли поглед на отвореното писмо и почти веднага го хвърли в огъня на камината.

— Коехорн!

— Да, Ваше Височество?

— Няма да чакам рапорта на Риенс. Вдигни на крака магиците, нека организират връзка от разстояние с контактната точка в Редания. Нека веднага да изпратят на Риенс устното ми нареждане, което гласи следното: да престане да се церемони, да престане да си играе с вещера. Защото това може да завърши зле. С вещерите не бива да се играят игрички. Аз го познавам, Коехорн. Той е прекалено хитър, за да насочи Риенс по някоя следа. Повтарям, Риенс трябва веднага да организира покушение, трябва веднага да извади вещера от играта. Да го убие. А после да изчезне, да се стаи и да чака нареждания. А ако преди това е попаднал на следите на магьосницата, нека я остави на мира. Не бива да пада дори косъм от главата на Йенефер. Запомни ли, Коехорн?

— Да.

— Отдалечената връзка трябва да бъде шифрована и много добре защитена от магическо прочитане. Предупреди магьосниците за това. Ако изпортят работата, ако някой външен узнае за съдържанието на това разпореждане, ще държа тях отговорни.

— Ясно. — Маршалът се изкашля и се изправи.

— Какво още, Коехорн?

— Графът… вече е тук, Ваше Височество. Дойде съгласно разпореждането ви.

— Вече? — усмихна се мъжът. — Възхитителна експедитивност. Надявам се, че не е уморил врания кон, заради който всички толкова му завиждаха. Нека влезе.

— Аз да присъствам ли, Ваше Височество?

— Разбира се, наместнико на Цинтра.

Извиканият от приемната рицар влезе в стаята с енергична, уверена, маршова стъпка, скърцайки с черната си броня. Спря се, гордо се изпъчи, отметна зад гърба си мокрото и зацапано черно наметало, сложи длан върху ръкохватката на огромния си меч. Допря до бедрото си черния шлем, украсен с криле на хищна птица. Коехорн погледна рицаря в лицето. Видя сурова войнска гордост и дързост. Но не намери нищо от нещата, които би трябвало да открие върху лицето на човек, който е прекарал последните две години в кула, от която, както се говореше, може да се излезе само на път за ешафода. Маршалът се усмихна под мустак. Той знаеше, че презрението към смъртта и безумната смелост на младежите се дължат изключително на липсата на въображение. Прекрасно знаеше това. Та нали някога и той беше такъв младок.

Седналият зад масата мъж облегна брадичка върху скръстените си пръсти и погледна внимателно рицаря. Рицарят се напрегна като струна.

— За да е ясно всичко — каза му мъжът иззад масата, — знай, че грешката, която допусна в този град преди две години, не ти е простена. Ще получиш още един шанс. Ще ти дам още една задача. Решението ми за по-нататъшната ти участ ще зависи от това как ще изпълниш тази задача.

Лицето на младия рицар дори не трепна, не помръдна нито едно от перата, украсяващи притиснатия до бедрата му шлем.

— Аз никога не лъжа никого, никому не давам напразни надежди — продължи мъжът. — Затова знай, че можеш да имаш някакви надежди да си спасиш шията от брадвата на палача само ако този път не допуснеш грешка. Шансовете ти за пълно помилване са малки. А шанс да забравя и да ти простя… няма.

Младият рицар с черната ризница и този път не потрепна, но Коехорн забеляза как проблеснаха очите му. „Не вярва — помисли си маршалът. — Не вярва и греши. Допуска огромна грешка.“

— Нареждам ти да бъдеш много внимателен — продължи мъжът. — На теб също, Коехорн. И за теб ще важат заповедите, които ще дам след малко. След минута. Трябва да помисля още за тяхното съдържание и форма.

Маршал Мено Коехорн, наместник на провинция Цинтра и бъдещ главнокомандващ на армията в Дол Ангра, вдигна глава, изпъна се и сложи длан върху ръкохватката на меча. Точно същата поза зае и рицарят с черна броня и шлем с криле на хищна птица. Двамата чакаха. Безмълвно. Търпеливо. Както и трябва да се чакат заповеди, над съдържанието и формата на които размишлява императорът на Нилфгард, Емхир вар Емрейс, Deithwen Addan yn Cam aep Morvudd, Белия Пламък, Танцуващ на Гробовете на Враговете си.

* * *

Цири се събуди.

Лежеше, или по-скоро беше полуседнала, с глава, облегната на няколко възглавници. Компресът на главата й вече беше топъл и само леко влажен. Тя го отхвърли встрани, неспособна да понесе неприятната тежест и паренето върху кожата си. Дишаше с усилие. Гърлото й беше пресъхнало, носът й почти изцяло беше запушен от съсирената кръв. Но еликсирите и заклинанията бяха подействали — болката, която преди няколко часа размътваше погледа й и раздираше черепа й, беше изчезнала, отстъпила, останали бяха само пулсирането и усещането за натиск в слепоочията.

Внимателно докосна носа си с върха на пръста. Вече не кървеше.

„Ама че странен сън — помисли си тя. — Първият сън от толкова дни. Първият, в който не ме беше страх. Бях… наблюдател. Виждах всичко сякаш от планина, от високо… Сякаш бях птица… Нощна птица…

Сън, в който видях Гералт.

В този сън беше нощ. И валеше, дъждът мръщеше повърхността на водата в канала, почукваше по керемидите на къщите и по стрехите на сараите, блестеше върху дъските на верандите и мостчетата, на палубите на лодките и корабчетата… И там беше Гералт. Не беше сам. С него имаше един мъж със смешна шапка с перо, мокро и увиснало. И Слаба девойка със зелена престилка с качулка… Тримата вървяха бавно и внимателно по мокрия паваж… А аз ги виждах отгоре. Сякаш бях птица. Нощна птица…“

Гералт се спря. Попита:

Далеч ли е още?

Не, отговори слабата девойка, тръскайки водата от зелената си престилка. Почти пристигнахме… Хей, Лютиче, не изоставай отзад, ще се загубиш в тези улички…

А къде, по дяволите, е Филипа? Току-що я видях, летеше над канала… Ама че отвратително време… Да вървим. Води, Шани. Между другото откъде го познаваш този знахар? Какво те свързва с него?

Понякога му продавам лекарства, които крада от лабораторията. Защо ме гледаш така? Пастрокът ми едвам успява да плаща следването ми… Случва се да ми потрябват пари… А знахарят, като получи истински лекарства, лекува хората… Или поне не ги трови… Хайде, вървете.

„Странен сън — помисли си Цири. — Жалко, че се събудих. Исках да видя какво ще стане по-нататък… Да видя какво правят. Къде отиват…“

От съседната стая долитаха гласове — гласовете, които я бяха събудили. Майка Ненеке говореше бързо, тя явно беше афектирана, ядосана и вбесена.

— Ти излъга доверието ми — казваше тя. — Не биваше да допускам това. Трябваше да се досетя, че твоята антипатия към нея ще доведе до нещастие. Не биваше да ти позволявам… Та нали те познавам. Ти си бездушна и жестока, а на всичко отгоре се оказа безотговорна и небрежна. Ти измъчваш безмилостно това дете, заставяш го да полага усилия, които не е в състояние да понесе. Ти нямаш сърце, Йенефер. Наистина нямаш сърце.

Цири се заслуша, за да чуе отговора на магьосницата, нейния студен, суров и звънък глас. Искаше да чуе как ще реагира, как ще се надсмее над жрицата, как ще се подиграе на нейната прекалена загриженост. Как ще каже това, което говори обикновено — че да си магьосница не е шега работа, че това не е подходящо занимание за госпожички, направени от порцелан или от тънко стъкло. Но Йенефер отговори тихо. Толкова тихо, че момичето не само не разбра, но и не чу думите.

„Ще заспя — помисли си тя, предпазливо и нежно опипвайки носа си, все още чувствителен и наболяващ я, запушен от съсирената кръв. — Ще се върна в съня си. Да видя какво прави Гералт, там, в нощта, под дъжда, при канала…“

… Йенефер я държеше за ръката. Вървяха по дълъг коридор, между каменни колони, а може би и между статуи — Цири не можеше да види добре, пречеше й плътният мрак. Но в тъмнината имаше някой — някой се криеше и ги наблюдаваше. Чуваше шепоти, тихи като шумоленето на вятър.

Йенефер я държеше за ръката и вървеше бързо и уверено, изпълнена с решителност, така че Цири едва успяваше да поддържа темпото й. Пред тях се отваряха врати. Непрекъснато. Една след друга. Безкрайно множество врати с гигантски, тежки крила, се разтваряха безшумно пред тях.

Мракът се сгъстяваше. Цири видя пред себе си поредната врата. Йенефер не забави крачка, но Цири изведнъж осъзна, че тази врата няма да се отвори сама. И я обзе плашеща увереност, че наистина не бива да се отваря тази врата. Че не бива да минава през нея. Че зад тази врата я чака нещо…

Тя се спря, опита се да се изтръгне, но ръката на Йенефер беше силна и непоколебима и неотменно я влачеше напред. И Цири най-накрая разбра, че са я предали, излъгали са я, продали са я. Че винаги, още от първата среща, от самото начало, от първия ден е била само марионетка, кукла на конци. Дръпна се още по-силно, изтръгна се от дланта на Йенефер. Мракът се завихри като дим, шепотите в тъмнината изведнъж стихнаха. Магьосницата направи още крачка напред, спря се, обърна се, погледна я.

Ако те е страх, върни се.

Тази врата не бива да се отваря. И ти знаеш това.

Знам го.

И въпреки това ме водиш нататък.

Ако те е страх, върни се. Все още има време да се върнеш. Все още не е твърде късно.

А ти?

За мен вече е късно.

Цири се огледа. Въпреки всеобхващащия мрак тя виждаше вратите, през които вече са минали — дълга редица, губеща се в далечината. И оттам, от далеч, от тъмнината, чу…

Потропване на подкови. Скърцане на черна ризница. И шумоленето на крилата на хищна птица. И глас. Тих, пронизващ мозъка глас…

Сгрешила си. Сбъркала си небето и звездите с нощното им отражение върху повърхността на езерото.

Тя се събуди. Вдигна рязко глава и събори компреса си — явно нов, защото беше мокър и хладен. Беше обляна в пот, а в слепоочията й отново звънтеше и пулсираше тъпа болка. Йенефер седеше до нея на леглото, извърната така, че Цири не можеше да види лицето й. Виждаше само бурята от черни коси.

— Сънувах… — прошепна Цири. — В съня си…

— Знам — каза магьосницата със странен, чужд глас. — Затова съм тук. С теб.

Отвъд прозореца, в мрак, дъждът шумеше в листата на дърветата.

* * *

— По дяволите! — промърмори Лютичето, изтръсквайки водата от подгизналата от дъжда периферия на шапката си. — Това не е дом, а същинска крепост. От какво толкова го е страх този знахар, че така се е укрепил?

Лодките и шлеповете, привързани по продължение на крайбрежната улица, се люлееха лениво върху водата, блъскаха се помежду си с приглушени потропвания, скърцаха, дрънкаха с веригите си.

— Това е пристанищният район — обясни Шани. — Има колкото щеш бандити и измет — както местни, така и приходящи. При Мирман идват много хора, просят пари… Всички знаят това. Знаят също, че живее сам. Така че той е предпазлив. Чудно ли ви се вижда?

— Ни най-малко. — Гералт погледна постройката, издигната върху колове, забити в дъното на канала, на пет сажена от брега. — Чудя се как да попадна на този остров, в тази къща над водата. Сигурно ще се наложи тихомълком да взема назаем някоя от тези лодки…

— Няма нужда — каза медичката. — Там има подвижно мостче.

— А как ще убедиш знахаря да го пусне? При това там има и врата, а ние не носим таран със себе си…

— Оставете това на мен.

Голямата сива сова се спусна безшумно на перилата на пристана, махна с криле, настръхна и се превърна във Филипа Ейлхарт, не по-малко настръхнала и мокра.

— Какво правя тук? — промърмори раздразнено магьосницата. — Какво правя с вас, по дяволите? Балансирам върху мокър прът… И на ръба на държавна измяна. Ако Дийкстра научи, че ви помагам… И отгоре на всичко този дъжд! Не обичам да летя, когато вали! Тук ли е? Това ли е домът на Мирман?

— Да — потвърди Гералт. — Чуй, Шани. Нека да опитаме…

Събраха се плътно един до друг и започнаха да си шепнат, невидими в тъмнината под един тръстиков навес. От кръчмата от отсрещната страна на канала върху водата падаше ивица светлина. Чуваха се пеене, смях и възгласи. На крайбрежната алея се изсипаха трима салджии. Двама от тях се караха, като се дърпаха и бутаха един-друг, и повтаряха до втръсване едни и същи ругатни. Третият, облегнат на един стълб, пикаеше в канала, като си свиркаше фалшиво.

Бам, издрънча желязната чиния, завързана на шнурче за стълба на пристана. Бам!

Знахарят Мирман отвори прозорчето и погледна навън. Маслената лампа в ръката му само го заслепяваше и той я остави.

— Кой, по дяволите, дрънчи там посред нощ? — изрева той. — Дрънни по празната си глава, тъпако, като ти се е приискало да дрънчиш! Хайде къш оттук, пияници! Че имам арбалет! Някой иска ли да получи шест стрели в задника?

— Господи Мирман! Аз съм, Шани!

— А? — Знахарят се наведе още по-наред. — Госпожице Шани? Сега, през нощта? Какво има?

— Пуснете мостчето, господин Мирман. Донесох ви това, за което ме помолихте.

— Точно сега, в тъмнината? Не можахте ли през деня, госпожице?

— През деня има прекалено много очи наоколо. — Слабата фигурка със зелена престилка се мержелееше на кея. — Ако ме видят какво ви нося, ще ме изключат от Академията. Пуснете мостчето, не искам да стоя на дъжда, подгизнаха ми обувките!

— Не сте сама, госпожице — отбеляза знахарят с подозрение. — Обикновено идвате сама. Кой е с вас?

— Един приятел. Студент като мен. Сама ли да се мотая нощем из подозрителния ви район? Аз си държа на невинността. Хайде, пуснете ме най-накрая, по дяволите!

Мърморейки под носа си, Мирман освободи застопорената макара, мостчето се спусна със скърцане и се удари в дъските на пристана. Знахарят отиде до вратата и дръпна резето. Без да оставя заредения арбалет, надникна внимателно.

Не забеляза летящата към слепоочието му ръка, облечена в черна ръкавица със сребърни шипове. Но въпреки че нощта беше тъмна, безлунна, а небето — облачно, изведнъж видя десет хиляди ослепително ярки звезди.

* * *

Тубланк Мишеле прекара още веднъж бруса по острието на меча, създавайки впечатление, че е погълнат изцяло от това занимание.

— И така, искате да убием един човек. — Той остави бруса, избърса с парче мазна заешка кожа острието и го огледа критично. — Обикновен човек, който броди самотен из улиците на Оксенфурт, без гвардия, без ескорт, без телохранители. И даже без слуги. И за да го убием, няма нужда да се промъкваме нито в храма, нито в кметството, замъка или гарнизона… Така ли е, милостиви господин Риенс? Правилно ли съм ви разбрал?

Мъжът с лице, обезобразено от белег от изгаряне, кимна утвърдително, присвивайки леко тъмните си влажни очи с неприятно изражение.

— Освен това — продължи Тубланк, — когато убием този тип, няма да има нужда да се крием някъде през следващата половин година, защото никой няма да ни търси или преследва? Никой няма да насъска срещу нас силите на реда или ловците на глави? Няма да станем обекти на родова вражда или кръвно отмъщение? С други думи, господин Риенс, искате да убием най-обикновен глупак, който не е забележителен с нищо?

Мъжът с белега не отговори. Тубланк погледна братята си, които седяха неподвижно на пейката. Рици, Флавиус и Лодовико както винаги мълчаха. В тяхната група, когато трябваше да се върши работа, се захващаха те, а говоренето беше грижа на Тубланк. Защото навремето само Тубланк беше посещавал храмово училище. Убиваше не по-зле от братята си, но освен това можеше да чете и да пише. И да говори.

— И за да убиете този най-обикновен глупак, господин Риенс, вие наемате не първата ви попаднала измет от пристанището, а нас, братята Мишеле? За сто новиградски крони?

— Това е обичайната ви тарифа — процеди мъжът с белега. — Нали?

— Не — възрази студено Тубланк. — Защото ние не убиваме най-обикновени глупаци. А дори и да решим… Господин Риенс, глупакът, когото искате да видите труп, ще ви струва двеста. Двеста запазени, блестящи крони, изсечени в новиградския монетен двор. Знаете ли защо? Защото в тази работа нещо не е наред, милостиви господине. Няма нужда да ни казвате какво, ще се справим. Но за това ще трябва да си платите. Двеста, както казах. Приемете тази цена и можете да смятате вашия неприятел за покойник. Ако не искате — търсете си някой друг да ви свърши работата.

Във вонящото на гнилоч и на прокиснало вино мазе настана тишина. По глинения под тичаше хлебарка, бързо местейки крайници. Флавиус Мишеле с мълниеносно движение на крака си я размаза с трясък, като почти не промени позата си и изобщо не промени изражението на лицето си.

— Съгласен съм — каза Риенс. — Ще получите двеста. Да вървим.

Тубланк Мишеле, професионален убиец от четиринайсетгодишната си възраст, не издаде смайването си дори с трепване на клепача си. Не разчиташе да се спазари за повече от сто и двайсет, най-много сто и петдесет. И веднага съобрази, че е оценил твърде ниско онова нередно нещо, което беше усетил.

* * *

Знахарят Мирман се свести на пода на собствения си дом. Лежеше по гръб, завързан като овен. Тилът страшно го болеше. Спомни си, че при падането си бе ударил главата в касата на вратата. Болеше го и слепоочието, където го бяха ударили. Не можеше да се помръдне, защото върху гърдите тежко и безмилостно го притискаше висок ботуш, стегнат със скоби. Знахарят присви очи, смръщи лицето си и погледна нагоре. Ботушът принадлежеше на висок мъж с бели като мляко коси. Мирман не виждаше лицето му — то се криеше в мрака, който не можеше да се пробие от оставената на масата маслена лампа.

— Подарете ми живота — изстена Мирман. — Пощадете ме, в името на боговете… Ще ви дам парите си… Всичко ще ви дам… Ще ви покажа къде са скрити…

— Къде е Риенс, Мирман?

При звука на този глас знахарят започна да трепери. Той не беше от страхливите и малко неща можеха да го изплашат. Но в гласа на белокосия ги имаше всички тези неща. И още някои допълнителни.

С нечовешко усилие на волята знахарят успя да пребори страха, който пълзеше по вътрешностите му като отвратителен червей.

— А? — направи се на изумен той. — Какво? Кой? Как го казахте?

Мъжът се наведе и сега Мирман видя лицето му. Видя очите му. И при тази гледка вътрешностите му се свиха.

— Не извъртай, Мирман — обади се от сянката познатият глас на Шани, медичката от Университета. — Когато бях при теб преди три дни, то тук, на това столче, до тази маса, седеше някакъв тип с наметало с подплата от ондатрова кожа. Пиеше вино, а ти никога не черпиш никого, само най-близките си приятели. Започна да ме ухажва, нахално ме уговаряше да танцувам в „Трите звънчета“. Даже се наложи да го плесна през ръцете, защото се опитваше да ме опипва, спомняш ли си? А ти каза: „Остави я, господин Риенс, не я плаши. Трябва да съжителствам мирно с академичната общност и да движим общите си интереси.“ И двамата се разкикотихте, ти и твоят господин Риенс с опърлената физиономия. Така че не разигравай представления, защото тези хора не са по-глупави от теб. Говори, докато те питат учтиво.

„Ах ти, студентке, дето се правиш на много умна — помисли си знахарят. — Ти, коварна гадино, ти, развратнице, ще те намеря и ще си платиш… Само да се измъкна от тази история…“

— Какъв Риенс? — изскимтя той, извивайки се и напразно опитвайки се измъкне изпод притисналия го в гърдите ботуш. — Откъде да знам кой е той и къде е? Тук идват най-различни хора, какви ли не, как мога аз…

Белокосият се наведе още повече, бавно измъкна камата си от джоба на втория си ботуш и усили натиска на първия ботуш върху гърдите на знахаря.

— Мирман — каза той тихо. — Ако искаш, ми вярвай, ако искаш — недей. Но ако веднага не ми кажеш къде е Риенс… Ако веднага не ми разкриеш по какъв начин се свързваш с него… Ще режа късче по късче от теб и ще храня змиорките в канала. Ще започна с ушите.

В гласа на белокосия имаше нещо такова, което накара знахаря да повярва във всяка една от думите му. Мирман погледна острието на камата и осъзна, че тя е по-остра от скалпелите, с които самият той изрязваше язвите и циреите на пациентите. Така се разтрепери, че подпиращият го в гърдите ботуш започна нервно да подскача. Но мълчеше. Принуден беше да мълчи. Засега. Защото, когато Риенс се върнеше и попиташе защо го е издал, Мирман трябваше да може да покаже защо. „Едно ухо — помисли си той. — Трябва да изтърпя едно ухо. После ще кажа…“

— Защо трябва да губим време и да се цапаме с кръв? — обади се неочаквано от полумрака мек женски алт. — Защо да рискуваме той да извърта и да ни лъже? Нека аз да се заема с него с моите методи. Ще заговори толкова бързо, че ще си изкълчи езика. Дръж го така.

Знахарят започна да вие и да се мята, но белокосият го притисна с коляно в пода, хвана го за косата и изви главата му. Някой клекна отстрани. Мирман усети миризмата на парфюм и мокри птичи пера, почувства допира на пръсти по слепоочията си. Опита се да извика, но ужас скова гърлото му и той успя само да изврещи.

— Вече искаш да крещиш? — замърка по котешки мекият алт до ухото му. — Рано е, Мирман, още е рано. Още не съм започнала. Но сега ще започна. Ако еволюцията изобщо е създала някакви гънки в мозъка ти, то аз сега ще ги направя малко по-дълбоки. И тогава ще разбереш какво е да искаш да крещиш.

* * *

— Следователно кралете ни са започнали да мислят самостоятелно — каза Вилгефорц, след като изслуша сведенията. — Започнали са да планират самостоятелно, като по поразително бърз начин са еволюирали от тактическо към стратегическо мислене? Интересно. Неотдавна, при Соден, единственото, което умееха, беше да галопират с диви крясъци и вдигнат меч начело на отряда си, без дори да поглеждат дали този отряд все още е отзад, или не галопира в съвсем друга посока. А днес, моля ви се, в замъка в Хаге решават съдбата на света. Интересно. Но ако трябва да съм честен, очаквах това.

— Знаем — кимна Артауд Теранова. — И помним, че ни предупреди. Затова сега те информираме.

— Благодаря, че не сте забравили — усмихна се магьосникът.

Тисая де Врие изведнъж осъзна, че той отдавна е знаел съобщените му преди малко факти. Но тя не каза нито дума. Надигна се в креслото и подравни дантелените си маншети, защото левият беше леко накривен спрямо десния. Забеляза изпълнения с неприязън поглед на Теранова и развеселеното изражение на Вилгефорц. Знаеше, че легендарната й педантичност или дразнеше, или забавляваше останалите. Но това изобщо не я вълнуваше.

— Какво ще каже за това Капитулът?

— Преди всичко бихме искали да чуем твоето мнение, Вилгефорц — отговори Теранова.

— Преди всичко — усмихна се магьосникът — ще хапнем и ще пийнем нещо. Имаме достатъчно време, позволете ми да се проявя като добър домакин. Виждам, че сте измръзнали и уморени от пътуването. Колко телепортации, ако мога да попитам?

— Три — сви рамене Тисая де Врие.

— Аз бях по-близо — вметна Артауд. — Достатъчни ми бяха две. Но много сложни, признавам си.

— Навсякъде ли времето е толкова лошо?

— Навсякъде.

— Тогава нека да се подкрепим с храна и отлежало червено вино от Цидарис. Лидия, погрижи се, моля те.

Лидия ван Бредеворт, асистентка и лична секретарка на Вилгефорц, се появи иззад завесата като носещо се във въздуха привидение и се усмихна с очи на Тисая де Врие. Тисая, умело контролирайки изражението си, отговори с мила усмивка и леко навеждане на главата. Артауд Теранова се изправи и се поклони почтително. Той също контролираше прекрасно изражението си. Познаваше Лидия.

Две прислужнички донесоха приборите и блюдата, като действаха бързо и шумоляха с полите си. Лидия ван Бредеворт запали свещите в свещниците, като фино измагьосваше малко пламъче между палеца и показалеца си. Тисая забеляза на дланта й петно от маслена боя. Запомни това, за да помоли след вечеря младата магьосница да покаже новото си произведение. Лидия беше талантлива художничка.

Вечеряха в мълчание. Артауд Теранова не жалеше себе си и без никакво притеснение опустошаваше блюдата и прекалено често, без покана от страна на домакина, посягаше към сребърната гарафа с червеното вино. Тисая де Врие ядеше, без да бърза, като обръщаше повече внимание не на храната, а на правилното подреждане на чиниите, приборите и салфетките, които според нея постоянно лежаха накриво и травмираха привързаността й към порядъка и чувството й за естетика. Тя пиеше сдържано. Вилгефорц ядеше и пиеше още по-сдържано. Лидия, естествено, изобщо не ядеше и не пиеше.

Пламъците на свещите трепкаха с дългите си червено-жълти огнени мустачета. По витражите на прозорците звънтяха капки дъжд.

— Е, Вилгефорц — обади се най-накрая Теранова, като ровеше с вилицата в чинията си в търсене на достатъчно тлъст къс дивеч. — Какво е мнението ти относно начинанията на нашите монарси? Хен Гедимдейт и Францеска ни изпратиха тук, защото искат да знаят какво мислиш. Аз и Тисая също се интересуваме от това. Капитулът иска да има обща позиция по този въпрос. И ако се наложи да се действа, също искаме да е съгласувано. Какво ще ни посъветваш?

— Много съм поласкан — Вилгефорц благодари с жест на Лидия, която искаше да добави броколи в чинията му, — че мнението ми по този въпрос може да бъде решаващо за Капитула.

— Никой не е казвал такова нещо. — Артауд отново си доля вино. — Решението ще бъде взето от всички, когато Капитулът се събере. Но бихме искали всеки да каже мнението си предварително, за да се ориентираме в ситуацията. И така, слушаме те.

Ако сме приключили с вечерята, можем да се преместим в лабораторията — предложи телепатично Лидия, усмихвайки се с очи. Теранова я погледна с усмивка и бързо допи това, което беше останало в бокала му. До последната капка.

— Добра идея. — Вилгефорц изтри пръстите си със салфетка. — Ще бъде по-удобно, освен това там имам сигурна защита от магическо подслушване. Да вървим. Можеш да вземеш гарафата, Артауд.

— Няма да откажа. Това е любимата ми реколта.

Преместиха се в лабораторията. Тисая не можа да се сдържи и да не хвърли поглед на масата, отрупана с реторти, тигели, епруветки, кристали и огромен брой магически принадлежности. Всички бяха защитени с маскиращи заклинания, но Тисая де Врие беше архимагистърка — не съществуваха прикрития, отвъд които не можеше да проникне. А тя донякъде се интересуваше с какво се е занимавал магът в последно време. Мигновено се ориентира в конфигурациите на наскоро използваните апаратури. Предназначението им беше да разкриват местоположението на изчезнали личности и да извършват психонаблюдения по метода „кристал — метал — камък“. Магьосникът или издирваше някого, или разрешаваше теоретичен логистичен проблем. Вилгефорц от Рогевеен беше известен с увлечението си по разрешаването на подобни проблеми.

Насядаха на резбованите абаносови столове. Лидия погледна Вилгефорц, улови дадения й с очи знак и веднага излезе. Тисая въздъхна незабележимо.

Всички знаеха, че Лидия ван Бредеворт обича Вилгефорц от Рогевеен и че го обича от години, с тиха, ожесточена, упорита любов. Магьосникът също беше наясно, но се правеше, че не знае. Лидия го улесняваше, защото нито веднъж не беше издала своите чувства — никога не беше направила и най-малка стъпка или жест, не беше подала мислен знак, и дори и да можеше да говори, не би казала нито дума. Тя беше прекалено горда. Вилгефорц също не предприемаше нищо, защото не обичаше Лидия. Разбира се, той можеше просто да я направи своя любовница и по този начин да я привърже още по-силно към себе си, а, кой знае, може би и да я ощастливи. Някои го съветваха да го стори. Но Вилгефорц не се вслушваше в подобни съвети. Той също беше прекалено горд и твърде принципен. Така че ситуацията оставаше безнадеждна, но стабилна, което явно устройваше и двамата.

— И така — прекъсна тишината младият магьосник. — Капитулът се чуди какво да предприеме по отношение на инициативите и плановете на нашите крале? Напразно се чуди. Тези планове просто трябва да бъдат игнорирани.

— Какво? — Артауд Теранова застина с бокала в лявата и с гарафата в дясната ръка. — Правилно ли чух? Да бездействаме? Да позволим…

— Ние и без това вече позволихме — прекъсна го Вилгефорц. — След като никой не е искал разрешение от нас. Няма и да поиска. Повтарям, трябва да се правим, че нищо не знаем. Това е единственото разумно поведение.

— Това, което са намислили, намирисва на война, при това от голям мащаб.

— Това, което са намислили, го знаем благодарение на секретна и непълна информация, идваща от загадъчен, много съмнителен източник. Съмнителен до такава степен, че упорито ми идва наум думата „дезинформация“. А и дори да е истина, замислите им са още във фазата на планирането и дълго време ще си останат там. А когато излязат извън нея… Е, тогава ще се приспособим към ситуацията.

— Искаш да кажеш — намръщи се Теранова, — че ще затанцуваме така, както ни засвирят?

— Да, Артауд. — Вилгефорц го погледна и в очите му проблеснаха огънчета. — Ще танцуваш така, както ти свирят. Или ще излезеш от залата. Защото подиумът за оркестъра е прекалено високо, за да си в състояние да се качиш на него и да наредиш на музикантите да свирят по други ноти. Разбери го най-накрая. Ако смяташ, че има друго решение, грешиш. Бъркаш небето и звездите с нощното им отражение върху повърхността на езерото.

„Капитулът ще направи това, което нареди той, скривайки заповедта във формата на съвет — помисли си Тисая де Врие. — Всички ние сме пешки на неговата шахматна дъска. Той израсна, затъмни ни с блясъка си, подчини ни на себе си. Ние сме пешки в неговата игра. Игра, чиито правила не знаем.“

Левият маншет отново се беше изкривил спрямо десния. Магьосницата грижливо го оправи.

— Плановете на кралете вече са във фаза реализация — изрече тя бавно. — В Каедвен и в Аедирн са започнати операции против Scoia’tael. Пролива се кръвта на елфическата младеж. Стига се до преследване на нехора и погроми срещу тях. Говори се за нападение над свободните елфи в Долината на Блатхан и Сините планини. Това е масово убийство. Така че какво да предадем на Гедимдейт и Енид Финдабаир — че препоръчваш да седим със скръстени ръце? Да се правим, че нищо не виждаме?

Вилгефорц обърна глава към нея. „Сега ще смениш тактиката — помисли си Тисая. — Ти си играч, доловил със слуха си какви кокалчета се хвърлят на масата. Ще смениш тактиката. Ще удариш в друга посока.“

Вилгефорц не откъсваше поглед от нея.

— Имаш право — изрече той кротко. — Имаш право, Тисая. Войната с Нилфгард е едно, но избиването на нехора е съвсем друго, не бива да го наблюдаваме безучастно. Предлагам да свикаме Събор, всеобщ Събор, на всички до маестро трета степен включително, а също и на онези, което след Соден са включени в кралските съвети. На Събора ще ги призовем да бъдат благоразумни и ще поискаме да обуздаят монарсите.

— Одобрявам този план — каза Теранова. — Да свикаме Събор и да им напомним към кого трябва да са лоялни на първо място. Имайте предвид, че сега дори някои членове на нашия Съвет са съветници на крале. На крале служат Кардуин, Филипа Ейлхарт, Феркарт, Радклиф, Йенефер…

Когато чу последното име, Вилгефорц потрепна. Вътрешно, разбира се. Но Тисая де Врие беше архимагистър. Тисая долови мисъл, импулс, изпратен от магическата апаратура до две лежащи на масата книги. Двете книги бяха невидими, скрити с магия. Магьосницата се концентрира и проби прикритието.

„Aen Ithlinnespeath“, предсказанието на Ithlinne Aegli aep Aevenien, елфическата пророчица. Предсказание за края на цивилизацията, пророчество за гибел, разрушения и завръщане на варварството, които ще настъпят заедно с идването на ледени маси от границата на вечния мраз. А другата книга… Много стара… Повредена… „Aen Hen Ichaer“… Старата кръв… Кръвта на елфите?

— Тисая? Ти какво мислиш?

— Подкрепям. — Магьосницата оправи пръстена си, който се беше обърнал наопаки върху пръста й. — Подкрепям предложението на Вилгефорц. Нужен е Събор. Колкото се може по-скоро.

„Метал — камък — кристал… — помисли си тя. — Търсиш Йенефер? Защо? И какво общо има Йенефер с пророчеството на Итлина? И със Старата кръв на елфите? Какво си замислил, Вилгефорц?“

Извинете, каза телепатично Лидия ван Бредеворт, влизайки безшумно в стаята. Магьосникът се изправи.

— Простете — каза той, — но това е спешно. От вчера чакам това писмо. Няма да отнеме много време.

Артауд се прозина, потисна оригването си, посегна към гарафата. Тисая погледна към Лидия. Лидия се усмихна. С очи. Не можеше по друг начин.

Долната половина на лицето на Лидия ван Бредеворт беше илюзия.

Четири години по-рано, по нареждане на Вилгефорц, нейния маестро, Лидия взе участие в изследването на свойствата на артефакт, намерен при разкопките на древен некропол. Артефактът се оказа защитен от могъщо заклинание. Активизира се само веднъж. От петимата магьосници, участващи в експеримента, трима загинаха на място. Четвъртият загуби очите си и двете си ръце и полудя. Лидия се отърва с изгаряния, изкълчена челюст и мутация на гръкляна и гърлото, които все още се съпротивляваха ефективно на опитите да бъдат регенерирани. Така че се наложи да се приложи силна илюзия, за да не изпадат в несвяст хората при вида на лицето й. Това беше много силна, майсторски направена илюзия, трудна за пробиване дори от Избраните.

— Хм… — Вилгефорц остави писмото. — Благодаря, Лидия.

Лидия се усмихна. Пратеникът чака отговор, съобщи тя.

— Няма да има отговор.

Разбирам. Ще се разпоредя да приготвят стаите за гости.

— Благодаря. Тисая, Артауд, извинете за няколкоминутното забавяне. Да продължим. Докъде бяхме стигнали?

„Доникъде — помисли си Тисая де Врие. — Но аз те слушам внимателно. Рано или късно ще стигнеш до въпросите, които наистина те интересуват.“

— А, да — започна бавно Вилгефорц. — Сещам се за какво исках да си поговорим. За членовете на Съвета с най-малък стаж. За Феркарт и Йенефер. Доколкото ми е известно, Феркарт е свързан с Фолтест от Темерия и влиза в кралския му съвет заедно с Трис Мериголд. А с кого е свързана Йенефер? Ти каза, Артауд, че тя е една от онези, които служат на крале.

— Артауд преувеличи — изрече спокойно Тисая. — Йенефер живее във Венгерберг, така че Демавенд понякога се обръща към нея за помощ, но не си сътрудничат постоянно. Със сигурност не може да се твърди, че тя служи на Демавенд.

— Как е зрението й? Надявам се, че всичко е наред?

— Да. Наред е.

— Това е хубаво. Много хубаво. Безпокоях се… Знаете ли, исках да се свържа с нея, но се оказа, че е отпътувала нанякъде. Никой не знае къде.

„Камък — метал — кристал — помисли си Тисая де Врие. — Всичко, което носи Йенефер, е активно и неоткриваемо чрез психонаблюдение. Няма да я намериш по този начин, драги мой. Ако Йенефер не пожелае да се знае къде е, никой няма да узнае.“

— Пиши й — изрече спокойно тя, подравнявайки маншетите си. — И й изпрати писмото по обичайния начин. Ще пристигне непременно. А Йенефер ще отговори, където и да се намира. Тя винаги отговаря.

— Йенефер изчезва често — подхвърли Артауд. — Понякога за цели месеци. Причините най-често са тривиални…

Тисая го изгледа, стиснала устни. Магьосникът млъкна. Вилгефорц леко се усмихна.

— Именно — каза той. — Точно за това си помислих. Навремето тя беше здраво свързана с… някакъв вещер. Гералт, ако не се лъжа. Изглежда, това не е било обикновено, мимолетно увлечение. Като че ли Йенефер е била много силно хлътнала…

Тисая де Врие се надигна, стисна с длани страничните облегалки на стола.

— Защо питаш? Това е тяхна лична работа. Не ни засяга.

— Разбира се. — Вилгефорц погледна писмото, захвърлено на масата. — Не ни засяга. Но мен ме ръководи не нездравото любопитство, а загрижеността за емоционалното състояние на член на Съвета. Поразен съм от това как е реагирала Йенефер на съобщението за смъртта на този… Гералт. Според мен би трябвало да е способна да се успокои и да се примири, вместо да изпада в депресия или прекомерен траур, нали?

— Несъмнено би трябвало да е способна на това — каза студено Тисая. — Още повече, че такива вести са стигали до нея неведнъж. И винаги са се оказвали слухове.

— Вярно е — потвърди Теранова. — Този Гералт, или както там се казва, умее да се грижи за себе си. И в това няма нищо странно. Той е мутант, апарат за убийства, програмиран по такъв начин, че да убива останалите и да не позволява да бъде убит. Що се отнася до Йенефер, не си струва да се занимаваме с нейните мними емоции. Познавам я. Тя не се поддава на емоциите. Играеше си с вещера и това е всичко. Очароваше я смъртта, с която този тип постоянно се заиграва. А когато най-накрая се наиграе, проблемите ще изчезнат.

— Засега — изрече сухо Тисая де Врие — вещерът е жив.

Вилгефорц се усмихна и погледна отново захвърленото пред него писмо.

— Нима? — каза той. — Не мисля.

* * *

Гералт леко потрепери, преглътна. Вече беше преминало първото сътресение след изпиването на еликсира, започваше активната фаза, характеризираща се с лек, но неприятен световъртеж, с който е съпроводено адаптирането на зрението към тъмнината.

Адаптирането протече бързо. Нощният мрак оредяваше, всичко наоколо ставаше сиво, мъгливите и неясни в началото контури постепенно ставаха по-контрастни, ясни и отчетливи. В излизащата на крайбрежието уличка, която току-що беше тъмна като вътрешността на бъчва с катран, Гералт вече различаваше плъховете, бродещи из канавката и душещи локвите и процепите в стените.

Слухът му също се изостри под въздействието на вещерската отвара. Плетеницата от посърнали улички, в която допреди минута се чуваше само как шуми дъждът във водосточните тръби, оживяваше, изпълваше се със звуци. Сега той чуваше врясъците на воюващи котки, лая на кучетата оттатък канала, смеха и виковете, долитащи от кръчмите на Оксенфурт, ругатните и песните в кръчмите на салджиите, далечните, тихи трели на флейта, свиреща игрива мелодия. Оживяха тъмните заспали къщи — Гералт започна да долавя хъркането на спящите хора, тежките крачки на воловете в оборите, пръхтенето на конете в конюшните. От една от къщите навътре в уличката долитаха приглушените, трескави стонове на любеща се жена.

Звуците се увеличаваха, набираха сила. Той вече долавяше думите на гуляйджийските песни, научи името на партньора на стенещата жена. Откъм канала, от Мирмановата къща на колове долиташе нечленоразделното бърборене на знахаря, докаран от Филипа Ейлхарт до състояние на пълен и вероятно необратим идиотизъм.

Наближаваше изгревът. Дъждът най-накрая беше престанал, спря и вятърът, тласкащ облаците. Небето на изток отчетливо се развиделяваше.

Плъховете в пресечката изведнъж се разтревожиха, пръснаха се в различни посоки, скриха се между кутиите и боклуците.

Вещерът чу стъпки. Четирима или петима души, засега не можеше да определи точно. Погледна нагоре, но не забеляза Филипа.

Мигновено промени тактиката. Ако Риенс беше сред приближаващите се, вещерът нямаше големи шансове да го хване. Отначало щеше да му се наложи да се бие с ескорта, а той не искаше това. Първо, защото се намираше под въздействието на еликсир, което значеше, че тези хора са обречени на смърт. И второ, защото Риенс щеше да получи възможност да избяга.

Крачките се приближиха. Гералт излезе от сенките.

Иззад ъгъла се появи Риенс. Вещерът веднага разпозна вълшебника, макар и да не го беше виждал никога по-рано. Белегът от изгаряне, подарък от Йенефер, беше скрит под сянката, хвърляна от качулката.

Риенс беше сам. Ескортът му не се появи, остана скрит в уличката. Гералт веднага разбра защо. Риенс знаеше кой го очаква в дома на знахаря. Той очакваше засада и все пак беше дошъл. Вещерът се досети защо. И то още преди да чуе тихото свистене на меча, изтеглен от ножницата. „Добре — помисли си. — Ако искате това — добре.“

— Приятно е човек да е на лов след теб — изрече тихо Риенс. — Няма нужда да те търсят. Ти сам отиваш там, където искат да бъдеш.

— Същото може да се каже и за теб — отговори спокойно вещерът. — Ти дойде тук. Исках да си тук и ти дойде.

— Сигурно си притиснал здравата Мирман, щом ти е разказал за амулета и ти е показал къде е скрит. И по какъв начин да се активира, за да изпрати сигнал. Но това, че амулетът, освен че уведомява, също и предупреждава, Мирман не го знаеше и не е можел да ти го каже, дори и да го изпечеш на тлеещи въглени. Раздадох много такива амулети. Знаех, че рано или късно ще се натъкнеш на някой от тях.

Иззад ъгъла излязоха четирима души. Движеха се бавно и безшумно. При това през цялото време оставаха в сянка и държаха извадените си мечове по такъв начин, че блясъкът на остриетата да не издава положението им. Вещерът, разбира се, виждаше прекрасно всичко. Но не реагира по никакъв начин. „Добре, убийци — помисли си той. — Щом искате това, ще го получите.“

— Чаках те — каза Риенс, без да помръдва от мястото си — и те дочаках. Възнамерявам най-накрая да те изтрия от лицето на земята, отвратителен изрод.

— Ти възнамеряваш? Надценяваш се. Ти си само оръдие. Главорез, нает от други, за да изпълниш нечистоплътната им поръчка. Кой те нае, лакей?

— Прекалено много искаш да знаеш, мутант. Наричаш ме лакей? А знаеш ли какво си ти? Купчина лайна, лежаща на пътя, която по-скоро трябва да се изгребе, защото някой не иска да си изцапа обувките с теб. Не, няма да ти кажа точно кой, макар че бих могъл. Затова пък ще ти кажа нещо друго, за да има над какво да помислиш по пътя към пъкъла. Вече знам къде се намира копелето, което толкова закриляш. И знам къде е твоята вещица, Йенефер. Моите покровители не се интересуват от нея, но аз изпитвам особено отвращение към тази курва. Веднага щом приключа с теб, ще се заема с нея. Уверявам те, че ще съжалява за своите фокуси с огъня. И ако знаеш само как ще съжалява! Доста продължително.

— А това вече не биваше да го казваш — усмихна се зловещо вещерът. Вече чувстваше еуфорията от боя, предизвикана от еликсира, влизащ в реакция с адреналина. — Преди да го кажеш, все още имаше шансове да оцелееш. Сега нямаш.

Силно треперене на амулета го предупреди за внезапно нападение. Той отскочи и мълниеносно извади меча си, покритото с руни острие отби и унищожи насочената срещу него рязка, парализираща вълна от магическа енергия. Риенс отстъпи, вдигна ръка, но в последния момент се уплаши. Не се опита да повтори заклинанието, а бързо се скри навътре в уличката.

Вещерът не успя да го последва — срещу него се нахвърлиха и четиримата, които мислеха, че са скрити в сенките. Мечовете им проблеснаха.

Това бяха професионалисти. И четиримата. Опитни, ловки, сработили се помежду си професионалисти. Нападнаха го по двойки — двама отляво и двама отдясно. При това единият винаги се криеше зад гърба на другия. Вещерът избра двамата отляво. Яростта надделя над предизвиканата от еликсира еуфория.

Първият убиец финтира и отскочи, за да даде възможност на втория, който стоеше зад гърба му, да нанесе коварен удар. Гералт се завъртя в пирует, плъзна се покрай тях и посече втория с върха на меча си през тила, шията и гърба. Беше разгневен и ударът беше силен. По стената плисна кървав фонтан.

Първият мълниеносно отстъпи, правейки място на следващата двойка. Тези двама се разделиха по време на атаката и нанесоха удари с мечовете си от двете посоки по такъв начин, че само единият от ударите можеше да бъде париран — другият трябваше да попадне в целта. Гералт не парира, а се завъртя в пирует и се озова между тях. За да не се сблъскат с него, на двамата им се наложи да излязат от ритъма на заучените стъпки. Единият успя да се извърти в мек котешки финт и ловко да отскочи. Вторият не успя. Загуби равновесие, обърна се с гръб към Гералт. Вещерът се завъртя в обратен пирует и със замах посече противника си през кръста. Беше разгневен. Усети как острият вещерски меч разсича гръбначния стълб на убиеца. Из уличките заехтя див вой. Двамата останали бандити го нападнаха моментално и го засипаха с удари, които той успяваше да парира с голямо усилие. Направи пирует и отскочи от блещукащите остриета. Но вместо да се облегне с гръб на стената и да се защитава, нападна.

Те не очакваха това и не успяха да отскочат и да се разделят. Единият отвърна, но вещерът избегна контраудара, завъртя се и нанесе удар в гърба на противника си — на сляпо, ориентирайки се по движението на въздуха. Беше много разгневен. Целеше се ниско, в корема. И уцели. Чу сподавен вик, но нямаше време да се оглежда. Последният от убийците вече беше до него, вече нанасяше бърз коварен удар. Гералт парира в последния момент, статично, без да се завърта. Убиецът се възползва от енергията на парирането, отскочи като пружина и нанесе удар с полузавъртане, широк и мощен. Прекалено мощен. Гералт вече се завърташе. Мечът на убиеца, значително по-тежък от меча на вещера, проряза въздуха, на убиеца му се наложи да последва меча. Инерцията му го обърна. Гералт завърши пируета си точно до него. Много близо. Видя изкривеното му лице, изумения поглед. Гералт беше разгневен. Нанесе удар. Къс, но силен. И не пропусна. Съсече го точно през очите.

Чу дивия вик на Шани, която се опитваше да се изтръгне от ръцете на Лютичето на мостчето, водещо до къщата на знахаря.

Риенс, свалил наметалото си, отстъпваше навътре в уличката, протегнал напред ръцете си, от които беше започнала да струи магическа светлина. Гералт стисна меча с двете си ръце и без да мисли, се хвърли към Риенс. Нервите на вълшебника не издържаха. Без да довърши заклинанието си, той хукна да бяга, крещейки нещо неразбираемо. Но Гералт разбираше. Знаеше, че Риенс вика помощ, че моли за спасение.

И спасението дойде. Уличката се озари от ярка светлина, върху една порутена, протекла стена на къща, пламна огреният овал на телепорт. Риенс се хвърли нататък. Гералт скочи подире му. Беше страшно разгневен.

* * *

Тубланк Мишеле застена, преви се, притискайки двете си ръце към разпорения си корем. Усещаше как кръвта го напуска, как бързо изтича между пръстите му. До него лежеше Флавиус. Само преди секунда той трепереше. Сега беше застинал. Тубланк зажумя, после отново отвори очи. Совата, която стоеше до Флавиус, явно не беше халюцинация, защото не изчезна. Той отново започна да стене и се извърна.

Някаква жена, ако се съди по гласа й — много млада, крещеше диво:

— Пусни ме! Там има ранени! Аз трябва… Аз съм медичка, Лютиче! Пусни ме, чуваш ли?

— Не можеш да им помогнеш — отвърна приглушено онзи, когото бяха нарекли „Лютиче“. — Не и след като са посечени от вещерски меч… Дори не се приближавай. Не гледай. Моля те, Шани, не гледай.

Тубланк усети как някой кляка до него. Усети мирис на парфюм и мокри птичи пера. Чу тих, мек, успокоителен глас. Трудно различаваше думите, пречеха му истеричните викове и хлипането на младата жена. Онази… медичка. Но ако медичката беше тази, която крещеше, кой стоеше до него? Тубланк изстена.

— … Ще бъде наред. Всичко ще бъде наред.

— Ку… чи… син… — изхриптя Тубланк. — Риенс… Каза ни… Обикновен глупак… А това… беше вещер… Капан… Помогни… Червата ми…

— Тихо, тихо, синко. Успокой се. Вече си добре. Вече не боли. Нали наистина не боли? Кажи, кой ви подмами тук? Кой ви свърза с Риенс? Кой го препоръча? Кой ви забърка в тази история? Кажи ми, синко, моля те. И тогава всичко ще бъде наред. Ще видиш, че всичко ще бъде наред. Кажи ми, моля те.

Тубланк почувства върху устните си кръв. Но нямаше сили да я изплюе. Притисна бузата си към влажната земя, отвори уста, кръвта му започна да си изтича сама.

Той вече не чувстваше нищо.

— Кажи ми — повтори благият глас. — Кажи, синко.

Тубланк Мишеле, професионален убиец от четиринайсетгодишната си възраст, затвори очи и изкриви устни в кървава усмивка. И прошепна всичко, което знаеше.

А когато отвори очи, видя кама с тънко острие и малък златен предпазител.

— Не се бой — каза благият глас, а острието на камата докосна слепоочието му. — Няма да боли.

И наистина не го заболя.

* * *

Гералт настигна вълшебника в последния момент, при самия телепорт. Вече беше хвърлил меча, ръцете му се размахваха свободно, протегнатите по време на скока пръсти се вкопчиха в края на наметалото на беглеца. Риенс изгуби равновесие, дърпането го накара да залитне и да отстъпи назад. Той отново се хвърли напред. От рязкото движение наметалото се разкъса и той се измъкна. Твърде късно.

Гералт го обърна към себе си чрез удар на десния си юмрук в рамото му и моментално го удари и с лявата си ръка — в шията, под ухото. Риенс се олюля, но не падна. Вещерът скочи меко към него и със замах заби юмрука си под ребрата му. Вълшебникът изохка и увисна на юмрука. Гералт го хвана за салтамарката, преметна го и го стовари на земята. Притиснатият под коляното на вещера Риенс протегна ръка и отвори уста, за да изрече заклинание. Гералт сви пръсти в юмрук и го удари изотгоре. Право в устните. Те се цепнаха.

— Вече имаш подарък от Йенефер — изхриптя вещерът. — Сега ще получиш и от мен.

Удари го още веднъж. Главата на вълшебника подскочи, по челото и бузите му пръсна кръв. Гералт леко се учуди — той не почувства болка, но явно също беше пострадал в схватката. Това беше неговата кръв. Не обърна внимание на този факт, още повече, че нямаше време да търси раната и да се занимава с нея. Замахна и удари Риенс още веднъж. Беше разгневен.

— Кой те изпрати? Кой те нае?

Риенс изплю кръв към него. Вещерът го удари пак.

— Кой?

Огненият овал на телепорта засия още по-силно, бликащата от него светлина заля уличката. Вещерът усети биещата откъм портала сила, усети я още преди медальонът да започне да трепери рязко и предупредително.

Риенс също почувства изтичащата от телепорта енергия, предусети наближаващата помощ. Той извика и се дръпна като огромна риба. Гералт притисна с колена гърдите му, вдигна ръка, подреди пръсти в Знака на Аард и ги насочи към пламтящия портал. Това беше грешка.

От портала не излезе никой. От него само се изтръгна сила, която беше погълната от Риенс.

Изпънатите пръсти на вълшебника се удължиха, превръщайки се в стоманени шипове. Те се забиха с хрущене в гърдите и раменете на Гералт. От шиповете се изтръгна енергия. Вещерът отлетя назад и се сви конвулсивно. Сътресението беше толкова голямо, че той усети и чу как хрущят и се чупят стиснатите до болка зъби. Поне два.

Риенс се опита да скочи, но веднага рухна отново на колене и запълзя към телепорта. Гералт, с усилие поемайки си въздух, измъкна от джоба на ботуша си камата. Риенс отново се огледа и изпищя. Гералт стисна камата. Беше разгневен. Страшно разгневен.

Нещо го хвана отзад, лиши го от сила, скова го. Медальонът на шията му рязко се дръпна, раненото му рамо трескаво запулсира.

На десетина крачки от него стоеше Филипа Ейлхарт. От вдигнатата й ръка струеше матова светлина — две ивици, два лъча. Те докосваха раменете му, стискаха ги със светещите си щипала. Той се дръпна рязко, но напразно. Не можеше да помръдне от мястото си. Можеше само да гледа как Риенс с неуверени крачки се добира до телепорта, пулсиращ с млечнобяла светлина.

Риенс мудно, без да бърза, стъпи в светлината на телепорта, потопи се в него като гмуркач, разтвори се и изчезна. След секунда овалът угасна, мигновено потапяйки уличката в непроницаем, гъст, кадифен мрак.

Някъде в пресечките пищяха биещи се котки. Гералт погледна меча си, вдигна го и тръгна към магьосницата.

— Защо, Филипа? Защо го направи?

Магьосницата отстъпи крачка назад. Камата, която преди миг стърчеше от главата на Тубланк Мишеле, сега беше в ръката й.

— Защо питаш? Нали знаеш отговора?

— Да — потвърди той. — Вече го знам.

— Ти си ранен, Гералт. Не чувстваш болка само защото си опиянен от вещерския еликсир, но виж как тече кръвта ти. Успокои ли се вече? Мога ли да дойда и да се погрижа за теб, без да се опасявам от нищо? По дяволите, не ме гледай така! И не се приближавай! Още една крачка, и ще се наложи… Не се приближавай! Моля те! Не искам да ти причиня нищо лошо, но ако се приближиш…

— Филипа! — извика Лютичето, все още удържайки плачещата Шани. — Полудя ли?

— Не — изрече с усилие вещерът. — Разсъдъкът й си е съвсем наред. И тя много добре знае какво прави. През цялото време знаеше какво прави. Използва ни. Предаде ни. Измами ни…

— Успокой се! — повтори Филипа Ейлхарт. — Не разбираш това и няма как да го разбираш. Трябваше да направя това, което направих. И не ме наричай предателка. Защото постъпих така, за да не предам дело, много по-важно, отколкото можеш да си представиш. Толкова важно дело, че когато бях изправена пред избор, се наложи без колебание да пожертвам заради него всички по-дребни и незначителни дела. Гералт, по дяволите, ние си говорим, а ти стоиш и кръвта ти изтича. Успокой се и позволи аз и Шани да се погрижим за теб.

— Тя е права! — извика Лютичето. — Ти си ранен, по дяволите! Трябва да те превържем и да се омитаме оттук! И по-късно можете да се карате!

— Ти и твоето важно дело… — Вещерът, без да обръща внимание на трубадура, пристъпи напред. — Твоето важно дело, Филипа, и твоят избор, беше да убиеш хладнокръвно с камата ранения, след като ти беше казал всичко, което искаше да знаеш, но което аз не биваше да узнавам. Твоето важно дело, Филипа, беше да позволиш на Риенс да избяга, за да не би случайно да ми каже името на работодателя си. И за да може да продължи да убива. Твоето важно дело са труповете, които не би трябвало да ги има. Прости ми, не се изразих правилно. Не труповете — трябваше да кажа дребните и незначителни дела.

— Знаех, че няма да разбереш.

— Няма да разбера, наистина. Никога. Но знам за какво става въпрос. Вашите велики дела, вашите войни, вашата борба за спасение на света… Вашата цел, която оправдава средствата… Заслушай се, Филипа. Чуваш ли тези крясъци? Тези котки се бият заради техните велики дела. За абсолютната власт над купчина боклуци. Това не е шега работа, там се лее кръв и летят късове козина. Там се води война. Но мен тези две войни, котешката и вашата, не ме засягат ни най-малко.

— Само така ти се струва — изсъска магьосницата. — Всичко това ще засегне и теб, при това много по-рано, отколкото предполагаш. И ти ще се изправиш пред необходимостта да направиш избор. Ти си се забъркал с предопределението много по-надълбоко, отколкото очакваш, мили мой. Мислеше, че си поел опеката над дете, малко момиче. Сгрешил си. Ти си приютил пламъка, от който всеки момент може да се подпали нашият свят. Нашият свят — моят, твоят, на останалите. И ще ти се наложи да избираш. Като мен. Като Трис Мериголд. Както на Йенефер й се е наложило да избира. Защото Йенефер вече е направила избора си. Твоето предопределение е в ръцете й, вещерю. Ти сам й го даде.

Вещерът се олюля. Шани извика и се изтръгна от ръцете на Лютичето. Гералт я спря с жест. Застана здраво на краката си и погледна право в тъмните очи на Филипа Ейлхарт.

— Моето предопределение — изговори той с усилие. — Моят избор… ще ти кажа какво избрах, Филипа. Няма да позволя да забъркате в мръсните си машинации Цири. Предупреждавам те. Който се осмели да навреди на Цири, ще завърши като тези четиримата, които лежат тук. Няма да се заклевам. Нямам в какво да се закълна. Просто те предупреждавам. Ти ме обвини, че съм лош опекун, че не мога да защитя това дете. Ще го защитавам. Както умея. Ще убивам. Ще убивам безмилостно…

— Вярвам ти — усмихна се магьосницата. — Вярвам ти, че ще убиваш. Но не днес, Гералт. Не и сега. Защото само след минута ще изгубиш съзнание от загуба на кръв. Шани, готова ли си?

Седма глава

Никой не се ражда магьосник. Ние все така знаем прекалено малко за генетиката и механизмите на наследствеността. Отделяме прекалено малко време и средства за изследвания. За съжаление постоянно осъществяваме опитите по наследствено предаване на магическите способности по начин, който бих нарекла „естествен“. Резултатите от тези псевдоексперименти ги намираме прекалено често в градските канавки и до стените на храмовете. Срещат се твърде много дебили и кататоници, на които им текат лигите и които се правят на пророци, предсказателки, селски гадателки и чудотворци; кретени с мозъци, осакатени от наследената, необуздана Сила.

Тези дебили и кретени също могат да имат потомство, да предават способностите си и да продължават дегенерацията. Някой в състояние ли е да предвиди как ще изглежда последното звено на тази верига?

Повечето от нас, магьосниците, губят способността си да се размножават в резултат на соматични изменения и функционални разстройства на хипофизата. Някои се учат как да станат магьосници, като съхранят производителността на гонадите си. Те могат да зачеват и раждат и имат наглостта да наричат това щастие и благополучие. А аз повтарям: никой не се ражда магьосник! И никой не бива да се ражда магьосник! Осъзнавайки колко тежки са думите, които пиша, отговарям на въпроса, поставен ми от Събора в Цидарис. Отговарям с твърда убеденост: всяка от нас трябва да реши каква иска да бъде: магьосница или майка.

Настоявам за стерилизиране на всички адептки. Без изключение.

Тисая де Врие, „Отровеният извор“

— Чуйте какво ще ви кажа — обади се неочаквано Йола Втора, оставяйки кошницата със зърно на бедрото си. — Ще има война. Така каза княжеският иконом, когато дойде за сирене.

— Война? — Цири отметна косите от челото си. — С кого? С Нилфгард?

— Не чух — призна си послушницата. — Но икономът каза, че нашият княз е получил указ от самия крал Фолтест. Разпращат го на всички, а пътищата са черни от войски. Олеле! Какво ли ще става?

— Ако има война — каза Еурнейд, — то със сигурност ще е с Нилфгард. С кой друг? Отново! Богове, това е ужасно!

— А не преувеличаваш ли с тази война, Йола? — Цири отсипа от зърната на кокошките и токачките, щъкащи наоколо в подвижна, шумна маса. — Може би просто е отново хайка за Scoia’tael?

— Майка Ненеке попита същото иконома — съобщи Йола Втора. — А икономът отговори, че този път не става въпрос за „катериците“. Замъците и крепостите май са получили заповеди да трупат запаси от провизии за в случай на обсада. А нали елфите нападат в горите, не обсаждат замъци! Икономът попита дали храмът може да даде повече сирене и други продукти. За да се запасят в замъка. Искаше и гъши пера. Каза, че им трябват много гъши пера — за стрели. За да стрелят с лъкове, разбирате ли? О, богове! Ще имаме много работа! Ще видите! Ще затънем в работа до ушите!

— Не всички! — изрече неодобрително Еурнейд. — Някои от нас не обичат да си цапат ръцете. Някои работят само два пъти седмично. Нямат време за работа, защото уж се учат на изкуството на магията. А всъщност сигурно си играят с пумпала или секат трева с пръчка в парка. Знаеш за кого говоря, Цири, нали?

— Цири сигурно ще отиде да се бие в тази война — разкикоти се Йола Втора. — Нали уж е нещо като рицарска дъщеря! Великата жена войн със страшния меч! Най-накрая ще може да сече глави вместо коприва!

— Не, тя нали е могъща вълшебница! — смръщи носле Еурнейд. — Тя ще превърне всичките си врагове в полски мишки. Цири! Покажи ни някакво страшно вълшебство. Стани невидима или направи така, че морковите да израснат преди всичко останало. Или накарай кокошките да се хранят сами. Хайде, не ни карай да ти се молим! Направи някакво заклинание!

— Магията не е за демонстрации! — отговори ядосано Цири. — Магията не е като фокусите по панаирите!

— Разбира се, разбира се — засмя се послушницата. — Не е за демонстрация. Нали, Йола? Все едно слушаме онази вещица Йенефер!

— Цири все повече и повече заприличва на нея — заключи Йола, като демонстративно подсмръкна. — Дори е започнала да мирише като нея. Ха, това със сигурност е магическо благоухание, приготвено от дивострел или от амбра. Използваш ли магически благовония, Цири?

— Не! Използвам сапун! Нещо, което вие използвате твърде рядко!

— Охо! — намръщи се Еурнейд. — Колко е язвителна, колко е злобна! Как се надува!

— Преди не беше такава — подкрепи я и Йола Втора. — Стана такава, откакто се сприятели с тази вещица. Спи при нея, яде с нея, не се отделя и на крачка от своята Йенефер. Почти престана да идва на занятията в храма, а за нас вече няма абсолютно никакво свободно време!

— А ние трябва да вършим цялата работа вместо нея! И в кухнята, и в градината! Виж, Йола, какви са й ръцете! Като на принцеса!

— Такъв е животът — каза напевно Цири. — Едни имат нещо в главата — и за тях са книгите. На други са им празни главите — за тях са метлите.

— А ти метлите ги използваш само за летене, нали? Проклета вещица!

— Глупачка!

— Ти си глупачка!

— Само че не съм!

— Само че си! Да вървим, Йола, не й обръщай внимание. Магьосничките не са компания за нас.

— Разбира се, че не са за вас! — извика Цири и хвърли на земята кошницата със зърно. — Кокошките са подходяща компания за вас!

Послушничките, вирнали носове, се отдалечиха, заобиколени от шумната маса от птици.

Цири изруга на висок глас, повтаряйки любимия израз на Весемир, значението на който не й беше напълно ясно. После добави още няколко думи, чути от Ярпен Зигрин, значението на които беше пълна загадка за нея. Разгони с ритници квачките, които кълвяха разсипаното зърно. Вдигна кошницата, завъртя я в ръце, а после се завъртя във вещерски пирует и я хвърли като диск над тръстиковите покриви на курниците. Завъртя се на пети и хукна през парка на храма.

Тичаше леко, като умело контролираше дишането си. На всяко второ дърво правеше ловък скок, придружен с полупирует, нанасяше удар с въображаем меч и веднага след това правеше заучен финт. Прескочи с лекота оградата и се приземи уверено върху присвитите си крака.

— Яре! — Тя вдигна глава към прозорчето, зеещо в каменната стена на кулата. — Яре, там ли си? Аз съм!

— Цири? — през прозореца се подаде главата на момче. — Какво правиш тук?

— Може ли да дойда при теб?

— Сега ли? Хммм… Е, моля… Заповядай.

Цири профуча като вихър по стълбите и завари младия послушник трескаво да си оправя дрехите и да реди един върху друг пергаментите на масата. Яре заглади косите си с пръсти, изкашля се и се поклони неловко. Цири мушна палците си в колана и тръсна пепеливата си коса.

— Каква е тази война, за която всички говорят? — попита тя. — Искам да знам!

— Моля, седни.

Тя се огледа. В стаята имаше четири големи маси, затрупани с книги и свитъци. Столът беше само един, и то също затрупан.

— Война? — промърмори Яре. — Да, чувал съм тези слухове… Интересуват ли те? Теб, девой… Не, не сядай на масата, моля те, едва успях да подредя тези документи… седни на стола. Момент, почакай, ще взема книгите… А госпожа Йенефер знае ли, че си тук?

— Не.

— Хммм… А майка Ненеке?

Цири се намръщи. Тя разбираше каква е работата. Шестнайсетгодишният Яре беше възпитан от първожрицата, която го подготвяше за жрец и хроникьор. Той живееше в Еландер, където работеше като писар в градския съд, но прекарваше в храма на Мелителе повече време, отколкото в града, като по цели дни, а понякога и нощи, изучаваше, преписваше и илюстрираше книгите от библиотеката на храма. Цири никога не беше чула това от Ненеке, но беше добре известно, че първожрицата категорично не желае Яре да се върти около младите послушнички. Както и те около него. Послушничките обаче постоянно се заглеждаха в юношата и си шушукаха, обсъждаха предполагаемите възможности, които им се предоставяха поради честото присъствие в храма на съществото, носещо панталони. Цири много им се чудеше, защото според нея Яри беше пълна противоположност на всичко това, което тя смяташе за привлекателен мъж. В Цинтра, доколкото тя си спомняше, за интересни се смятаха мъжете, чиито глави стигаха до тавана, ругаеха като джуджета и от трийсет крачки воняха на коне, пот и бира, независимо от това кое време на денонощието е. Мъжете, които не съответстваха на това описание, не бяха считани от придворните дами на кралица Каланте за заслужаващи да се въздиша по тях и да се сплетничи по техен адрес. Цири достатъчно се беше нагледала на този тип мъже: умните и благи друиди от Ангрен, снажните и мрачни преселници от Соден, вещерите от Каер Морхен. Яре също беше различен. Той беше слаб като тояга, тромав, носеше прекалено големи дрехи, изцапани с мастило и напрашени, косата му винаги беше омазнена, а на брадичката вместо покарала четина имаше седем или осем дълги косъма, половината от които стърчаха от едра брадавица. Цири наистина не разбираше с какво толкова я привлича кулата на Яре. Тя обичаше да разговаря с него, момчето знаеше доста неща, имаше какво да се научи от него. Но напоследък, когато я поглеждаше, очите му придобиваха странно, отнесено и лепкаво изражение.

— Е? — подхвърли тя нетърпеливо. — Ще кажеш ли най-накрая или не?

— Няма какво да ти казвам. Няма да има никаква война. Всичко това са слухове.

— Аха! — изсумтя тя. — Значи князът праща глашатаи за собствено забавление? Войската се разхожда по пътищата от скука? Не извъртай, Яре! Ти ходиш и в града, и в замъка — не може да не знаеш нещо!

— Защо не попиташ госпожа Йенефер?

— Госпожа Йенефер е заета с по-сериозни неща — изсумтя Цири, но веднага започна да се усмихва по-мило и запърха с мигли. — Ох, Яре, кажи ми, моля те! Ти си толкова умен! Говориш толкова красиво и мъдро, мога да те слушам с часове! Моля те, Яре!

Юношата се изчерви, а погледът му стана още по-отнесен и лепкав. Цири въздъхна крадешком.

— Хммм… — Яре пристъпи от крак на крак и размаха неуверено ръце, явно не знаейки какво да прави с тях. — Какво мога да ти кажа? Наистина, хората в града говорят, тях ги вълнува това, което става в Дол Ангра… Но няма да има война, със сигурност. Можеш да ми вярваш.

— Разбира се, че мога — усмихна се тя. — Но искам да знам откъде си толкова сигурен? Както знам, не влизаш в Съвета на княза. А ако вчера са те назначили за воевода, похвали се. Ще те поздравя.

— Изучавал съм исторически трактати — изчерви се Яре. — От тях може да се научи повече, отколкото ако си част от Съвета. Четох „История на войната“, написана от маркиз Пелиграм, „Стратегия“ на дюк Де Руйтер, „Предимствата на леката реданска кавалерия“ на Бронибор… И разбирам достатъчно от настоящата политическа ситуация, за да мога да си направя изводи по аналогия. Знаеш ли какво е това аналогия?

— Разбира се — излъга Цири, махайки стрък трева от катарамата на обувката си.

— Ако историята на предишните войни — момчето заби поглед в тавана — се наложи върху настоящата политическа география, може лесно да се проумее, че дребни погранични инциденти като този, който стана в Дол Ангра, са случайни и не играят роля. Ти, след като изучаваш магия, предполагам, си запозната с политическата география?

Цири не отговори, замислено прехвърляйки сложените на масата пергаменти. Разгърна няколко страници на голяма книга, подвързана с кожа.

— Остави, не пипай! — притесни се Яре. — Това е ужасно ценно, уникално произведение.

— Няма да го изям.

— Ръцете ти са мръсни.

— По-чисти са от твоите. Слушай, имаш ли някакви карти?

— Имам, но са в сандъка — отговори бързо момчето, обаче след като видя гримасата на Цири, въздъхна, махна свитъците пергамент от сандъка, вдигна капака, клекна и започна да рови из съдържанието.

Цири се въртеше на стола, размахваше крака и продължаваше да разлиства книгата. От страниците изведнъж се плъзна лист с картинка, на която беше изобразена жена с навити на спирала къдрици, напълно гола, прегръщаща се страстно с гол брадат мъж. Изплезила език, девойката дълго време въртя рисунката, опитвайки се да разбере коя е горната, и коя — долната й част. Най-накрая откри най-съществената подробност в картинката и се разкикоти. Яре се приближи с огромен брой свитъци под мишницата си, изчерви се, безмълвно взе от нея рисунката и я скри под затрупалите масата пергаменти.

— Страшно ценно и уникално произведение — подигра му се Цири. — Значи такива аналогии изучаваш? И много ли подобни рисунки има там? Интересно, книгата се нарича „Лечение и изцеляване“. Иска ми се да знам какви болести се лекуват по този начин?

— Ти умееш да четеш Старите руни? — смая се момчето и въздъхна сконфузено. — Не знаех.

— Има още много неща, които не знаеш — вирна носле тя. — Какво си мислеше? Аз не съм някаква си послушница, която се занимава с кокошките. Аз съм… магьосница. Е, покажи ми най-накрая тази карта!

Клекнаха, придържайки с ръце и колене непослушния свитък, упорито стремящ се да се навие отново на руло. Най-накрая Цири притисна единия ъгъл с крака на стола, а Яре сложи върху другия тежка книга, озаглавена „Животът и деянията на великия крал Родовид“.

— Хммм… каква неясна е тази карта! Изобщо не мога да се ориентирам в нея… Къде сме ние? Къде е Еландер?

— Тук — посочи той с пръст. — Тук е Темерия. Това е Визима, столицата на нашия крал Фолтест. Тук, в Долината Понтар, е княжество Еландер. А тук… да, ето тук е нашият храм.

— А какво е това езеро? Ние тук нямаме никакви езера.

— Това не е езеро. Това е мастилено петно.

— Аха. А тук… Това е Цинтра. Нали?

— Да. На юг от Заречие и Соден. Ето тук тече река Яруга, която се влива в морето точно при Цинтра. Тази страна, не знам дали ти е известно, сега е превзета от нилфгардците…

— Известно ми е — каза тя, стискайки юмруци. — Даже много добре ми е известно. А къде е самият Нилфгард? Не виждам тук такава страна. Не се е събрал на картата, така ли? Тогава дай по-голяма!

— Хммм… — Яре почеса брадавицата на брадичката си. — Нямам такива карти… Но знам, че Нилфгард е някъде по-далеч на юг… Горе-долу тук. Така мисля.

— Толкова далеч? — учуди се Цири, гледайки към мястото на пода, което той беше посочил. — Значи чак оттам са дошли? А по пътя са завладели другите страни?

— Точно така. Завладели са Метина, Маехт, Назаир, Ебинг, всички кралства на юг от планината Амел. Сега нилфгардците наричат всички тези кралства, както и Цинтра и Горен Соден, провинции. Но не успяха да превземат Долен Соден, Верден и Бруге. Тук, при Яруга, войските на Четирите кралства ги спряха, след като ги победиха в битка…

— Знам, учила съм история. — Цири удари по картата с разперената си длан. — Е, Яре, говори ми за войната. Клекнали сме над политическата география. Хайде, прави изводи и извличай аналогии от каквото поискаш. Слушам те.

Момчето изсумтя, изчерви се и се зае да обяснява, сочейки съответните райони с върха на гъше перо.

— Сега границата между нас и превзетите от Нилфгард територии минава, както виждаш, през река Яруга. Това е на практика непреодолима преграда. Тя почти никога не замръзва, а в дъждовните сезони приижда толкова вода, че тя се разлива на почти миля широчина. В много дълъг участък, ето тук, тя тече между стръмни недостъпни брегове, сред скалите на Махакам…

— Страните на джуджетата и гномите?

— Да. Затова Яруга може да се форсира само тук, в долното течение, в Соден, и тук, в средното течение, в Дол Ангра…

— И точно в Дол Ангра беше този инци… Инцидент?

— Почакай. Сега ти обяснявам защо нито една армия не е в състояние да форсира река Яруга. И двете достъпни долини, през които винаги са минавали армиите, са силно укрепени и защитени както от нас, така и от нилфгардците. Погледни картата. Виж колко крепости има тук. Гледай — тук е Верден, тук е Бруге, тук са островите Скелиге…

— А какво е това? Голямото бяло петно?

Яре се приближи към нея, тя усети топлината на коленете му.

— Гората Брокилон — отвърна той. — Това е забранен район. Кралството на горските дриади. Брокилон също защитава фланга ни. Дриадите няма да пропуснат никого оттам, включително и нилфгардците.

— Хммм… — Цири се наведе над картата. — Това е Аедирн… И град Венгерберг… Яре! Веднага престани!

Момчето бързо отдръпна устните си от косите й и почервеня като пеония.

— Не искам да правиш това с мен!

— Цири, аз…

— Дойдох при теб по сериозна работа, като магьосница при учен — изрече тя със студенина и достойнство, имитирайки точно тона на Йенефер. — Дръж се както подобава!

„Ученият“ се смути още повече, а изражението му беше толкова глупаво, че „магьосницата“ с усилие сдържа смеха си, когато отново се наведе над картата.

— От цялата тази твоя география — каза тя — засега нищо не е ясно. Говориш ми за река Яруга, но нали нилфгардците вече веднъж са минавали на другия бряг? Какво ще им попречи да го направят отново?

— Тогава — изкашля се Яре, бършейки своето внезапно изпотило се чело — против тях са се биели само Бруге, Соден и Темерия. Сега сме се обединили в съюз. Като в битката при Соден. Четирите кралства. Темерия, Редания, Аедирн и Каедвен…

— Каедвен — повтори важно Цири. — Да, знам от какво се състои този съюз. Крал Хенселт от Каедвен оказва специална тайна помощ на крал Демавенд от Аедирн. Тази помощ се превозва в бъчви. А когато крал Демавенд подозира някого в предателство, пълни бъчвите с камъни. Устройва капани…

Сепна се, спомняйки си, че Гералт й беше забранил да разказва за събитията в Каедвен. Яре я погледна подозрително.

— Вярно ли? А откъде знаеш тези неща?

— Четох ги в книгата на маршал Пеликан — изсумтя тя. — И в други аналогии. Разказвай какво е станало в този Дол Ангра, или както там се казва. Но първо ми покажи къде е.

— Тук. Дол Ангра е обширна долина, път, водещ на юг, през кралствата Лирия и Ривия до Аедирн, а по-нататък — до Долината на Блатхан и до Каедвен. А през Долината Понтар — и до нас, до Темерия.

— И какво е станало там?

— Стигнало се е до битка. Като че ли. Не знам много за това. Но така се говореше в замъка.

— Ако се е стигнало до битка — намръщи се Цири, — значи е започнала война! Така че какви ми ги говориш?

— Не за първи път се стига до сблъсъци — поясни Яре, но момичето виждаше, че увереността му постепенно го напуска. — На границата често се случват инциденти. Но те нямат значение.

— И защо нямат значение?

— Има равновесие на силите. Нито ние, нито нилфгардците можем да направим нещо. Така че нито една от страните не бива да дава на противника си повод за война. Разбираш ли? Затова инцидентите в Дол Ангра със сигурност са случайни събития, най-вероятно разбойнически нападения или сблъсъци с контрабандисти… Това в никакъв случай не могат да бъдат действия на редовните войски, нито нашите, нито нилфгардските… Защото в противен случай това би било именно повод за война.

— Аха. Слушай, Яре, а ще ми кажеш ли… — Тя се сепна. Вдигна глава, бързо докосна с пръсти слепоочието си, намръщи се. — Трябва да тръгвам. Госпожа Йенефер ме вика.

— Ти можеш да я чуваш? — заинтересува се момчето. — От разстояние? По какъв начин…

— Трябва да тръгвам — повтори тя, изправи се и изтупа прахта от коленете си. — Чуй ме, Яре. Ние с госпожа Йенефер ще отпътуваме по много важни дела. Не знам кога ще се върнем. Предупреждавам те, че става въпрос за секретни неща, засягащи изключително магьосниците, така че не задавай никакви въпроси.

Яре също се изправи. Оправи дрехите си, но както и преди, не знаеше какво да прави с ръцете си. Очите му станаха непоносимо лепкави.

— Цири…

— Какво?

— Аз… аз…

— Не знам за какво говориш — каза тя нетърпеливо, поглеждайки го с огромните си изумрудени очи. — Явно ти също не знаеш. Тръгвам. Всичко хубаво, Яре.

— Довиждане… Цири. Лек път. Аз… ще си мисля за теб…

Цири въздъхна.

* * *

— Тук съм, госпожо Йенефер!

Цири влетя в стаята като снаряд, изстрелян от катапулт; рязко отворената врата се удари от стената. Изпречилото се на пътя на Цири столче заплашваше да й строши краката, но момичето ловко го прескочи, завъртя се в грациозен пирует, разсече въздуха с въображаем меч и се засмя радостно на успешно осъществения номер. Въпреки че беше тичала бързо, дишането й беше спокойно и равномерно. Беше овладяла контрола върху дишането си до съвършенство.

— Тук съм — повтори тя.

— Най-накрая. Събличай се — и в коритото. По-живо.

Магьосницата не се обърна — без да става от масата, тя следеше отражението на момичето в огледалото. С бавни движения сресваше влажните си черни къдрици, които за момент се изправяха под натиска на греба, само за да се извият отново в блестящи вълни.

Момичето веднага откопча катарамите на обувките си, събу се, хвърли дрехите си и скочи с плясък в голямото корито. Хвана сапуна и се зае енергично да търка подмишниците си.

Йенефер седеше неподвижно, гледаше през прозореца и си играеше с гребена. Цири пръхтеше, бълбукаше и плюеше всеки път, когато пяната попаднеше в устата й. Тръсна глава, чудейки се дали съществува такова заклинание, което би й позволило да се къпе, без да използва вода и сапун и без да си губи времето.

Магьосницата остави гребена, но продължи да гледа замислено през прозореца към ятата от гарвани и врани, които с непрекъснато крякане летяха на изток. На масата, до огледалото и внушителната грамада от шишенца с козметика, лежаха няколко писма. Цири знаеше, че Йенефер ги чака отдавна и от тях зависи кога двете ще напуснат храма. Въпреки онова, което девойката беше казала на Яре, тя нямаше никаква представа къде отиват и защо. А в тези писма…

Докато се плискаше с лявата ръка за отвличане на вниманието, тя подреди пръстите на дясната си ръка в Знак, концентрира се върху формулата, вторачи се в писмата и изпрати импулс.

— Дори не си го помечтавай — каза Йенефер, без да се обръща.

— Мислех си… — изкашля се момичето. — Мислех си, че едно от тях е от Гералт…

— Ако беше от Гералт, щях да ти го дам. — Магьосницата се завъртя върху стола и се обърна с лице към нея. — Още дълго ли смяташ да се къпеш?

— Вече съм готова.

— Стани, моля.

Цири се изправи. Йенефер леко се усмихна.

— Да — каза тя. — Детството ти вече е свършило. Закръглила си се там, където трябва. Отпусни ръце надолу. Лактите ти не ме интересуват. Хайде, без номера, без фалшив срам. Това е твоето тяло, най-естественото нещо под слънцето. Това, че съзряваш, също е напълно естествено. Ако съдбата ти се беше развила по друг начин… Ако не беше войната, отдавна да си се омъжила за някой княз или принц. Това ти е ясно, нали? Говорили сме за проблемите, засягащи пола, доста често и достатъчно подробно, за да си осъзнала, че вече си жена. Физиологически, разбира се. Нали не си забравила за какво си говорихме?

— Не. Не съм забравила.

— Надявам се също, че паметта не ти е изневерявала по време на посещенията ти при Яре?

Цири сведе поглед, но само за миг. Йенефер не се усмихна.

— Избърши се и ела тук, при мен — изрече тя студено. — Без да пръскаш вода, моля те.

Цири се загърна с кърпата и седна на столчето до коленете на магьосницата. Йенефер започна да разресва косите й, като от време на време отрязваше с ножиците някое непослушно кичурче.

— Сърдиш ли ми се? — попита неуверено момичето. — За това, че… бях в кулата?

— Не. Но Ненеке не обича това, както знаеш.

— Но аз нищо… Този Яре изобщо не ме интересува. — Цири леко се изчерви. — Аз само…

— Именно — промърмори магьосницата. — Ти „само“. Не се прави на дете, вече не си дете, напомням ти. Когато това момче в кулата те види, му потичат лигите и започва да заеква. Нима не виждаш това?

— Аз не съм виновна. Какво да направя?

Йенефер престана да разрешва момичето и я погледна изпитателно с теменужените си очи.

— Не си играй с него. Това не е хубаво.

— Аз изобщо не си играя! Само си говорим!

— Иска ми се да вярвам — магьосницата щракна с ножичките, отрязвайки поредната къдрица, която не искаше да легне както трябва, — че по време на разговорите ви не си забравила за моята молба.

— Не съм забравила!

— Той е интелигентно и съобразително момче. Една-две непредпазливи думи могат да го наведат на вярната следа, да му подскажат неща, които той не би трябвало да знае. Които никой не би трябвало да знае. Никой, абсолютно никой не бива да се досеща коя си ти.

— Не съм забравила — повтори Цири. — Не съм казала на никого нито дума, можеш да си спокойна. Кажи, защо толкова бързаме да тръгнем? Страх те е, че някой може да узнае, че съм тук? За това ли?

— Не. По други причини.

— Защото… може да има война? Всички говорят за нова война! Всички говорят за това, госпожо Йенефер!

— Вярно е — потвърди студено магьосницата, щракайки с ножичката над ухото на Цири. — Това е една от така наречените вечни теми. За войната се е говорило, говори се и ще се говори. И не без основание — имало е войни и пак ще има. Наведи глава.

— Яре каза… че няма да има война с Нилфгард. Разказа ми за някакви аналогии… показа ми карта. Вече не знам какво да мисля за това. Не знам какво е това „аналогии“, сигурно е нещо страшно умно… Яре чете разни учени книги и се прави на много умен, но аз мисля…

— Интересно ми е да узная какво мислиш, Цири.

— В Цинтра… Тогава… Госпожо Йенефер, баба ми беше много по-умна от Яре. Крал Ейст също беше умен, плуваше по моретата, беше видял всичко, дори нарвал и морска змия. Обзалагам се, че неведнъж е виждал и аналогии. И какво от това? Нилфгардците дойдоха неочаквано…

Цири вдигна глава, неспособна да продължи да говори. Йенефер я прегърна и я притисна силно към себе си.

— За съжаление — каза тя тихо. — За съжаление си права, патенце. Ако умението да се използва опита и да се правят изводи помагаше, вече отдавна да сме забравили какво е това война. Но тези, които се стремят към войната, никога не са били удържани и няма да бъдат удържани от опита и аналогиите.

— Значи все пак… Значи това е истина? Ще има война? Затова трябва да си тръгнем оттук?

— Да не говорим за това. Не се тревожи преждевременно.

Цири подсмръкна.

— Аз вече съм виждала война — прошепна тя. — И не искам да виждам повече. Никога. Не искам отново да остана сама. Не искам да ме е страх. Не искам отново да изгубя всичко, както тогава. Не искам да загубя Гералт… и теб, госпожо Йенефер. Не искам да те загубя. Искам да бъда с теб. И с него. Завинаги.

— Ще бъдеш. — Гласът на магьосницата леко потрепна. — И аз ще бъда с теб, Цири. Завинаги. Обещавам.

Цири отново подсмръкна. Йенефер тихо се изкашля, остави ножиците и гребена, приближи се към прозореца. Гарваните продължаваха да крякат, понесли се към планините.

— Когато дойдох тук — заговори изведнъж магьосницата с обичайния си глас — звучен и леко подигравателен, — когато се срещнахме за първи път… Ти не ме харесваше.

Цири мълчеше.

„Първата ни среща — помисли си тя. — Помня я. Бях с другите момичета в Пещерата, Заричка ни показваше растенията и билките. Тогава влезе Йола Първа и прошепна нещо на ухото на Заричка. Монахинята се намръщи. А Йола Първа се приближи до мен със странно изражение. «Ела в столовата, Цири — каза тя, — майка Ненеке те вика. Някой е дошъл».“

Странни, многозначителни, развълнувани погледи. И шепот. Йенефер. Магьосницата Йенефер. „По-бързо, Цири, побързай. Майка Ненеке чака. И магьосницата също чака.“

„От първия момент знаех, че това е тя — помисли си Цири. — Защото я бях виждала. Предишната нощ. В съня си.

Нея.

Тогава не знаех как се казва. В съня ми тя мълчеше. Само ме гледаше, а зад нея, в мрака, видях затворени врати…“

Цири въздъхна. Йенефер се обърна, а обсидиановата звезда на шията й заискри с хиляди отблясъци.

— Права си — съгласи се със сериозен вид девойката, гледайки право в теменужените очи на магьосницата. — Не те харесвах.

* * *

— Цири — каза Ненеке, — ела при нас. Това е госпожа Йенефер от Венгерберг, магистър по магия. Не се бой. Госпожа Йенефер знае коя си ти. Можеш да й се довериш.

Девойката се поклони, събрала длани в изпълнен с уважение жест. Магьосницата, шумолейки с черната си рокля, се приближи, хвана я под брадичката, безцеремонно вдигна главата й, завъртя я наляво и надясно. Цири усети гняв и зараждащ се бунт — не беше свикнала да се отнасят така с нея. И в същото време усети как я пробожда завист. Йенефер беше много красива. В сравнение с нежната, бледа и по-скоро обикновена външност на монахините и послушничките, които Цири виждаше всекидневно, магьосницата блестеше със светска, предизвикателна красота, подчертана от всеки един детайл. Къдриците й с цвят на гарванови криле, падащи в каскади по раменете й, отразяваха светлината като паунови пера и се вълнуваха и извиваха при всяко нейно движение. Цири изведнъж се засрами от издрасканите си лакти, загрубелите длани, счупените нокти, косите, сплъстили се в сиви снопчета. Неочаквано й се прииска страшно много да има всичко, което имаше Йенефер — прекрасна дълга шия, а на нея прелестно черно кадифе и изумително искряща звезда. Равни, подчертани с въгленче вежди и дълги мигли. Горди устни. И две изпъкналости под черната тъкан и бялата дантела, които се повдигаха при всяко вдишване…

— Значи това е прочутата Изненада — леко изкриви устни магьосницата. — Погледни ме в очите, момиче.

Цири потрепна и сви глава между раменете си. Не, за едно нещо не завиждаше на Йенефер, едно нещо предпочиташе да не го притежава и дори да не го вижда. Тези очи, теменужени, дълбоки като бездънни езера, странно блестящи, безстрастни и зли. Страшни.

Магьосницата се обърна към първожрицата. Звездата на шията й пламна от отражението на слънцето, проникващо през прозорците на столовата.

— Да, Ненеке — каза тя. — Несъмнено. Достатъчно е да погледнеш в тези зелени очи, за да разбереш, че в нея има нещо. Високо чело, правилни дъги на веждите, красиво разположени очи. Тънки ноздри. Дълги пръсти. Рядък цвят на косите. Определено кръвта на елфите, макар и да няма много от тази кръв в нея. Прадядо й или прабаба й е елф. Познах ли?

— Не знам какво е родословието й — отговори спокойно първожрицата. — Не съм се интересувала от това.

— Висока е за годините си — продължи магьосницата, все така оценявайки Цири с поглед.

Момичето закипя от ярост и раздразнение. Бореше се с непреодолимото си желание да извика предизвикателно с всички сили, да тропне с крак и да избяга в парка, като по пътя да събори вазата от масата и да тръшне вратата така, че да се посипе мазилка от тавана.

— Не е зле развита. — Йенефер не откъсваше поглед от нея. — Карала ли е някакви заразни болести в детството си? Сигурно и за това не си я питала. При теб боледувала ли е?

— Не.

— Мигрена? Отпадналост? Склонност към простуда? Менструални болки?

— Не. Само тези сънища.

— Знам. — Йенефер отметна косите от бузата си. — Той ми писа. От писмото му следва, че в Каер Морхен не са провеждали никакви… експерименти с нея. Иска ми се да вярвам, че това е истина.

— Истина е. Давали са й само естествени стимулатори.

— Стимулаторите никога не са естествени! — повиши глас магьосницата. — Никога! Точно стимулаторите може да са засилили в нея проявите… По дяволите, не очаквах, че може да е толкова безотговорен!

— Успокой се. — Ненеке погледна Йенефер студено и някак учудващо непочтително. — Казах, че това са били естествени, съвсем безвредни средства. Извинявай, скъпа, но разбирам от тези неща повече от теб. Разбира се, за теб съществува един-единствен авторитет — ти самата, но в дадения случай съм принудена да те разочаровам. И нека да не говорим повече за това.

— Както искаш. — Йенефер стисна устни. — Е, да вървим, момиче. Нямаме много време, ще е грехота да го пилеем напразно.

Цири с усилие сдържа треперенето на ръцете си, преглътна и погледна въпросително Ненеке. Първожрицата имаше сериозно и като че ли тъжно изражение, а усмивката, с която отговори на немия въпрос, беше прекалено изкуствена.

— Върви с госпожа Йенефер — каза тя. — Известно време госпожа Йенефер ще бъде твоя наставница.

Цири стисна зъби и наведе глава.

— Сигурно си учудена, че изведнъж те взима под опеката си магистър по магия — продължи Ненеке. — Но ти си умно момиче, Цири. Досещаш се каква е причината. Ти си наследила от предците си някои… особености. Знаеш какво имам предвид. Ти идваше при мен след онези сънища, след нощните тревоги в общата спалня. Аз не можех да ти помогна. Но госпожа Йенефер…

— Госпожа Йенефер — прекъсна я магьосницата — ще направи каквото трябва. Да вървим, момиче.

— Тръгвай! — кимна Ненеке, старателно опитвайки се да накара усмивката си да изглежда естествена. — Върви, дете. Помни, че е огромна чест да имаш опекун като госпожа Йенефер. Не излагай храма и нас, твоите учители. И бъди послушна.

„Ще избягам още тази нощ — реши Цири. — Ще се върна в Каер Морхен. Ще изведа коня от конюшнята и повече няма да ме видят. Ще избягам!“

— Как ли пък не — прошепна магьосницата.

— Какво? — вдигна глава жрицата. — Какво каза?

— Нищо, нищо — усмихна се Йенефер. — Сторило ти се е. А може и на мен да ми се е сторило? Погледни подопечната си, Ненеке. Зла е като котка. Искри в очите, всеки момент ще изсъска, а ако имаше щръкнали уши, щеше да ги притисне към главата. Вещерка! Ще трябва да я хвана здраво за вратлето и да й подрежа ноктите!

— Бъди снизходителна. — Изражението върху лицето на първожрицата стана сурово. — Моля те, прояви към нея снизходителност и сърдечност. Тя наистина не е тази, за която я вземаш.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя не ти е съперница, Йенефер.

Няколко секунди магьосницата и жрицата се измерваха с погледи, а Цири усети как трепери въздухът и как някаква удивителна, страшна сила застава между тях. Това продължи за част от секундата, а после силата изчезна и Йенефер се засмя свободно и звънко.

— Забравила съм — каза тя. — Винаги вземаш неговата страна, нали, Ненеке? Винаги си изпълнена със загриженост за него. Ти си за него като майката, която никога не е имал.

— А ти винаги си против него — усмихна се жрицата. — Както винаги го даряваш със силни чувства. И се стараеш с всички сили да не наричаш тези чувства с истинските им имена.

Цири отново почувства нарастваща някъде долу в корема й ярост и пулсиращо в слепоочията й упорство и бунт. Спомни си колко пъти и при какви обстоятелства е чувала това име — Йенефер. Име, което пробуждаше в нея безпокойство, име, което беше символ на някаква страшна тайна. Досещаше се каква е тази тайна.

„Разговарят пред мен открито, без притеснения — помисли си тя, усещайки как ръцете й отново започват да треперят от ярост. — Изобщо не се съобразяват с мен. Не ми обръщат никакво внимание. Сякаш съм дете. Разговарят за Гералт пред мен, в мое присъствие, а нали не бива да правят това, защото аз… Аз съм…

Каква съм аз?“

— А ти, Ненеке — възрази магьосницата, — както винаги, обичаш да анализираш чуждите чувства, не стига това, ами и ги интерпретираш, както на теб ти е удобно!

— И си пъхам носа в чуждите работи?

— Не исках да го казвам. — Йенефер тръсна черните си къдрици, които проблеснаха и се извиха като змии. — Благодаря ти, че го направи вместо мен. А сега нека да сменим темата. Защото тази, която подхванахме, е възможно най-глупавата. Чак ме е срам пред нашата млада послушница. Що се отнася до снизходителността, за която ме молиш… Ще бъда снизходителна. Виж, със сърдечността може да възникнат затруднения — защото нали всички казват, че нямам такъв орган. Но ще се справим по някакъв начин. Нали, Изненадке?

Тя се усмихна на Цири, а Цири, въпреки мислите си, въпреки гнева и раздразнението, беше принудена да отвърне с усмивка. Защото усмивката на магьосницата се оказа неочаквано мила, доброжелателна и сърдечна. И много, много красива.

* * *

Цири изслуша речта на Йенефер, като се беше извърнала демонстративно и се правеше, че цялото й внимание е погълнато от земната пчела, жужаща в цветчетата на една от растящите до стената на храма ружи.

— Никой не ме е питал — промърмори тя.

— За какво не те е питал?

Цири се завъртя в полупирует и удари ожесточено с юмрук ружата. Земната пчела излетя с гневно бръмчене.

— Никой не ме е питал дали искам да ме обучаваш!

Йенефер опря юмруци на хълбоците си, очите й проблеснаха.

— Какво съвпадение — изсъска тя. — Представи си, и мен никой не ме е питал дали искам да те обучавам. Впрочем, желанието тук няма нищо общо. Аз не вземам за ученици когото и да било, а ти, въпреки всичко, все още може да се окажеш „когото и да било“. Помолиха ме да проверя какво ти има. Да видя какво има в теб и с какво те заплашва. И аз, макар и неохотно, се съгласих.

— Но аз още не съм се съгласила!

Магьосницата вдигна ръка, помръдна пръсти.

Цири почувства как слепоочията й почнаха да пулсират, а ушите й забучаха, както се случва, когато преглътнеш слюнката си, но много по-силно. Почувства сънливост и безсилие, усети как вратът й се схваща от умора, а коленете й омекват.

Йенефер свали дланта си и странностите престанаха веднага.

— Чуй ме внимателно, Изненадке — каза тя. — Мога без усилие да те омагьосам, да те хипнотизирам или да те потопя в транс. Мога да те парализирам, да те упоя насила с еликсири, да те съблека, да те сложа на масата и да те изучавам няколко часа, като си правя почивки, когато огладнея, а ти ще лежиш на масата и ще зяпаш в тавана, без да си в състояние дори да помръднеш очните си ябълки. Бих постъпила така с някоя сополанка. С теб не искам да постъпвам така, защото от пръв поглед се вижда, че си разумно и гордо момиче, с характер. Не искам да поставям в неловко положение пред Гералт нито теб, нито себе си. Защото той ме помоли да изуча способностите ти. Да ти помогна да се ориентираш в тях.

— Той ли те е помолил? Защо? На мен не ми е казвал! Дори не ме е питал…

— Повтаряш това упорито — прекъсна я магьосницата. — Никой не те е попитал, никой не си е направил труда да узнае какво искаш и какво не искаш. Какво, да не желаеш да дадеш основание да те смятат за инатлива, упорита сополанка, на която не си струва да се задават такива въпроси? Но аз все пак ще рискувам да ти задам въпроса, който никой не ти е задавал. Искаш ли да се подложиш на тестовете?

— А какви ще бъдат тези тестове? И защо…

— Вече ти обясних. Ако не си разбрала… Нямам намерение да шлифовам възприятията ти или да работя върху интелекта ти. Еднакво лесно ми е да изследвам и умно, и глупаво момиче.

— Не съм глупава! Разбрах всичко!

— Още по-добре.

— Но аз не ставам за вълшебница! Нямам никакви способности. Никога няма да стана вълшебница и не искам да бъда! Аз съм предопределена за Гера… Предопределена съм да бъда вещерка! Дойдох тук само за малко! Скоро ще се върна в Каер Морхен…

— Упорито гледаш в деколтето ми — каза студено Йенефер, присвивайки леко теменужените си очи. — Виждаш ли там нещо необичайно, или е просто обикновена завист?

— Тази звезда… — измънка Цири. — От какво е тя? Тези камъчета се движат и толкова странно светят…

— Пулсират — усмихна се магьосницата. — Това са активни диаманти, вкарани във вътрешността на обсидиан. Искаш ли да погледнеш по-отблизо? Да го докоснеш?

— Да… Не! — Цири отстъпи назад, гневно тръсна глава, стараейки се да прогони лекия аромат на люляк и касис, който идваше откъм Йенефер. — Не искам! За какво ми е? Това не ме интересува! Никак! Аз съм вещерка! Нямам никакви магически способности! Не ставам за вълшебница, това е ясно, защото аз съм… И изобщо…

Магьосницата седна на каменната пейка до стената на храма и се зае съсредоточено да изучава ноктите си.

— … И изобщо — довърши Цири, — трябва да помисля.

— Ела тук. Седни до мен.

Цири се приближи и седна.

— Трябва ми време, за да помисля — повтори тя неуверено.

— Правилно — кимна Йенефер, продължавайки да се занимава с ноктите си. — Това е сериозна работа. Трябва да се помисли.

Известно време двете мълчаха. Разхождащите се из парка послушнички ги поглеждаха с любопитство, шепнеха си нещо, кикотеха се.

— Е?

— Какво… е?

— Помисли ли?

Цири скочи, изсумтя, тропна с крак.

— Аз… аз… — заекна тя, неспособна да си поеме дъх от ярост. — Подиграваш ли ми се? Трябва ми време! Трябва да помисля! Повече! През целия ден… И през нощта!

Йенефер я погледна в очите и Цири се сви от този поглед.

— Поговорката гласи — изрече бавно магьосницата, — че утрото е по-мъдро от вечерта. Но в твоя случай, Изненадке, преди да дойде утрото, може да настъпи поредният кошмар. Ти отново ще се събудиш от вика и болката, цялата потънала в пот, отново ще те е страх, ще се боиш от това, което си видяла, ще се боиш от това, което не можеш да си спомниш. И тази нощ сънят ти повече няма да се върне. Ще остане само ужас. До разсъмване.

Момичето затрепери, наведе глава.

— Изненадке. — Гласът на Йенефер леко се промени. — Повярвай ми.

Ръката на магьосницата беше топла. Черното кадифе и без това подмамваше Цири да притисне лице към него. Ароматът на люляк и касис я опияняваше приятно. Прегръдката я успокояваше, караше я да се отпусне, смекчаваше възбудата, потискаше гнева и бунта.

— Ще се подложиш на тестовете, Изненадке.

— Ще се подложа — отговори Цири, разбирайки, че не е имало нужда да отговаря. Защото думите на Йенефер изобщо не бяха въпрос.

* * *

— Вече нищичко не разбирам — каза Цири. — Твърдиш, че имам способности, защото сънувам тези неща. Но искаш да проведеш опити и тестове. Така че каква е работата? Имам ли способности или не?

— На този въпрос ще отговорят тестовете.

— Тестовете, тестовете — нацупи се Цири. — Нямам никакви способности, казвам ти. Ако имах, би трябвало да знам, нали? Обаче… Ако съвсем случайно имам такива способности, тогава какво?

— Съществуват две възможности — изрече равнодушно магьосницата, отваряйки прозореца. — Ще се наложи или да бъдат потиснати, или да те науча да ги управляваш. Ако притежаваш способности и решиш да се учиш, ще опитам да ти дам някои елементарни знания за магията.

— Какво означава „елементарни“?

— Основни.

Двете бяха сами в голямата стая, която Ненеке беше отделила на магьосницата — до библиотеката, в страничното, необитаемо крило на сградата. Цири знаеше, че тази стая обикновено се заема от гости. Знаеше, че Гералт, когато посещаваше храма, всеки път отсядаше именно тук.

— Ще поискаш ли да ме учиш? — Цири седна на леглото и прекара длан по коприненото одеяло. — И да ме вземеш оттук? Никъде няма да отида с теб!

— Значи ще си отида сама — каза студено Йенефер, развързвайки вързопите си. — И ти гарантирам, че няма да тъгувам. Нали ти казах, че ще те обучавам само в случай, че самата ти пожелаеш това. И мога да го правя тук, на място.

— И колко дълго смяташ да ме обуч… Да ме учиш?

— Толкова дълго, колкото пожелаеш. — Магьосницата се наведе, отвори шкафчето, измъкна оттам стара кожена торба, ремък, две обшити с кожа обувки и глинена дамаджана, облечена с плетена кошница от лозови клонки. Цири я чу как си мърмори под нос. Усмихна се, когато видя, че магьосницата отново прибира находките си в шкафа, и се досети на кого са били. Кой ги е оставил.

— Какво означава колкото пожелая? — попита Цири. — Ако ми доскучае или не ми хареса тази наука…

— Тогава ще приключим с ученето. Достатъчно ще е да ми го кажеш. Или да ми го покажеш.

— Да ти го покажа? Как?

— Ако решим да те обучавам, ще изисквам от теб абсолютно подчинение. Повтарям: абсолютно. Ако след това ученето ти омръзне, ще е достатъчно да проявиш неподчинение. Тогава обучението незабавно ще бъде прекратено. Ясно ли е?

Цири кимна, гледайки магьосницата със зелените си очи.

— И второ — продължи Йенефер, докато разопаковаше дисагите си, — ще изисквам от теб абсолютна искреност. Не бива да скриваш нищо от мен. Нищичко. Ако почувстваш, че ти стига толкова обучение, ще е достатъчно да започнеш да ме лъжеш, да се преструваш или да се затвориш в себе си. Ако те попитам нещо, а ти не отговориш искрено, това също ще означава край на обучението. Разбра ли ме?

— Да — промърмори Цири. — Но тази… искреност… тя задължителна ли е и за двете? Аз ще мога ли… да ти задавам въпроси?

Йенефер я погледна и устните й се изкривиха в странна гримаса.

— Разбира се — отговори тя след кратка пауза. — То си е ясно. На това ще се основават обучението и опекунството ми. Искреността е задължителна и за двете. Можеш да ми задаваш въпроси. Във всеки един момент. А аз ще отговоря. Честно.

— На всякакви въпроси?

— На всякакви.

— От този момент нататък?

— От този момент нататък.

— Какво има между теб и Гералт, госпожо Йенефер?

Цири едва не изгуби съзнание, ужасена от собствената си дързост, и се смрази от тишината, настъпила след въпроса й.

Магьосницата се приближи бавно до нея, сложи ръце на раменете й и погледна я в очите — отблизо, взирайки се надълбоко.

— Тъга — отговори тя сериозно. — Огорчение. Надежда. И страх. Да, изглежда, нищо не пропуснах. Е, а сега можем да пристъпим към тестовете, малко зеленооко змийче. Да проверим какво представляваш. Макар че след твоя въпрос много бих се учудила, ако резултатът от изследването е отрицателен. Да вървим, грозно патенце.

Цири се възмути:

— Защо ме наричаш така?

Йенефер леко се усмихна.

— Защото ти обещах да съм искрена.

* * *

Цири се изпъна, развълнувана, и нетърпеливо се завъртя на стола, твърд и убиващ я в задните части след няколкото часа седене.

— Няма да се получи нищо от тази работа! — промърмори тя, изтривайки от масата изцапаните върхове на пръстите си. — Съвсем нищо… нищо не се получава! Не ставам за вълшебница! Знаех го от самото начало, но ти не искаше да ме слушаш! Изобщо не ми обръщаше внимание!

Йенефер вдигна вежди.

— Не съм искала да те слушам, казваш? Интересно. Обикновено обръщам внимание на всяко произнесено в мое присъствие изречение и го запомням. Условието е едно-единствено — в това изречение трябва да има поне мъничко смисъл.

— Постоянно ми се подиграваш — изскърца със зъби Цири. — А аз просто исках да кажа… Е, за тези способности… Разбираш ли, там, в Каер Морхен, в планините… Не можех да направя нито един вещерски Знак. Нито един!

— Знам.

— Знаеш?

— Знам. Но това нищо не означава.

— Как така? Е… Обаче това не е всичко!

— Слушам те внимателно.

— Аз не съм подходяща. Не разбираш ли? Аз съм… прекалено млада.

— Аз бях още по-млада, когато започнах.

— Но сигурно не си била…

— За какво говориш, момиче? Престани да се запъваш! Кажи ми поне едно нормално изречение, много те моля!

— Защото… — Цири наведе глава, изчерви се. — Защото Йола, Мира, Еурнейд и Кати, когато обядвахме, ми се подиграваха и казаха, че не мога и няма да мога да направя нито една магия, защото… Защото съм девственица, което означава…

— Представи си, знам какво означава… — прекъсна я магьосницата. — Може пак да решиш, че ти се подигравам, но със съжаление трябва да отбележа, че плещиш глупости. Да се върнем към тестовете.

— Аз съм девственица! — повтори предизвикателно Цири. — За какво са ми тези тестове? Девствениците не могат да правят магии!

— Да, ситуацията е безизходна. — Йенефер се облегна назад в креслото си. — Иди и се раздели с девствеността си, щом толкова ти пречи. Аз ще те почакам. Но побързай, ако може.

— Подиграваш ли ми се?

— Забеляза ли? — усмихна се леко магьосницата. — Поздравявам те. Издържа предварителния тест за съобразителност. А сега — истинския тест. Съсредоточи се. Погледни: на тази картинка са нарисувани четири борчета. Всяко има различен брой клони. Нарисувай пето, такова, което да съответства на тези четирите и да стои на това празно място.

— Борчетата са глупави — изказа мнението си Цири, като се изплези и нарисува в ъгълчето си леко изкривено дърво. — И скучни! Не мога да разбера какво общо имат борчетата с магията? А? Госпожо Йенефер! Обеща да отговаряш на въпросите ми!

— За жалост — въздъхна магьосницата, докато вдигаше листа и разглеждаше критично рисунката. — Струва ми се, че ще съжалявам за това обещание. Какво общо имат борчетата с магията? Нищо. Но го нарисува правилно и в необходимия срок. Наистина, като за девственица — много добре.

— Надсмиваш ли ми се?

— Не. Рядко се надсмивам. Нужен е наистина сериозен повод, за да ме накара да се надсмивам. Съсредоточи се върху следващия лист, Изненадке. На него са нарисувани редици от звездички, кръгчета, кръстчета и триъгълничета, като във всеки ред има различно количество от дадените елементи. Помисли и отговори: колко звездички трябва да има на последния ред?

— Звездичките са глупави!

— Колко, момиче?

— Три!

Йенефер мълча дълго, вперена в известна само на нея точка от резбованите вратички на шкафа. Язвителната усмивка върху устните на Цири започна да се топи и накрая изчезна съвсем, без следа.

— Предполагам, че те е интересувало — изрече много бавно магьосницата, без да спира да се любува на шкафа, — какво ще стане, ако ми дадеш безсмислен и глупав отговор. Сигурно си решила, че няма да забележа, тъй като твоите отговори изобщо не ме интересуват? Лошо си преценила! Или си решила, че просто ще приема, че не си умна? Също лошо преценено. А може би са ти омръзнали тестовете и за разнообразие си решила да тестваш мен? Е, дали ти се удаде? Така или иначе, с този тест е приключено. Дай ми листа.

— Извинявай, госпожо Йенефер. — Момичето наведе глава. — Там, разбира се, трябва да има… една звездичка. Много извинявай. Моля те, не ми се сърди.

— Погледни ме, Цири.

Цири учудено вдигна поглед. Магьосницата за пръв път се обръщаше към нея по име.

— Цири — каза Йенефер. — Запомни, аз въпреки всичко се сърдя толкова рядко, колкото се и надсмивам. Не си ме ядосала. Но като се извини, доказа, че не съм се излъгала в теб. А сега вземи следващото листче. Както виждаш, на него има пет къщички. Нарисувай шестата…

— Пак ли? Но аз наистина не разбирам защо…

— … Шестата къщичка. — Гласът на магьосницата се промени опасно, а в очите й проблесна виолетов пламък. — Тук, на празното място. Не ме карай да повтарям, моля те.

* * *

След ябълките, борчетата, звездичките, рибките и къщичките дойде ред на лабиринтите, от които трябваше да се измъкне колкото се може по-бързо; на вълнообразните линии; на мастилените петна, наподобяващи смачкани хлебарки; на други странни изображения и мозайки, от които очите й се разфокусираха и започваше да й се вие свят. След това последва блестящо кълбо на въженце, в което трябваше дълго да се вглежда. Вглеждането й беше ужасно скучно, при това Цири постоянно задрямваше. Колкото и да беше чудно, Йенефер не се разстройваше от това, макар и няколко дни по-рано да й се беше развикала за опита й да подремне над едно от хлебаркоподобните мастилени петна.

От седенето над тестовете Цири започна да изпитва болки в шията и гърба и тези болки ставаха все по-силни с всеки изминал ден. Започна да тъгува за движението и чистия въздух и в рамките на споразумението за искреност веднага каза на Йенефер за това. Магьосницата прие думите й така, сякаш ги беше чакала от много отдавна.

През следващите два дни тичаха из парка, прескачаха през ровове и огради, съпроводени от веселите или съчувстващи погледи на жриците и послушничките. Правеха гимнастични упражнения, тренираха се да пазят равновесие върху оградата, обикаляща градините и стопанските сгради. За разлика от занятията в Каер Морхен, упражненията с Йенефер винаги бяха придружени от теория. Магьосницата учеше Цири да диша правилно, управлявайки движенията на гърдите и диафрагмата със силен натиск с дланите. Обясняваше й принципите на движение и действие на мускулите и костите, показваше й как да почива, да се отпуска и да възстановява силите си.

По време на една от почивките легналата върху тревата и вперила поглед в небето Цири зададе отдавна вълнуващия я въпрос:

— Госпожо Йенефер? Кога най-накрая ще приключим с тестовете?

— Толкова ли са ти омръзнали?

— Не… Но искам да узная дали ставам за магьосница.

— Ставаш.

— Ти вече знаеш?

— Знаех го от самото начало. Малко са тези, които са способни да забележат активността на звездата ми. Съвсем малко. А ти я забеляза веднага.

— А тестовете?

— Приключиха. Знам за теб всичко, което исках да науча.

— Но някои от задачите… Не се получиха много добре. Ти сама каза, че… Наистина ли си сигурна? Да не се лъжеш? Сигурна ли си, че имам способности?

— Сигурна съм.

— Но…

— Цири. — Магьосницата изглеждаше хем развеселена, хем напрегната. — От момента, в който легнахме на тревата, разговарям с теб, без да използвам гласа си. Това се нарича телепатия, запомни. И, както си забелязала, нямахме затруднения в общуването.

* * *

— Според мнението на някои — Йенефер, гледайки в небето над хълмовете, облегна ръцете си върху предната част на седлото — магията представлява олицетворение на Хаоса. Тя е ключ, способен да отваря заключени врати. Врати, зад които е стаен кошмар, заплаха и невъобразим ужас, зад които се крият враждебни, деструктивни сили — сили на чистото Зло, които са в състояние да унищожат целия свят, а не само лицето, отворило вратата. А тъй като желаещите да манипулират такива врати са предостатъчно, все някой някога ще извърши грешка и гибелта на света е предопределена и неизбежна. Следователно магията е оръжие и отмъщение на Хаоса. Това, че след Взаимното проникване на Сферите хората са се научили да използват магията, е станало проклятие и гибел на света. Гибел на човечеството. Това е вярно, Цири. Тези, които смятат магията за Хаос, не грешат.

Магьосницата пришпори с пети врания си кон, той изцвили провлачено и тръгна бавно между калуновите храсталаци. Цири също пришпори коня си и се изравни с магьосницата, Калуните достигаха до стремената.

— Според мнението на някои — продължи Йенефер след малко — магията е изкуство. Могъщо и елитарно изкуство, способно да твори прекрасни и необичайни произведения. Магията е талант, даден на малцина избрани. Лишените от този талант могат единствено да наблюдават със смайване и завист резултата от работата на творците и да се възхищават на създадените произведения, като същевременно чувстват, че без тези произведения и без този талант светът би бил по-беден. Това, че след Взаимното проникване на Сферите някои избрани са открили в себе си таланта и магията, че са открили в себе си изкуството, е благословия на красотата. И това е вярно. Тези, които смятат магията за изкуство, също са прави.

На заобления, гол връх на хълма, подаващ се над калуните като гръб на стаил се хищник, лежеше огромен камък, облегнат на няколко по-малки морени. Магьосницата насочи коня си към него, без да прекъсва лекцията.

— Има и такива, според които магията е наука. За да се овладее, не са достатъчни талантът и вродените способности. Необходими са години прилежно учене и напрегната работа, необходими са упоритост и самодисциплина. Овладяната по този начин магия е знание, познание, границите на което непрекъснато се разширяват от светлите и живи умове чрез опити, експерименти, чрез практиката. Овладяната по този начин магия е прогрес. Като ралото, тъкачния стан, водната мелница, леярните пещи, подемните кранове и полиспаста. Това е прогрес, развитие, промяна. Постоянно движение. Нагоре. Към по-добро. Към звездите. Това, че след Взаимното проникване на Сферите сме открили магията, някой ден ще ни помогне да достигнем звездите. Слез от коня, Цири.

Йенефер се приближи до монолита, положи длан върху грапавата каменна повърхност, внимателно почисти оттам прахта и изсъхналите листа.

— Тези, които смятат магията за наука — каза тя, — също са прави. Запомни това, Цири. А сега ела при мен.

Девойката преглътна, приближи се. Магьосницата я прегърна.

— Запомни — повтори тя. — Магията е Хаос, изкуство и наука. Тя е проклятие, благословия и прогрес. Всичко зависи от това кой, как и с каква цел използва магията. А магията е навсякъде. Навсякъде около нас. Лесно достъпна. Достатъчно е да протегнеш ръка. Виж. Аз протягам ръка.

Кромлехът осезаемо затрепери. Цири чу далечно бучене, идващо изпод земята. Калуновият храсталак се развълнува, беше повален от вихъра, завъртял се внезапно над хълма. Небето потъмня рязко, изпълни се с облаци, носещи се с постоянна скорост. Момичето усети върху лицето си капки дъжд. Зажумя, предпазвайки очите си от блясъка на мълниите, от които изведнъж запламтя хоризонтът. Инстинктивно се притисна към магьосницата, към нейните миришещи на люляк и касис коси.

— Земята, по която вървим; огънят, който не угасва в недрата й; водата, от която е произлязъл животът и без която той би бил невъзможен; въздухът, който дишаме — достатъчно е да протегнеш ръка, за да ги овладееш, да ги накараш да ти се подчиняват. Магията е навсякъде. Тя е във въздуха, във водата, в земята, в огъня. И тя е зад вратите, които е затворило за нас Взаимното проникване на Сферите. Оттам, зад затворените врати, магията понякога протяга ръце към нас. Подир нас. Ти знаеш това, нали? Ти вече си усетила докосването на магията, докосването на ръката иззад затворената врата. Това докосване те изпълва със страх. Това докосване изпълва всекиго със страх. Защото във всеки от нас има Хаос и Ред, Добро и Зло. Но всичко това може да се овладее. Трябва само да се научиш как да го правиш. И ти ще се научиш, Цири. Затова те доведох тук, при камъка, който от незапомнени времена стои на кръстопътя и пулсира със Силата вътре в себе си. Докосни го.

Камъкът трепереше, а заедно с него трепереше и вибрираше целият хълм.

— Магията протяга ръце към теб, Цири. Към тебе, странно момиче, Дете на Изненадата, Дете на Старата кръв, Кръвта на елфите. Странно момиче, вплетено в Движението и Промяната, в Гибелта и Възраждането. Предопределена си и същевременно самата ти си предопределение. Магията протяга към теб ръце от затворените врати, към теб, малка песъчинке в Часовника на съдбата. Към теб протяга ноктите си Хаосът, който все още не е сигурен дали ще станеш негово оръжие, или си пропуск в плановете му. Това, че Хаосът се явява в сънищата ти, е проява на неговата неувереност. Хаосът се бои от теб, Дете на предопределението. И иска да направи така, че ти да изпитваш страх.

Проблесна мълния, проехтя протяжен гръм. Цири трепереше от студ и смайване.

— Хаосът не може да ти покаже какво представлява в действителност. Затова ти показва бъдещето, показва ти това, което ще се случи. Иска да направи така, че да се боиш от настъпващите дни, да се боиш от това, което очаква теб и твоите близки. Иска да започне да те управлява, да те овладее напълно. Затова Хаосът изпраща сънища. Сега ще ми покажеш какво виждаш в сънищата си. Ще бъде страшно. Но след това ще забравиш за страха и ще го победиш. Погледни звездата ми, Цири. Не откъсвай поглед от нея…

* * *

Нещо проблесна. Разнесе се гръм.

— Говори! Нареждам ти!

Кръв. Устните на Йенефер, цепнати и разбити, се движат безшумно, от тях пръска кръв. Белите скали ту се показват, ту изчезват в бърз ритъм. Конят цвили. Скок. Пропаст, бездна. Вик. Полет, безкраен полет. Бездна…

От дълбините на бездната се вдига дим. Стъпала, водещи надолу.

Va’esse deireadh aep eigean. „Нещо приключва…“ Какво?

Elanie blath, Feainnewedd… Дете на Старата кръв?

Гласът на Йенефер долита сякаш отдалеч, приглушено, пробужда ехо сред влажните каменни стени…

— Говори!

Теменужените очи блестят, пламтят върху отслабналото, изкривено в спазъма, посърнало от страдание лице, покрито от вихъра на разрошените мръсни черни коси. Мрак. Влага. Зловоние. Ужасяващо студени каменни стени. Студено желязо върху китките и върху глезените на краката…

Бездна. Дим. Стъпала, водещи надолу. Стъпала, по които трябва да слезе. Трябва, защото… защото нещо приключва. Защото настъпва Tedd Deireadh, Времето на Края, Времето на Вълчата виелица. Времето на Белия студ и Бялата светлина…

Лъвчето трябва да умре! Интересите ни го изискват!

Да вървим, казва Гералт. Надолу по стъпалата. Длъжни сме. Така трябва. Няма друг път. Само стъпалата. Надолу!

Устните му не се движат. Посинели са… Кръв, навсякъде кръв… Само да не се подхлъзне… Защото вещерите се подхлъзват само веднъж… Блясък на острие. Вик. Смърт. Надолу. Надолу по стъпалата.

Дим. Огън. Бесен бяг, тропот на копита. Наоколо — пожар. Дръж се! Дръж се, Лъвче от Цинтра!

Черният кон цвили, вдига се на задните си крака. Дръж се!

Черният кон танцува. В процепа на шлема, украсен с криле на хищна птица, блестят и пламтят безмилостни очи.

Широк меч, отразяващ блясъка на пожара, се спуска със свистене. Отскок, Цири! Финт! Пирует, защита! Отскок! Отскок! Твърде бавнооо!!!

Ударът заслепява с блясъка си очите й, разтърсва цялото й тяло, болката за миг я парализира, притъпява усещанията й, а после изведнъж избухва с нова ужасяваща сила, впива се в бузата и с чудовищни остри зъби, разкъсва, прониква надълбоко, разнася се по шията, по тила, в гърдите, в дробовете…

— Цири!

* * *

Усещаше с гърба си и тила си грапавата, неприятно неподвижна студенина на камъка. Не помнеше кога е седнала. Йенефер стоеше до нея, на колене. Нежно, но решително изправяше пръстите й, откъсваше ръката й от бузата. Бузата й пулсираше болезнено.

— Майчице… — простена Цири. — Майчице… Колко боли! Майчице моя…

Магьосницата докосна лицето й. Ръката й беше студена като лед. Болката веднага спря.

— Видях… — шепнеше девойката, затворила очите си. — Това, което е в сънищата ми… Черния рицар… Гералт… И още… Теб… Видях теб, госпожо Йенефер.

— Знам.

— Видях те… Видях как…

— Никога повече. Никога повече няма да видиш това. Вече никога няма да го сънуваш. Ще ти дам сила, която ще прогони тези кошмари. Затова те доведох тук, Цири — за да ти покажа тази сила. От утре ще започна да ти я давам.

* * *

Настъпиха тежки, изпълнени с труд дни, дни на напрегнато обучение и изтощителна работа. Йенефер беше решителна, взискателна, често строга, понякога плашещо властна. Но никога не беше скучна. По-рано Цири едва успяваше да не заспи в храмовото училище, а понякога даже задрямваше под съпровода на монотонните нежни гласове на Ненеке, Йола Първа, Заричка или другите учителки жрици. Но с Йенефер това беше невъзможно. И не само заради тембъра на гласа на магьосницата и не защото тя говореше с кратки, рязко подчертани изречения. Много по-важно беше съдържанието на знанията. Науката за магията. Увлекателна, възбуждаща, поглъщаща я изцяло.

Цири прекарваше по-голямата част от деня с Йенефер. Връщаше се в общата спалня късно вечерта, падаше на леглото като пън и заспиваше мигновено. Послушничките се оплакваха, че страшно хърка, опитваха се да я събудят. Безуспешно.

Цири спеше дълбоко.

Без да сънува.

* * *

— О, богове! — въздъхна отчаяно Йенефер, разроши с двете си ръце черните си къдрици, наведе глава. — Та това е толкова лесно! Ако не можеш да овладееш това движение, какво ще правим тогава с по-сложните?

Цири се извърна, промърмори нещо, изсумтя, разтри изтръпналата си ръка. Магьосницата отново въздъхна.

— Погледни още веднъж гравюрата, виж как трябва да са разположени пръстите. Обърни внимание на пояснителните стрелки и руните, описващи жестовете, които трябва да се направят.

— Вече гледах тази гравюра хиляди пъти! Разбирам руните! Vort, caelme. Ys, veloe. Отдалечаване, бавно. После бързо спускане. Дланта… о, така ли?

— А малкото пръстче?

— Невъзможно е да се задържи така, без да се свие безименният пръст.

— Дай ми ръката си.

— Аууу!

— Тихо, Цири, защото Ненеке пак ще дойде, ще си помисли, че ти одирам кожата или те пържа в масло. Не променяй положението на пръстите. А сега направи жеста. Завъртане, завъртане на китката. Добре. А сега тръсни длан, отпусни пръстите. И повтори всичко. О, не! Знаеш ли какво направи? Ако направиш по този начин истинско заклинание, поне месец ще лекуваш ръката си в шина. Какво, да не би дланите ти да са от дърво?

— Ръцете ми са свикнали да боравят с меча! Това е!

— Глупости. Гералт цял живот е размахвал меча, а пръстите му са толкова ловки и… хммм… много нежни. Продължавай, патенце, опитай още веднъж. Виждаш ли? Достатъчно беше да го поискаш. Достатъчно беше да се постараеш. Още веднъж. Добре. Тръсни дланта си. И още веднъж. Добре. Умори ли се?

— Малко…

— Дай да ти масажирам дланта и ръката. Защо не използваш моя мехлем? Лапичките ти са груби като на корморан… А това какво е? Следа от пръстен, нали? Така ли ми се струва, или наистина ти забраних да носиш украшения?

— Но аз спечелих това пръстенче от Мира при игра на карти! И го носих само половин ден!

— О, половин ден е твърде много! Не го носи повече, моля те!

— Не разбирам защо не мога…

— Няма нужда да разбираш — отсече магьосницата, но гласът й не беше ядосан. — Моля те, не носи никакви украшения от този тип. Ако искаш, си втъкни цвете в косите. Изплети си венец. Но никакъв метал, никакви кристали, никакви камъни. Това е важно, Цири! Когато му дойде времето, ще ти обясня защо. Засега ми повярвай и изпълни молбата ми.

— Ти носиш звезда, обеци и пръстени! А на мен не ми е позволено? Защото съм… девственица?

— Грозно патенце. — Йенефер се усмихна и я погали по косата. — Какви са тези натрапливи мисли на тази тема? Вече ти обясних: няма никакво значение дали си девствена или не. Никакво. Утре си измий косата, виждам, че вече е време.

— Госпожо Йенефер?

— Да?

— А може ли… Нали се договорихме да сме искрени… Може ли да те попитам нещо?

— Можеш. Само че, в името на боговете, нека да не е относно девствеността.

Цири прехапа устни и дълго мълча.

— Какво да се прави — въздъхна Йенефер. — Така да бъде. Питай.

— Разбираш ли… — Цири се изчерви, прехапа устните си. — Момичетата в общата спалня постоянно клюкарят и разказват разни истории… За празника Белетейн и други подобни… А мен ме наричат сополанка, детенце, защото вече е време… Госпожо Йенефер, така ли е наистина? Как да науча дали е дошло времето…

— … Когато можеш да отидеш с мъж в леглото?

Цири се изчерви още повече. Мълча дълго, после вдигна глава и кимна.

— Всичко е много просто — каза безгрижно Йенефер. — Щом си започнала да мислиш за това, значи вече е време.

— Но аз изобщо не искам!

— А това изобщо не е задължително. Като не искаш — няма да го правиш.

— Аха. — Цири отново прехапа устни. — А такова… Мъжът… Как да разбера, че е точно този, с когото…

— … Можеш да отидеш в леглото?

— Аха.

— Ако изобщо имаш избор — усмихна се накриво магьосницата, — но нямаш голям опит, то първо трябва да оцениш леглото, а не мъжа.

Изумрудените очи на Цири се разшириха и се ококориха.

— Как така… леглото?

— Ами ето така. Тези, които изобщо нямат легло, трябва веднага да ги изключиш. След това от останалите ще отхвърлиш онези с мръсните и неподредени легла. А когато останат само онези с чисти чаршафи и оправени легла, ще избереш този, който най-много ти хареса. За съжаление този метод не гарантира стопроцентова сигурност. Можеш да направиш много голяма грешка.

— Шегуваш ли се?

— Не. Не се шегувам. Цири, от следващата нощ ще спиш тук, при мен. Пренеси багажа си. Явно в спалнята на послушничките губиш в празни приказки прекалено много време, което може да бъде използвано за почивка и сън.

* * *

След като усвои основните положения на ръцете, движенията и жестовете, Цири започна да учи заклинанията и формулите. Формулите бяха по-лесни. Бяха написани на Старата реч, която момичето познаваше отлично, и се запомняха лесно. Не я затрудняваше и сложната интонация при произнасянето. Йенефер явно беше доволна и от ден на ден ставаше все по-мила и симпатична. Все по-често правеха прекъсвания в обучението и си говореха за какво ли не, дори намираха удоволствие в тънките подигравки с Ненеке, която често посещаваше лекциите и упражненията, наежена като квачка, готова всеки момент да вземе Цири под крилото си и да я спаси от въображаемата строгост на магьосницата и от „нечовешките изтезания“ в процеса на обучение.

Цири изпълни указанията на Йенефер и се прехвърли в стаята й. Сега бяха заедно не само денем, но и нощем. Понякога обучението се провеждаше и през нощта: някои жестове, формули и заклинания не биваше да се прилагат на дневна светлина.

Доволна от успехите на момичето, магьосницата забави темповете на обучение. Вече имаха повече свободно време. Прекарваха вечерите в четене на книги. Цири си проправяше път през дебрите на „Диалози за природата на магията“ от Стамелфорд, „Държавата на стихиите“ от Гиамбатиста, „Естествена магия“ на Рихерт и Монк. Прегледа и произведения, които не беше в състояние да прочете изцяло, като „Невидимият свят“ на Ян Бекер или „Тайната на тайните“ на Агнес от Гланвил. Хвърли поглед и на древните, пожълтели „Кодекс“ от Мирте и „Ard Aercane“, а дори и на знаменитата, страшна „Dhu Dwimmermorc“, пълна с ужасяващи гравюри.

Взимаше и други книги, които не бяха свързани с магиите. Прочете „История на света“ и „Трактат за живота“. Не пропускаше и по-леките книги от библиотеката на храма. С пламнали бузи погълна „Игрички“ на маркиз Ла Креам и „Кралски дами“ на Ана Тилер. Прочете и „Несгодите на любовта“ и „Времето на Месечината“ — сборници от поетични произведения на известния трубадур Лютичето. Поплака над изящните, изпълнени със загадки балади на Еси Давен, събрани в малко, изящно подвързано томче, озаглавено: „Синята перла“.

Често се възползваше от предоставеното й право и задаваше въпроси. И получаваше отговори. Обаче все по-често й се налагаше и самата тя да отговаря на въпроси. Отначало Йенефер като че ли изобщо не се интересуваше от нейната съдба: нито от детството й в Цинтра, нито от събитията от по-късните години, по време на войната. Но постепенно въпросите ставаха все по-конкретни. Цири беше принудена да отговаря — правеше го с голяма неохота, защото всеки въпрос на магьосницата отваряше в паметта й врати, които тя си бе обещала никога повече да не открехва — искаше да си останат затворени завинаги.

След срещата с Гералт в Соден тя реши, че е започнала „нов живот“ и всичко, което е било в Цинтра, е зачеркнато окончателно и безвъзвратно. Вещерите в Каер Морхен никога не я питаха за нищо, а преди идването й в храма Гералт даже поиска от нея да не казва нито дума за това къде е била. Ненеке, която, естествено, знаеше всичко, се постара за пред другите жрици и послушнички Цири да се превърне в най-обикновена извънбрачна дъщеря на рицар и селянка, за която не се е намерило място нито в замъка на баща й, нито в бърлогата на майка й. Половината послушнички в храма на Мелителе бяха именно такива деца.

Йенефер също знаеше тайната. Тя беше от тези, на които Цири можеше да се довери. И Йенефер я разпитваше. За тогава. За Цинтра.

— Как се измъкна от града, Цири? По какъв начин успя да се скриеш от нилфгардците?

Цири не помнеше това. Всичко се беше скъсало, беше потънало в мрак и дим. Тя помнеше обсадата, прощаването й с кралица Каланте, баба й, помнеше бароните и рицарите, които насила я бяха откъснали от одъра, на който лежеше ранената, умираща Лъвица от Цинтра. Помнеше безумното бягство през горящите улички, кървавия бой и падането от коня. Помнеше черния конник с шлем, украсен с крилете на хищна птица.

И нищо повече.

— Не помня. Наистина не помня, госпожо Йенефер.

Йенефер не настояваше. Задаваше други въпроси. Правеше го деликатно и тактично, а Цири се чувстваше все по-свободно пред нея. Най-накрая започна да говори сама. Без да чака въпросите, разказваше за детските си години в Цинтра и на Островите Скелите. За това как е научила за Правото на Изненадата и за това, че присъдата на съдбата я е предопределила за Гералт от Ривия, вещера с бели коси. Разказваше за войната. За скитането из горите на Заречие, за пребиваването й в селото. За това как Гералт я намери там и я взе в Каер Морхен, в Седалището на вещерите, отваряйки по този начин нова глава в краткия й живот.

Една вечер тя по собствена инициатива, без никакви въпроси, свободно, весело и с много преувеличения, разказа на магьосницата за първата си среща с вещера в гората Брокилон, сред дриадите, които я бяха отвлекли и искаха да я задържат насила и да я превърнат в една от тях.

— Ха! — каза Йенефер, след като изслуша разказа. — Много бих дала, за да мога да видя това. Говоря за Гералт. Опитвам се да си представя физиономията му, тогава, в Брокилон, когато е разбрал каква Изненада му е направило предопределението. Мисля, че е имал чудна физиономия, когато е разбрал коя си!

Цири се разкикоти, а в изумрудените й очи пламнаха дяволски огънчета.

— О, да! — прихна тя. — Беше направил физиономия, и то каква! Искаш ли да ти я покажа? Погледни ме в лицето.

Йенефер се разкикоти.

* * *

„Този смях — помисли си Цири, гледайки летящите на изток облаци от черни птици. — Този смях, искрен и задружен, той всъщност ни сближи. Разбрахме, че можем да се смеем заедно, когато си говорим за него, за Гералт. Изведнъж станахме близки, макар и прекрасно да знаехме, че Гералт едновременно ни свързва и разделя, и че винаги ще бъде така.

Свърза ни този наш задружен смях.

И това, което се случи два дни по-късно. В гората, на хълма. Тогава тя ми показа как да намирам…“

* * *

— Не разбирам защо трябва да търся тези… Пак забравих как се казват…

— Интерсекции — подсказа Йенефер, чистейки залепилите се за ръкава й репеи, докато се провираха през храсталака. — Ще ти покажа как да ги намираш. Това са места, от които може да се черпи сила.

— Но аз вече умея да черпя сила! А и ти самата си ме учила, че силата е навсякъде. Тогава защо да лазим из храсталаците? Нали из храма също е пълно с енергия?

— Вярно, че и там има немалко. Именно затова храмът е построен там, а не на някое друго място. И затова на територията на храма ти се струва, че е толкова лесно да се черпи енергия.

— Вече ме болят краката! Да седнем за минутка, а?

— Добре, патенце.

— Госпожо Йенефер?

— Да?

— Защо винаги черпим сила от водни източници? Нали магическата енергия е навсякъде? Има я и в земята, нали? Във въздуха, в огъня?

— Вярно е.

— А земята… Навсякъде около нас има земя. Под краката ни. И навсякъде има въздух! А ако ни се прииска огън, достатъчно е да си накладем…

— Ти си още твърде слаба, за да извличаш енергия от земята. И знаеш прекалено малко, за да успееш да извлечеш енергия от въздуха. Що се отнася до огъня, категорично ти забранявам да си играеш с него! Казах ти вече: в никакъв случай не бива да се докосваш до енергия от огъня.

— Няма нужда да ми викаш. Спомням си.

Двете седнаха безмълвно върху едно изсъхнало повалено дърво и се заслушаха във вятъра, шумолящ в короните на дърветата, и в кълвача, който почукваше някъде наблизо. Цири беше толкова гладна, че чак й течеше слюнка, но знаеше, че нищо няма да постигне чрез молби. Допреди месец Йенефер реагираше на подобни молби със суха проповед за изкуството да се обуздават примитивните инстинкти, а по-късно премина към пренебрежително мълчание. Да протестира беше толкова безсмислено, колкото и да се обижда на прозвището „грозно патенце“.

Магьосницата изчисти от ръкава си последните репеи.

„Сега ще ме попита нещо — помисли си Цири. — Чувам как мисли. Ще ме попита отново за нещо, което не си спомням. Или не искам да си спомням. Не, от това няма полза. Няма да отговоря. Всичко това е в миналото, а миналото няма да се върне. Самата тя го каза веднъж…“

— Разкажи ми за родителите си, Цири.

— Не ги помня, госпожо Йенефер…

— Тогава си спомни, моля те.

— Татко наистина не го помня — каза Цири тихо, подчинявайки се на нареждането. — Е… почти не го помня… Мама… Мама я помня. Имаше дълги коси, ето такива… И винаги беше тъжна… Помня… Не, нищо не помня…

— Моля те, спомни си.

— Не помня!

— Погледни звездата ми.

* * *

Врещяха чайки, пикиращи надолу, между лодките на рибарите, където ловяха отпадъците и изсипаните от сандъците рибени дреболии. Вятърът леко поклащаше спуснатите платна на дракарите, над крайбрежието се стелеше дим, валеше ситен дъжд. В пристанището влизаха триреми от Цинтра — златистите лъвове върху сините знамена проблясваха. Чичо Крах, който седеше наблизо и беше сложил върху рамото й своята огромна като меча лапа ръка, изведнъж се спусна на едното си коляно. Строилите се в редица воини започна да удрят ритмично с мечовете си по щитовете.

По дъсчената площадка към тях вдървеше кралица Каланте. Баба й. Тази, която на Островите Скелиге я наричаха официално Ard Rhena, Върховната кралица. Но чичо Крах ан Крайт, ярлът на Скелиге, който продължаваше да стои приклекнал с присвито коляно и с наведена глава, приветстваше Лъвицата от Цинтра — не толкова официална титла, но считана от островитяните за изпълнена с достойнство.

— Бъди здрава, Модрон.

— Принцесо — каза Каланте студено и властно, без изобщо да поглежда ярла. — Ела тук. Ела при мен, Цири.

Ръката на баба й беше силна и твърда като ръка на мъж. Пръстените на нея бяха ледени.

— Къде е Ейст?

— Кралят… — запъна се Крах. — В морето е, Мордон. Търси останки… и тела. От вчера.

— Защо разреши? — извика кралицата. — Как можа да допуснеш това? Как можа да го допуснеш, Крах? Ти, ярлът на Скелиге! Нито един дракар няма право да излезе в морето без твое позволение! Защо разреши, Крах?

Чичо й наведе още по-ниско червенокосата си глава.

— Коне! — нареди Каланте. — Отиваме във форта. А утре по изгрев слънце ще отплувам. Вземам принцесата в Цинтра. Никога няма да й позволя да се върне тук. А ти… Ти имаш голям дълг пред мен, Крах. Някой ден ще поискам да ми го върнеш.

— Знам, Модрон.

— Ако аз не успея да ти го напомня, ще го направи тя. — Каланте посочи Цири. — На нея ще върнеш дълга си, ярле. Знаеш как.

Крах ан Крайт се изправи, чертите на загорялото му лице станаха сурови. С бързо движение извади от своята лишена от украса ножница обикновен стоманен меч, оголи левия си бицепс, покрит със зараснали бели белези от рани.

— Без театрални жестове — изсумтя кралицата. — Пести си кръвта. Казах — някой ден. Не го забравяй!

— Aen me Glaeddyv, zvaere a’Bloedgeas, Ard Rhena, Lionors aep Xintra! — Крах ан Крайт, ярлът на Островите Скелиге, вдигна ръка, разтърси меча. Воините изреваха, удряйки с оръжията си по щитовете.

— Клетвата е приета. Води ни до форта, ярле.

Цири си спомняше завръщането на крал Ейст, неговото каменно, бледо лице и мълчанието на кралицата. Помнеше мрачния, страшен пир, на който дивите, брадати морски вълци от Скелиге бавно се напиваха в мъчителна тишина. Помнеше шепотите. Geas Muire… Geas Muire!

Помнеше реките от тъмна бира, излети на пода, роговете, разбивани в каменните стени на залата в изблици на отчаян, безсилен, безсмислен гняв. Geas Muire! Павета!

Павета, принцесата на Цинтра, и нейният мъж, княз Дани. Родителите на Цири. Те бяха изчезнали. Загинали. Убило ги беше Geas Muire, Проклятието на морето. Беше ги погълнала буря, която никой не беше предвидил. Буря, която не би трябвало да я има…

* * *

Цири извърна глава, за да не види Йенефер сълзите в очите й. „За какво е всичко това? — помисли си тя. — За какво са тези въпроси, тези спомени? Миналото не може да се върне. Вече не ми остана никой от тях. Нито татко, нито мама, нито баба — тази, която беше Ard Rhena, Лъвицата от Цинтра. Чичо Крах ан Крайт сигурно също е загинал. Вече не ми е останал никой и аз не съм същата. Няма връщане назад…“

Магьосницата мълчеше, замислена.

— Тогава ли започнаха сънища ти? — попита тя внезапно.

— Не — замисли се Цири. — Не, не тогава. По-късно.

— Кога?

Момичето смръщи нос.

— През лятото… В годината преди войната…

— Аха. Значи сънищата започнаха след срещата с Гералт в Брокилон?

Цири кимна. „Няма да отговоря на следващите въпроси“ — реши тя. Но Йенефер не й зададе повече въпроси. Изправи се бързо, погледна към слънцето.

— Е, стига сме седели, патенце. Става късно. Да продължим да търсим. Сложи ръката пред себе си, не напрягай пръстите. Напред.

— Накъде да вървя? В коя посока?

— Няма значение.

— Навсякъде ли има източници?

— Почти. Ще се научиш да разпознаваш местата, където се намират. Белязани са с изсъхнали или изродени дървета, всички животни заобикалят тази места. Освен котките.

— Котките?

— Котките обичат да спят и да почиват в интерсекциите. Има много легенди за магически животни, но в действителност котките са единствените същества, ако не броим драконите, които умеят да поглъщат сила. Никой не знае за какво им е на котките силата и как я използват… какво ти стана?

— Ооо… там, в тази посока! Май има нещо. Зад онези дървета!

— Цири, не фантазирай. Интерсекциите могат да се усетят само когато си над тях… Хммм… Интересно. Бих казала — невероятно. Наистина ли усещаш да те тегли насам?

— Наистина!

— Да вървим тогава. Интересно, интересно… Е, локализирай го. Покажи къде е.

— Тук! На това място!

— Браво! Изумително! Усещаш ли леко изтръпване на безименния пръст? Виждаш ли как се свива надолу? Запомни, това е сигнал.

— Мога ли да извлека сила?

— Почакай, ще проверя.

— Госпожо Йенефер? А каква е работата с това извличане? Като натрупам сила, тя може да се окаже недостатъчна там, долу. Може ли така? Майка Ненеке ни учеше, че нищо не бива да се взима просто така, заради каприз. Дори вишните трябва да си останат по дърветата, заради птиците, и по-добре да си окапят сами.

Йенефер я прегърна и я целуна леко по косите на слепоочието.

— Бих искала да могат и други да чуят думите ти — промълви тя. — Вилгефорц, Францеска, Теранова… Тези, които смятат, че притежават изключителни права върху силата и могат да я ползват без ограничения. Иска ми се да могат да чуят малкото грозно патенце от храма на Мелителе. Не се бой, Цири. Хубаво е, че мислиш за това, но повярвай ми — силата в природата е предостатъчно. Няма да й навредиш. Това е все едно да откъснеш една-единствена вишна от градината.

— Може ли вече да извлека сила?

— Почакай. Охо, това е дяволски силно гнездо. Мощна пулсация! Внимавай, патенце. Извличай внимателно и много, много бавно.

— Не ме е страх! Па-па! Аз съм вещерка! Ха! Усещам я! Усещам… Ооох! Госпожо… Йе… неее… фееер…

— Проклятие! Нали те предупредих! Казах ти! Главата горе! Горе, казах! Вземи, сложи си това в носа, защото ще станеш цялата в кръв! Спокойно, спокойно, мъничката ми, само не губи съзнание. Аз съм до теб. До теб съм… детенцето ми. Дръж носната кърпа. Сега ще измагьосам лед…

* * *

Заради тези капки кръв, изтекли от носа на Цири, избухна страхотен скандал. Йенефер и Ненеке не си говориха цяла седмица.

През тази седмица Цири бездействаше, четеше книги и скучаеше, защото магьосницата обяви прекъсване на занятията. Момичето не я виждаше по цели дни — по изгрев слънце Йенефер изчезваше някъде и се връщаше вечерта, гледаше я странно и беше странно неразговорлива.

След седмица Цири не издържа. Вечерта, когато магьосницата се върна, тя безмълвно се приближи до нея и силно я прегърна.

Йенефер мълча много дълго. Нямаше нужда да казва нищо. Пръстите й, стиснали раменете на момичето, говореха вместо нея.

А на следващия ден, след многочасов разговор, първожрицата и магьосницата се сдобриха.

И тогава, за огромна радост на Цири, всичко се върна на мястото си.

* * *

— Гледай ме в очите, Цири. Малко огънче. Формулата, моля!

— Aine verseos!

— Добре. Гледай ръката ми. Този жест и запали огън във въздуха.

— Aine aen aenye!

— Прекрасно. А сега кой жест? Да, точно този. Много добре. Усили жеста и почерпи сила. Още, още, не прекъсвай!

— Ооох…

— Гърба изправен! Ръцете до тялото! Отпусни китките, никакви ненужни движения с пръстите, всяко движение може да усили многократно ефекта, пожар ли искаш да подпалиш тук? Усилвай, какво чакаш?

— Ооох, не… Не мога…

— Отпусни се и престани да се тресеш! Извличай! Какво правиш? Е, сега е по-добре… Не отслабвай волята си! Прекалено бързо! И твърде много се вълнуваш! По-бавно, патенце, по-спокойно. Знам, че е неприятно. Ще свикнеш.

— Боли ме… В корема… Ето тук.

— Ти си жена, това е типична реакция. С течение на времето ще се закалиш. Но за да придобиеш имунитет, трябва да го тренираш, без да се блокира болката. Това наистина е задължително, Цири. Не се страхувай от нищо, аз те наглеждам, екранирам те. Нищо не може да ти се случи. Но болката трябва да я изтърпиш. Дишай спокойно. Концентрирай се. Жест, моля. Прекрасно! И черпи сила, черпи, извличай… Добре, добре… Още малко…

— О… ооох!

— Е, виждаш ли? Можеш, ако поискаш. Сега гледай дланта ми. Внимателно. Направи точно същия жест. Пръстите! Пръстите, Цири! Гледай в ръката ми, а не в тавана! Сега е добре, да, много добре. Свързвай! А сега разделяй, обърни жеста и излъчи сила във вид на ярка светлина.

— Иии… Иии… Ъъъ…

— Престани да виеш! Овладей се! Това е спазъм! Сега ще мине! Пръстите по-широко, загаси, изтръгни, изтръгни това от себе си! По-бавно, по дяволите, че ще вземат пак да ти се пукнат кръвоносните съдове!

— Иииъъъ!

— Прекалено отривисто, патенце, през цялото време прекалено отривисто. Знам, силата се мъчи да се изтръгне на свобода, но трябва да се научиш да я контролираш. Не бива да допускаш такива изблици като преди малко. Ако не те бях изолирала, кой знае какви щеше да ги забъркаш. Е, още веднъж. От самото начало. Жестът и формулата.

— Не! Стига толкова! Не мога повече!

— Дишай по-бавно, престани да трепериш, концентрирай се и започвай.

— Не, моля те, госпожо Йенефер… Боли ме… Лошо ми е…

— Само без сълзи, Цири. Няма нищо по-отвратително от цивреща магьосница. Нищо не предизвиква по-голямо съжаление. Запомни това! Никога не го забравяй! Още веднъж, отначало. Заклинание и жест. Не, не, сега без да ти подсказвам. Ще го направиш сама. Е, напрегни си паметта!

— Aine verseos… Aine aen aenye… Ооох!

— Лошо! Прекалено бързо!

* * *

Магията проникна в нея като желязна стърготина под нокътя. Нарани я дълбоко. Болеше. Изпитваше онзи странен вид болка, който наподобява блаженство.

* * *

За разтоварване отново тичаха из парка. Йенефер убеди Ненеке да вземе от хранилището меча на Цири и разреши на момичето да тренира нападения, отскоци и финтове. Разбира се, по такъв начин, че другите жрици и послушничките да не виждат това. Но магията присъстваше винаги и във всичко. Цири се учеше чрез прости заклинания и концентрация на волята да отпуска мускулите си, да прекъсва спазмите, да контролира адреналина, да управлява лабиринта на вътрешното си ухо и блуждаещия нерв, да ускорява или забавя пулса си, да изкарва дълго време без кислород.

Магьосницата знаеше неочаквано много за меча и за вещерския „танц“. Знаеше много от тайните на Каер Морхен. Несъмнено беше ходила в замъка. Познаваше Весемир и Ескел. Не познаваше Ламберт и Коен.

Йенефер беше ходила в Каер Морхен. Цири се досещаше за причините, поради които по време на разговорите за замъка очите на магьосницата ставаха по-топли и губеха гневния блясък и студената, равнодушна, мъдра дълбочина. Ако изобщо такива думи бяха подходящи за Йенефер, в такива моменти Цири би я нарекла замечтана, заслушана в спомените си.

Цири се досещаше за причините.

Имаше една тема, която момичето интуитивно и старателно избягваше. Но веднъж се разсея и я засегна. Това беше темата за Трис Мериголд. Йенефер, сякаш с неохота, сякаш равнодушно, сякаш с банални, премерени въпроси, успя да измъкне всичко от Цири. При това очите й бяха сурови и непроницаеми.

Цири се досещаше за причините. Но колкото и да беше странно, вече не изпитваше раздразнение.

Магията успокояваше.

* * *

— Така нареченият Знак Аард, Цири, е много просто заклинание от групата на психокинетичните магии, основаващо се на насочването на енергията в определена посока. Мощността на тласъка зависи от концентрацията на волята на излъчващия и от вложената сила. Тя може да бъде значителна. Вещерите са усвоили заклинанието, възползвайки се от това, че то не изисква да се знае магическа формула — достатъчна е концентрацията и жеста. Затова са нарекли заклинанието Знак. Не знам откъде са взели наименованието, вероятно от Старата реч. Думата „ard“, както знаеш, означава „връх“, „висок“ и „най-висок“. Ако е така, то това наименование е много измамно, защото трудно може да се намери по-леко психокинетично заклинание. Ние, разбира се, няма да губим време и енергия за толкова примитивно нещо като един вещерски Знак. Ще изучаваме истинска психокинеза. Да потренираме със… Ето, с тази кошница под ябълковото дърво. Концентрирай се.

— Готово.

— Бързо се концентрираш. Напомням ти: контролирай изразходването на сила. Можеш да отдадеш толкова, колкото си натрупала. Ако отдадеш дори мъничко повече, това ще бъде за сметка на собствения ти организъм. Такова усилие може да те лиши от съзнание или дори да те убие. Ако отдадеш всичко, което си взела, ще загубиш възможността за повторение и ще трябва да почерпиш сила отново, а ти вече знаеш колко трудно и болезнено е това.

— О, знам!

— Не бива да отслабваш концентрацията си и да позволяваш на енергията да изтича от теб сама. Моята учителка обичаше да казва, че трябва да отдаваш силата си, сякаш изпускаш газове в бална зала: деликатно, икономично и контролирано. И по такъв начин, че околните да не се досетят, че това е твоя работа. Разбираш ли?

— Разбирам!

— Изправи се. Престани да се хилиш. Напомням ти: заклинанието е сериозна работа. Прави се в грациозна, но същевременно и в горда поза. Жестовете се извършват плавно и сдържано. С достойнство. Не правиш глупави физиономии, не се мръщиш, не изплезваш език. Оперираш със силите на природата, така че оказвай уважение на природата.

— Добре, госпожо Йенефер.

— Внимавай, този път няма да те екранирам. Ти си самостоятелна магьосница. Това е твоят дебют, грозно патенце. Видя ли бутилката вино на шкафа? Ако дебютът ти е успешен, учителката ти ще го изпие тази вечер.

— Сама?

— На учениците се разрешава да пият вино чак след като вземат изпита за калфи. Ще ти се наложи да почакаш. Ти си схватлива, така че ти остават само още десет години, не повече. Е, да започваме. Подреди пръстите си. А лявата ръка? Не я размахвай. Отпусни я свободно или я облегни на бедрото си. Пръстите! Добре. Хайде, давай.

— Ааах…

— Помолих те да не издаваш звуци. Отдай енергия. Безмълвно.

— Хааа, ха! Подскочи! Кошницата подскочи! Видя ли?

— Едва потрепна. Цири, икономично не означава слабо. Психокинезата се използва с определена цел. Вещерите използват Знака Аард, за да съборят противника на земята. Енергията, която ти отдаде, няма да свали дори шапката на противника ти! Още веднъж! Малко по-силно. Смело!

— Ха! Полетя! Сега беше добре, нали? Госпожо Йенефер?

— Хммм… После ще притичаш до кухнята и ще отмъкнеш малко сирене за виното ни… Беше почти добре. Почти. Още по-силно, патенце, не се бой. Вдигни кошницата от земята и я удари както трябва в стената на тази барачка, така, че да се разхвърчат трески. Не се прегърбвай. Горе главата. Грациозно и гордо! Посмело, по-смело! О, по дяволите!

— Олеле! Извинявай, госпожо Йенефер… Май… отдадох малко множко…

— Съвсем малко. Не се разстройвай. Ела тук. Спокойно, малката.

— А барачката?

— Случва се. Няма за какво да се тревожиш. Дебютът, общо взето, трябва да се оцени положително. Що се отнася до барачката… Не беше толкова хубава барачка… Не мисля, че ще липсва особено много на някого в пейзажа. Здравейте, уважаеми дами! Спокойно, спокойно, какви са тези вълнения и този шум, нищо не е станало! Без нерви, Ненеке! Нищо не е станало, повтарям. Просто трябва да се съберат дъските. Могат да се използват за подпалки!

* * *

В топлите, безветрени следобеди въздухът се сгъстяваше от аромата на цветя и треви, изпълваше се със спокойствие и тишина, прекъсвана от бръмченето на пчелите и едрите бръмбари. В такива часове Йенефер изнасяше в градината креслото от върбови клони на Ненеке, сядаше в него и изпъваше крака пред себе си. Тя с часове изучаваше книги, с часове четеше писма, изпратени й по странни посланици, предимно птици. Понякога просто седеше, загледана в далечината. С едната си ръка замислено разрошваше черните си блестящи къдрици, а с другата галеше по главата Цири, която седеше в тревата, облегната на топлото, мускулесто бедро на магьосницата.

— Госпожо Йенефер?

— Да, грозно патенце?

— Кажи, с помощта на магия всичко ли може да се направи?

— Не.

— Но могат да се направят много неща, нали?

— Да. — Магьосницата за момент затвори очи и докосна с пръсти клепачите си. — Адски много.

— А нещо наистина голямо… Нещо страшно? Много страшно?

— Понякога даже и по-страшно, отколкото ти се иска.

— Хммм… А аз… някога ще мога ли да направя нещо такова?

— Не знам. Може би никога няма да можеш. По-добре да не можеш.

Тишина. Мълчание. Жега. Мирис на цветя и треви.

— Госпожо Йенефер?

— Какво още, патенце?

— На колко години беше, когато стана магьосница?

— Хммм… Когато взех приемните изпити? На тринайсет.

— О! Като мен! А на колко… На колко години беше, когато… Не, няма да те питам за това…

— На шестнайсет.

— Аха… — Цири леко се изчерви и се направи, че проявява интерес към един облак със странна форма, увиснал над храмовите кули. — А на колко години беше… когато се запозна с Гералт?

— На повече, грозно патенце, доста повече.

— Постоянно ме наричаш „грозно патенце“! А знаеш, че никак не обичам това! Защо го правиш?

— Защото съм язвителна. Магьосниците винаги са язвителни.

— Но аз не искам… не искам да съм грозно патенце. Искам да съм красива. Наистина красива, като теб, госпожо Йенефер. Ще мога ли с помощта на магията някога да съм красива като теб?

— Ти… За щастие няма нужда да правиш това… За това няма да ти е необходима магия. Не знаеш какво щастие е това.

— Но аз искам да съм наистина красива!

— Ти си наистина красива. Наистина си красиво лебедче. Моето красиво лебедче…

— О, госпожо Йенефер!

— Цири, ще ми насиниш бедрото.

— Госпожо Йенефер?

— Да?

— Какво гледаш така?

— Онова дърво. Това е липа.

— А какво толкова интересно има в нея?

— Нищо. Просто ми е приятно да я гледам. Радвам се, че… мога да я виждам.

— Не разбирам.

— Хубаво е, че не разбираш.

Тишина. Мълчание. Задух.

— Госпожо Йенефер?

— Какво има пак?

— По крака ти пълзи паяк. Виж какъв е противен!

— Паяк като паяк.

— Убий го!

— Не искам да се навеждам.

— Тогава го убий със заклинание!

— На територията на храма на Мелителе? За да ни изгони Ненеке в порутената кула? Не, благодаря. А сега поседи тихо. Искам да помисля.

— А за какво толкова размишляваш? Добре де, млъквам.

— Не съм на себе си от радост. Вече се опасявах, че ще зададеш един от своите неподражаеми въпроси.

— Защо не? Обичам твоите неподражаеми отговори!

— Ставаш нагла, патенце.

— Аз съм магьосница. Магьосниците са язвителни и нагли.

Мълчание. Тишина. Въздухът е застинал. Задушно е като пред буря. И е тихо. Само крякането на гарваните и враните в далечината нарушава тишината.

— Стават все повече. — Цири вдигна глава. — Летят и летят… Като през есента… Отвратителни птици… Жриците казват, че това е лош знак… Знамение или нещо такова. Какво е това знамение, госпожо Йенефер?

— Прочети в „Dhu Dwimmermorc“. Там има цяла глава, посветена на това.

Мълчание.

— Госпожо Йенефер…

— По дяволите. Какво има пак?

— Защо Гералт толкова дълго… Защо не идва?

— Сигурно те е забравил, грозно патенце. Намерил си е по-красиво момиче.

— О, не! Знам, че не ме е забравил! Не може да ме е забравил! Сигурна съм, госпожо Йенефер!

— Чудесно е, че си сигурна. Ти си една щастливка, патенце.

— Не те харесвах — повтори Цири.

Йенефер не я погледна, а продължи да стои, извърнала се към прозореца и гледайки към тъмнеещите хълмове на изток. Небето над хълмовете беше черно от гарваните и враните.

„Сега ще ме попита защо не съм я харесвала — помисли си Цири. — Не, тя е прекалено умна за такива въпроси. Сухо ще ми обърне внимание на граматичната форма и ще попита откога съм започнала да употребявам минало време. И аз ще й кажа. Ще бъда също толкова суха като нея, ще имитирам нейния тон, нека да знае, че аз също мога да се правя на студена, безчувствена и равнодушна, срамуваща се от чувствата и емоциите. Всичко ще й кажа. Искам, длъжна съм да й кажа всичко. Искам да знае всичко, преди да напуснем храма на Мелителе. Преди да си тръгнем, за да се срещнем най-накрая с този, за когото тъгувам. С този, за когото тъгува тя. С този, който сигурно тъгува за нас двете. Искам да й кажа, че…

Ще й го кажа. Само да ме попита.“

Магьосницата се извърна от прозореца, усмихна се. И не я попита нищо.

* * *

Потеглиха на следващата сутрин, по изгрев слънце. И двете бяха облечени с мъжки пътнически дрехи, с наметала, шапки и качулки, прикриващи косите им. И двете бяха въоръжени.

Изпрати ги единствено Ненеке. Тя и Йенефер разговаряха тихо и продължително, после двете, магьосницата и жрицата, си стиснаха ръцете силно, по мъжки. Цири, стиснала юздата на кобилата си, искаше да се прости по същия начин, но Ненеке не й позволи. Прегърна я, притисна я към себе си, целуна я. В очите й имаше сълзи. В очите на Цири — също.

— Е — каза най-накрая първожрицата, изтривайки очи с ръкава си, — тръгвайте вече. Нека Великата Мелителе да ви пази по пътя, скъпи мои. Но богинята си има достатъчно много работа, така че и вие самите също се пазете. Наглеждай я, Йенефер. Пази я като зениците на очите си.

— Надявам се — усмихна се едва забележимо магьосницата, — че ще успея да я опазя по-добре.

В небето, в посока към долината Понтар летяха ята от врани, надавайки силни врясъци. Ненеке не ги погледна.

— Пазете се — повтори тя. — Идват лоши времена. Може да се окаже, че Ithlinne aep Aevenien е знаела какво предсказва. Наближава Времето на Меча и Брадвата. Време на презрение и на Вълчата виелица. Пази я, Йенефер. Не позволявай на никого да й причини зло.

— Ще се върна тук, Майко — каза Цири, докато скачаше на седлото. — Непременно ще се върна. Скоро!

Не знаеше колко много греши.

ВРЕМЕ НА ПРЕЗРЕНИЕ

(книга 4 от "Вещерът")

Ръцете ти във кръв са, Фалка,

и роклята ти е във кръв.

Гори заради своите престъпления,

пламни и във мъчения умри!

Детска песничка, изпълнявана по време на изгарянето на куклата Фалка в навечерието на Саовине.

Първа глава

ВЕЩЕЦИ, т.е. вещери сред нордлингите (виж) — тайнствена и елитарна каста на жреци-войни, вероятно подразделение на друидите (виж). Според народното въображение в. били надарени с магическа сила и свръхчовешки способности и се сражавали със зли духове, чудовища и всякакви тъмни сили. В действителност владеещите майсторски оръжията в. били използвани от владетелите на Севера в племенните междуособици. По време на битка в. изпадали в транс, предизвикан, както се смята, от самохипноза или упойващи средства, и се биели безразсъдно, без изобщо да реагират на болката и дори на сериозните увреждания, което затвърждавало вярата в свръхестествените им способности. Теорията, според която в. били продукти на мутация или генно инженерство, не е получила потвърждение. В. са герои на многобройни предания на нордлингите (виж Ф. Деланхой, „Митове и легенди на народите на Севера“).

Ефенберг и Талбот,

Енциклопедия Maxima Mundi, том XV

За да можеш да си изкарваш прехраната като конен куриер, казваше редовно Аплегат на постъпващите на работа младоци, са необходими две неща — златна глава и железен задник.

Златната глава е необходима, поучаваше Аплегат младите куриери, тъй като под дрехите, в привързаната към голите гърди плоска кожена кесия, куриерът носи само съобщения с по-малка важност, които без опасения могат да бъдат поверени на ненадеждните хартия или пергамент. Истински важните, секретните вести, от които зависи много, куриерът трябва да запомни и да ги повтори пред когото трябва. Дума по дума — а понякога тези думи не са лесни. Те са трудни и за изговаряне, не само за запомняне. А за да ги запомниш и да ги повториш без грешка, трябва да имаш наистина златна глава.

А какво е преимуществото на железния задник, хе, това всеки куриер бързо го изпитва сам. Когато му се наложи да прекара върху седлото три дни и три нощи и да се друса сто или двеста мили по пътищата, а понякога, ако се наложи — и по местности без пътища. Е, естествено, без да седи непрекъснато върху седлото, а и да слиза да отпочива от време на време. Защото човекът може да е много издръжлив, но конят — не чак толкова. И когато след почивката трябва да се качиш отново на коня, ти се струва, че задникът ти крещи: „Помощ, убиват ме!“.

„А на кого са му притрябвали в наши дни конни куриери, господин Аплегат“, чудят се понякога младоците. Например никой не може да достигне от Венгерберг до Визима за по-малко от четири или пет дни, дори и да язди най-бързия бегач. А колко време ще отнеме на един магьосник от Венгерберг, за да изпрати магическо известие на магьосник във Визима? Половин час, ако не и още по-малко. Конят на куриера може да окуцее. Куриерът може да бъде убит от разбойници или от „катериците“, може да бъде разкъсан от вълци или грифони. Имало е куриер, няма куриер. А вестта на магьосника винаги ще достигне до получателя си, няма да обърка пътя, няма да закъснее или да се изгуби. За какво са куриерите, щом навсякъде има магьосници, във всеки кралски двор? Куриерите вече са ненужни, господин Аплегат.

Известно време Аплегат също мислеше, че никой няма нужда от него. Беше трийсет и шест годишен, нисък, но силен и жилав, работата не го плашеше, и, разбира се, имаше златна глава. Можеше да си намери друга работа, за да изхранва себе си и жена си, и да спести някой грош за зестри на двете си все още неомъжени дъщери, както и да продължи да помага на вече омъжената си щерка, на чийто мъж, абсолютен карък, постоянно не му вървеше. Но Аплегат не искаше друга работа и не можеше да си представи да работи нещо друго. Той беше кралски конен куриер.

И изведнъж, след дълъг период на забрава и унизително бездействие, Аплегат отново стана потребен. По пътищата и горските пътеки отново загърмяха копита. Както едно време, куриерите започнаха отново да яздят из страната, разнасяйки известия от замък на замък.

Аплегат знаеше защо е така. Виждаше много, а чуваше още повече. От него се искаше веднага да изтрива от паметта си предадените известия, да ги забравя така, че да не може да си ги припомни дори когато го изтезават. Но Аплегат помнеше. И знаеше защо кралете изведнъж са престанали да общуват помежду си с помощта на магии. Съобщенията, които пренасяха куриерите, трябваше да останат тайна за магьосниците. Кралете изведнъж престанаха да се доверяват на маговете и престанаха да им поверяват тайните си.

Аплегат не знаеше, а и не искаше да знае поради каква причина кралете и магьосниците са охладнели помежду си. Според него както кралете, така и магьосниците бяха същества, трудни за разбиране, с непредсказуемо поведение — особено когато дойдат тежки времена. А това, че бяха настъпили тежки времена, не можеше да не се забележи, когато препускаш от крепост до крепост, от замък до замък, от кралство в кралство.

По пътищата беше пълно с войници. На всяка крачка се натъкваше на колони от пехота или конница, всеки от срещнатите командири беше напрегнат, развълнуван, рязък и толкова важен, сякаш от него зависи съдбата на света. И крепостите, и замъците бяха пълни с въоръжени хора; там денем и нощем цареше трескаво оживление. Незабележимите обикновено бурграфи и кащеляни сега непрестанно тичаха по коридорите и дворовете, раздразнени като оси преди буря, крещяха, ругаеха, раздаваха заповеди и ритници наляво и надясно. Към укрепленията и гарнизоните денем и нощем се точеха колони с тежко натоварени талиги, а насреща им бързо и леко се носеха вече изпразнените каруци. По прашните пътища препускаха подкарани направо от конюшните стада скокливи тригодишни жребци. Непривикналите с юздите и с въоръжените ездачи кончета се радваха на последните си дни свобода, като осигуряваха много допълнителна работа на конярите и създаваха доста грижи на всички останали, които се движеха по пътищата.

Накратко казано, над горещия, застинал въздух беше надвиснала война.

Аплегат се надигна на стремената и се огледа. Долу, в подножието на хълма, проблясваше река, която се извиваше с остри завои между ливадите и разположените нагъсто дървета. На юг, отвъд реката, се простираха гори. Куриерът пришпори коня. Трябваше да бърза.

Беше на два дни път от целта си. Кралската заповед и пощата го бяха застигнали в Хаге, където си почиваше след завръщането си от Третогор. Напусна крепостта през нощта, измина в галоп пътя край левия бряг на Понтар, пресече границата с Темерия преди съмване, а сега, по пладне на следващия ден, вече беше на брега на Исмена. Ако крал Фолтест се беше оказал във Визима, Аплегат щеше да му връчи посланието още предишната нощ. За съжаление кралят не беше в столицата — той беше заминал за южния край на страната си, в Марибор, почти на двеста мили от Визима. Аплегат знаеше това, затова в района на Белия мост напусна водещия на запад път и пое през горите, към Еландер. Поемаше известен риск. В тукашните гори върлуваха „катериците“ — горко им на онези, които попаднеха в ръцете им или се натъкнеха на стрелите им. Но на кралския куриер му се налагаше да рискува. Такава му беше работата.

Прекоси реката без усилие — от юни не беше валяло, равнището на водата в Исмена беше спаднало значително. Придържайки се към покрайнините на гората, се добра до пътя, водещ на югоизток от Визима, към металургичните заводи, ковачниците и селищата на джуджетата в планините Махакам. По пътя се носеха каруци, изпреварвани често от конни разезди. Аплегат въздъхна с облекчение. Там, където беше многолюдно, нямаше Scoia’tael[32]. Кампанията против воюващите с хората елфи течеше вече от година в Темерия, преследваните из горите отряди на „катериците“ се бяха разделили на по-малки групички, а малките групи се държаха по-надалеч от оживените пътища и не устройваха засади по тях.

Привечер вече се намираше на западната граница на княжество Еландер, на кръстопътя близо до селцето Завада, откъдето право до Марибор водеше отъпкан, многолюден път с дължина четирийсет и две мили. На кръстопътя имаше кръчма. Аплегат реши да отпочине, заедно с коня. Знаеше, че ако тръгне на разсъмване, то без особено да изтощава коня си, още преди залез-слънце щеше да види сребристочерните знамена на червените покриви на кулите на мариборския замък.

Свали седлото на кобилата си и сам я изтри, като преди това отпрати слугата. Аплегат беше кралски куриер, а кралските куриери не позволяваха на никого да докосва конете им. Изяде солидна порция пържени яйца със салам и четвърт ръжен хляб, изпи литър бира. Послуша клюки. Най-разнообразни. В кръчмата бяха спрели за почивка пътешественици от всички краища на света.

Аплегат узна, че в Дол Ангра отново е имало инциденти, отново отряд от лирийската кавалерия се е натъкнал на границата на нилфгардски патрул, отново Меве, кралицата на Лирия, на висок глас е обвинила Нилфгард в провокация и е помолила за помощ крал Демавенд от Аедирн. В Третогор била извършена публична екзекуция на редански барон, който тайно предавал сведения на емисари на нилфгардския император Емхир. Обединени в голяма група отряди на Scoia’tael в Каедвен устроили клане във Форт Лейд. За отмъщение населението на Ард Карайг организирало погром и избило повече от четиристотин нехора, живеещи в столицата.

Идващи от юг търговци разказваха, че в Темерия, сред цинтрийските емигранти, събрани под знамената на маршал Висегерд, царели мъка и траур. Защото се потвърдила страшната новина за смъртта на Лъвчето, принцеса Цирила, последната от рода на кралица Каланте, Лъвицата от Цинтра.

Носеха се и някои още по-страшни и зловещи слухове. Например, че в няколко села в околностите на Алдерсберг кравите изведнъж са започнали да дават кръв вместо мляко, а на разсъмване в мъглата се виждала Девицата Мора, предвестница на ужасна гибел. В Бруге, в района на гората Брокилон, където е забраненото кралство на горските дриади, се е появил Дивия лов, галопиращо по небето шествие от привидения, а всички знаят, че Дивия лов предвещава война. А от нос Бремерворд са забелязали призрачен кораб, на чиято палуба имало привидение — черен рицар с шлем, украсен с крилете на хищна птица…

Куриерът престана да слуша по-нататък — той беше твърде изморен. Отиде в общата спалня, просна се върху леглото си и заспа като пън.

Стана на разсъмване. Когато излезе на двора, се учуди — оказа се, че не е първият, който възнамерява да отпътува, а това рядко се случваше. При кладенеца стоеше оседлан вран жребец, а до него, при коритото, жена с мъжки дрехи миеше ръцете си. Когато чу стъпките на Аплегат, тя се обърна и с мокри длани събра и отметна буйните си черни коси. Куриерът се поклони. Жената леко кимна.

Когато влезе в конюшнята, за малко да се сблъска с второ ранобудно птиче — млада девойка с кадифена шапчица, която точно в момента извеждаше петниста кобила. Девойката разтъркваше очите си и се прозяваше, облягайки се на хълбока на коня.

— Олеле — промърмори тя, докато минаваше покрай куриера, — сигурно ще заспя върху коня… Ще си заспя като нищо… Уаааа…

— Прохладата ще те ободри, когато пришпориш кобилката — изрече учтиво Аплегат, докато сваляше седлото си от гредата. — Лек път, млада госпожице.

Девойката се обърна и го изгледа така, сякаш го виждаше за първи път. Очите й бяха огромни и зелени като изумруди. Аплегат наметна чула върху коня си.

— Пожелавам ви лек път — повтори той. Обикновено не беше многословен или словоохотлив, но сега изпитваше потребност да побъбри с ближния, дори това да бе най-обикновена сънена сополанка. Може би причината за това бяха дългите самотни дни по пътищата или защото сополанката приличаше мъничко на средната му дъщеря. — Нека боговете ви пазят от нещастия и неприятни приключения — добави той. — Че сте само две, и при това — жени… А сега времената са лоши. Навсякъде по пътищата дебнат опасности…

Девойката отвори широко зелените си очи. Куриерът почувства студ върху раменете си, побиха го тръпки.

— Опасност… — изрече изведнъж девойката със странен, променен глас. — Опасността е тиха. Не чуваш как долита със сивите си пера. Сънувах нещо. Пясък… Пясъкът беше нагорещен от слънцето…

— Какво? — застина Аплегат, притиснал седлото към корема си. — Какво говорите, госпожице? Какъв пясък?

Девойката потрепна, разтърка лицето си. Петнистата кобила разтърси глава.

— Цири! — извика рязко чернокосата жена от двора, докато оправяше подпръга и дисагите на врания кон. — Побързай!

Девойката се прозина, гледайки в Аплегат, и примигна, създавайки впечатление, че е учудена от присъствието му в конюшнята. Куриерът мълчеше.

— Цири — повтори жената. — Да не заспа?

— Идвам, госпожо Йенефер!

Когато Аплегат най-накрая оседла коня си и го изкара на двора, вече нямаше и следа от жената и девойката. Някакъв петел изкукурига провлачено и хрипливо, разлая се куче, сред дърветата се обади кукувица. Куриерът скочи върху седлото. Изведнъж си спомни за зелените очи на сънената девойка и за странните й думи. Тиха опасност? Сиви пера? Горещ пясък? Помисли си, че момичето сигурно не е съвсем наред с разсъдъка. Сега се срещаха мнозина такива — побъркани девойчета, насилени по време на войната от мародери или от други скитници… Да, определено беше чалната. А може би просто още беше полузаспала, не бе успяла да се събуди напълно? Какви ли неща не говорят хората при събуждане, когато все още са между съня и реалността…

Отново го побиха тръпки и почувства болка между лопатките си. Помасажира раменете си с юмрук.

Веднага щом се озова на мариборския път, пришпори коня и се понесе в галоп. Трябваше да бърза.

* * *

Куриерът не почива дълго в Марибор — денят още не беше свършил, когато вятърът отново засвири в ушите му. Новият кон — сив жребец от мариборските конюшни, се движеше енергично, изпънал шия, и размахваше опашка. Край пътя се мяркаха върби. Аплегат усещаше до гърдите си кесията с дипломатическата поща. Задните части го боляха.

— Пфу, дано си строшиш врата, проклет въздушен змей! — извика подире му един колар, дърпайки юздите на впрегнатите коне, уплашени от прелетелия покрай тях бързоног жребец. — Пришпорил го, сякаш смъртта се носи по петите му! Давай, давай, празноглавецо, така или иначе не можеш да избягаш от нея!

Аплегат избърса насълзените си от вятъра очи.

Предишната вечер предаде на Фолтест писмата, а после му изрецитира тайното послание на крал Демавенд:

От Демавенд до Фолтест. В Дол Ангра всичко е готово. Маскираните чакат заповедта. Набелязан момент — втората нощ след юлското новолуние. Хората трябва да бъдат свалени на отсрещния бряг два дни по-късно.

Над пътя се носеха ята врани и гръмогласно грачеха. Те летяха на изток, към Махакам и Дол Ангра, към Венгерберг. Куриерът си повтори наум думите на тайното послание, изпратено чрез него от краля на Темерия до краля на Аедирн:

От Фолтест до Демавенд. Първо — да отложим акцията. Умниците са свикали Събор на остров Танед, искат да се съберат и да обсъдят нещо. Този Събор може да промени много неща. Второ — търсенето на Лъвчето може да бъде прекратено. Потвърдено е. Лъвчето е мъртво.

Аплегат пришпори жребеца. Трябваше да бърза.

* * *

Тесният горски път беше задръстен от каруци. Аплегат дръпна юздите и със спокоен ход на коня се приближи до последната от дългата редица талиги. Веднага съобрази, че не може да се промъкне през задръстването. Не можеше да става и дума да се върне назад — твърде много време щеше да изгуби. Не му се искаше и да се набутва в блатистия гъсталак, за да заобиколи задръстването, още повече, че се смрачаваше.

— Какво е станало? — попита той коларите от последната каруца, двама старци, единият от които, изглежда, беше задрямал, а другият приличаше на мъртвец. — Нападение? „Катериците“? Отговорете! Бързам…

Преди някой от старците да успее да му отговори, откъм невидимата сред гората предна част на колоната се разнесоха викове. Коларите трескаво започнаха да се катерят на каруците и зашибаха с камшиците конете и воловете, придружавайки ударите с изтънчени проклятия. Колоната тежко помръдна от мястото си. Задрямалият старец се сепна, раздвижи брадата си, цъкна с език на мулетата и ги шибна с юздите. Старецът, приличащ на мъртвец, възкръсна, вдигна сламената шапка от очите си и погледна към Аплегат.

— Вижте го — каза. — Той бързал. Е, синко, извадил си късмет. Дойде точно навреме.

— Аха — размърда брадата си другият старец и подкара мулетата. — Точно навреме. Ако беше дошъл на обяд, щеше да висиш тук с нас и да чакаш да започнат да пропускат свободно. Всички ние бързаме, но се наложи да чакаме. Как да минеш, като пътя е затворен?

— Затворен ли е бил пътят? И защо?

— Появил се е някакъв свиреп човекоядец, синко. Нападнал един рицар, който пътувал само със слугата си. Чудовището май е откъснало главата на рицаря, заедно с шлема, и е разпорило корема на коня му. Слугата успял да се измъкне и разправял, че там било някакъв ужас, че пътят бил почервенял от кървища…

— Какво е било това чудовище? — попита Аплегат, удържайки коня, за да може да продължи разговора с коларите от едва влачещата се каруца. — Дракон?

— Не, не дракон — отговори другият старец, онзи със сламената шапка. — Разправят, че било мантикора или нещо подобно. Слугата казал, че било някакъв летящ звяр, огромен и свиреп. Много ожесточен! Мислели, че ще изяде рицаря и ще отлети, но къде ти! Седнала на пътя гадината, озъбила се и започнала да съска… И запречила пътя, както тапа запушва бутилка, защото всеки, който я зърнел, изоставял каруцата си и хуквал да бяга назад. Тези каруци се точат на половин миля разстояние, а наоколо, както сам виждаш, синко, има само гъсталаци и тресавище — нито да заобиколиш, нито да се върнеш. Така че стоим и чакаме…

— Толкова много мъже! — възнегодува куриерът. — А сте стояли като пънове! Трябвало е да вземете брадвите или копията и да изгоните гадината от пътя или да я убиете.

— Е, някои опитаха — каза старецът, хвана юздите и подкара мулетата, защото колоната беше започнала да се движи по-бързо. — Три джуджета от търговската стража, а заедно с тях и четирима новобранци, които бяха тръгнали към крепостта Карерас, за да се присъединят към войската. Гадината нанесла ужасни удари на джуджетата, а новобранците…

— Избягали — довърши вторият старец, след което се изплю сочно и надалеч, някъде в пространството между задните части на мулетата. — Избягали веднага, щом зърнали тази мантикора. Единият май се изпуснал в гащите си. О, гледай, гледай, синко! Това е той! Там!

— Какво ви прихваща! — започна леко да се нервира Аплегат. — Посеркото ли искате да ми покажете? Не ме интересува…

— Не бе! Чудовището! Убитото чудовище. Войниците го качват във фургон. Виждаш ли?

Аплегат се надигна в стремената. Въпреки спускащата се тъмнина и тълпата от любопитстващи успя да види как войниците вдигат огромното светлосиво туловище. Прилеповите криле и скорпионската опашка на чудовището се влачеха отпуснато по земята. Войниците извикаха в хор, вдигайки чудовището по-нависоко, и го стовариха върху една от каруците. Впрегнатите в каруцата коне, обезпокоени от вида и от смрадта на кръвта и мършата, зацвилиха и дръпнаха теглича.

— Не стойте! — извика на старците командващият войниците десетник. — Минавайте нататък! Не задръствайте пътя!

Дядото подкара мулетата, каруцата подскочи върху колелата си. Аплегат сръга коня с пети и се изравни с тях.

— Явно войниците са видели сметката на звяра?

— Къде ти — възрази старецът. — Откакто са дошли, войниците само тормозят хората и ругаят. Ту стой, ту тръгвай, ту това, ту онова. Но не изгаряха от нетърпение да се доближат до чудовището. Извикаха вещер.

— Вещер?

— Точно така — потвърди другият старец. — Някой си спомни, че е видял вещер в селото и изпратиха да го повикат. После той мина покрай нас. Имаше бели коси, противна физиономия и страховит меч на рамото. Не мина и час и някой отпред извика, че можем да тръгваме, защото вещерът е видял сметката на гадината. Тогава най-накрая се помръднахме напред и точно в тоя момент се появи ти, синко.

— Ха! — изрече Аплегат замислено. — От колко години се нося по пътищата, а още не съм попадал на вещер. Някой видя ли как се е справил с чудовището?

— Аз видях! — извика един юноша с разрошен перчем, приближавайки се от другата страна на каруцата. Яздеше без седло, като управляваше мършавата си кранта с помощта на юздата. — Всичко видях! Защото бях при войниците, най-отпред!

— Вижте го сополанкото — каза старецът, който управляваше каруцата. — Още има мляко около устата, а се прави на умен. Искаш ли да опиташ камшика?

— Оставете го, бащице — намеси се Аплегат. — Скоро ще стигнем кръстопътя, оттам ще тръгна към Карерас, и преди това искам да науча каква е тази работа с вещера. Разказвай, малкия.

— Ето как стана — заговори бързо момчето, яздейки успоредно на каруцата. — Този вещер дойде при военния комендант. Каза, че името му е Герант. Командирът отговори, че каквото и да му е името, по-добре да се хваща за работа. И му показа къде седи чудовището. Вещерът се приближи и заоглежда наоколо. Чудовището беше на сто крачки, а може и малко повече, но вещерът го зърна само отдалеч и веднага каза, че това е някаква изключително голяма мантикора, и ще го убие, ако получи двеста крони.

— Двеста крони? — задави се вторият старец. — Той какво, да не е полудял?

— И господин комендантът каза същото, само че малко по-грубо. А вещерът отговори, че толкова струва и че на него му е все едно, нека чудовището си седяло на пътя, ако ще и до края на света. Командирът отвърна, че няма да плати толкова, по-добре да почака докато тази твар си отлети сама. Тогава вещерът каза, че няма да отлети, защото е гадна и свирепа. А дори и да отлети, ще се върне, защото това е нейната ловна тера… терет… теретор…

— Стига си протакал, сополанко! — разсърди се първият старец, който безуспешно се опитваше да издуха носа си с пръсти, без да пуска юздата. — Разказвай какво стана!

— Че аз какво разправям? Вещерът рече, че чудовището няма да отлети, а цяла нощ ще яде убития рицар, защото нали той е в броня, трудно ще го изчовърка отвътре. В този момент се приближиха търговците и се заеха да се пазарят с вещера — така и така, щели да съберат сто крони и да му ги дадат. Вещерът отговори, че звярът се казва мантикора и е изключително опасен, така че могат да си заврат стоте крони в задниците, той нямало да си заложи главата за толкова. Като чу това, комендантът се вбеси и каза, че това им е работата на вещерите и на кучетата — да си залагат главите, и оприличи самия вещер със задник. Търговците явно се уплашиха да не би и вещерът да се разсърди и да си тръгне, затова се съгласиха на сто и петдесет крони. И вещерът извади меча си и тръгна по пътя, към мястото, където седеше чудовището. А комендантът направи знак против уроки подир него и каза, че не може да проумее защо по земята бродят такива адски изчадия. Един търговец му възрази, че вместо да преследва елфите из горите, ако войската гонеше страшилищата от пътищата, то нямаше да има нужда от вещери и че…

— Стига си се отвличал — прекъсна го старецът, — разказвай какво видя.

— Аз пазих коня на вещера — похвали се момчето. — Кафява кобила с бяло петно.

— Да върви по дяволите кобилата! Как вещерът уби чудовището — видя ли?

— Ъъъ… — заекна момчето. — Не видях… Избутаха ме назад. Всички започнаха да крещят и конете се уплашиха, и тогава…

— Разправях аз — изрече старецът с презрение, — че нищо не е видял сополанкото.

— Видях вещера, когато се връщаше! — наежи се момчето. — А комендантът, който наблюдаваше всичко, пребледня и каза тихо на войниците, че това са магии или елфически трикове и че обикновените хора не могат да боравят толкова бързо с меча… Вещерът си взе парите от търговците, яхна кобилата и си тръгна.

— Хм… — промърмори Аплегат. — Накъде тръгна? По пътя към Карерас? Ако е нататък, може да го догоня. Поне да го зърна.

— Не — каза момчето. — На кръстопътя зави към Дориан. Много бързаше.

* * *

Вещерът рядко сънуваше, а дори и това да се случеше, никога не помнеше сънищата си, след като се събуди. Дори и кошмарите — а обикновено сънищата му бяха кошмари.

И сега сънува кошмар, но този път си спомняше поне фрагмент от него. От вихъра на някакви неясни, внушаващи тревога фигури, странни, зловещи сцени и непонятни, но ужасяващи думи и звуци, внезапно се открои ясен и чист образ. Цири. Не такава, каквато я помнеше от Каер Морхен. Пепелявите й коси, които се развяваха, докато се носеше в галоп, бяха по-дълги — като тогава, при първата им среща в Брокилон. Докато тя преминаваше покрай него, той понечи да извика, но не можа да издаде нито звук. Искаше да се втурне след нея, но имаше усещането, че е потопен до кръста в застинала смола. А Цири, изглежда, не го виждаше, и галопираше нататък, в нощта, сред уродливи елхи и върби, размахващи клони като живи. Гералт видя, че я преследват. След нея се носеше вран кон, ездачът му беше с черни доспехи и шлем, украсен с крилете на хищна птица.

Гералт не можеше нито да се помръдне, нито да извика. Можеше само да гледа как крилатият рицар я догонва, хваща я за косите, сваля я от седлото и галопира нататък, влачейки я след себе си. Можеше само да гледа как лицето на Цири посинява от болка, а от устата й се изтръгва беззвучен вик. „Събуди се! — каза си той, неспособен да понесе кошмара. — Събуди се! Събуди се веднага!“

И се събуди.

Лежа дълго време неподвижно, припомняйки си съня. После стана. Измъкна изпод възглавницата кесията си и бързо преброи десеткроновите монети. Сто и петдесет за вчерашната мантикора. Петдесет за мъглака, който беше убил по поръчение на кмета на едно село под Карерас. И петдесет за върколака, срещу когото го бяха изпратили заселниците от Бурдорф.

Петдесет за върколак. Доста, като се има предвид, че работата беше лека. Върколакът не се защитаваше. Преследван в пещера без изход, той беше паднал на колене, очаквайки удара на меча. На вещера му беше мъчно за него.

Но парите му трябваха.

Не мина и час и Гералт вече крачеше по улиците на град Дориан, търсейки една позната пресечка и една позната табелка.

* * *

Надписът на табелката гласеше: „Кодрингер и Фен, консултации и правни услуги“. Гералт знаеше много добре, че това, което вършеха Кодрингер и Фен, по принцип имаше малко общо с правото, и самите партньори имаха множество причини да избягват каквито и да било контакти както със закона, така и с неговите представители. Вещерът дълбоко се съмняваше, че и клиентите, посещаващи кантората, знаеха какво означава думата „консултации“.

На долния етаж на сградата нямаше вход, само солидно залостени порти, вероятно водещи до плевня или конюшня. За да се добере до входа, човек трябваше да заобиколи къщата откъм задната й страна, да влезе в мръсен, пълен с патици и кокошки двор, оттам да се качи по едни стълби, да премине през тесен балкон и през тъмен коридор. Едва тогава посетителят се озоваваше пред солидна, обкована махагонова врата с голямо месингово клепало във формата на лъвска глава.

Гералт почука и бързо отстъпи назад. Знаеше, че монтираният във вратата механизъм може да изстрелва от скрити в обкова отвори двайсетцалови[33] железни игли. Теоретично иглите излитаха от вратата само в случай, че някой се опита да манипулира ключалката или когато Кодрингер или Фен натиснат спусковото устройство, но Гералт вече неведнъж се беше убеждавал, че не съществуват безпогрешни механизми и че всеки от тях понякога действа дори когато не би трябвало да действа. И обратното.

Във вратата явно имаше някакво устройство за разпознаване на гостите, вероятно магическо. След като посетителят почукаше с клепалото, никога никой отвътре не питаше за нищо и не изискваше да му се отговори. Вратата се отваряше и на прага заставаше Кодрингер. Винаги Кодрингер, и никога — Фен.

— Здравей, Гералт — каза Кодрингер. — Влизай. Няма нужда така да се притискаш към нишата, демонтирах защитното устройство. Преди няколко дни нещо в него се развали. Започна да се включва от само себе си и надупчи един амбулантен търговец. Влизай смело. При мен ли идваш?

— Не. — Вещерът влезе в обширното, мрачно преддверие, в което, както винаги, се носеше котешка миризма. — Не при теб. При Фен.

Кодрингер се разсмя на висок глас, затвърждавайки подозрението на вещера, че Фен е изцяло митична фигура, служеща за замазване на очите на всякакви съдебни чиновници, служители на закона, събирачи на данъци и други омразни на Кодрингер личности.

Влязоха в кантората, в която беше по-светло, защото стаята се намираше на втория етаж и слънцето осветяваше снабдените със солидни решетки прозорци през по-голямата част от деня. Гералт седна в стола, предназначен за клиенти. Срещу него, в меко кресло зад дъбовото бюро, се настани Кодрингер — решилият да се титулува „адвокат“ човек, за когото нямаше нищо невъзможно. Ако някой имаше трудности, грижи, проблеми — отиваше при Кодрингер. И бързо се сдобиваше с доказателства за нечестност и злоупотреби на деловите си партньори. Или му отпускаха банков кредит без обезпечение и гаранции. Единствен от дълъг списък кредитори получаваше плащане от фирма, обявила фалит. Получаваше наследство, въпреки че богатият му чичо го е заплашвал, че няма да му остави пукната пара. Печелеше процес за наследство, защото дори най-близките роднини неочаквано оттегляха претенциите си. Синът му излизаше от затвора, освободен или заради неопровержими доказателства за невинността му, или поради липса на доказателства за вината му, а дори и да имаше улики против него, те изчезваха по тайнствен начин, а свидетелите един през друг се отказваха от вече дадените показания. Ухажващ дъщеря му зестрогонец изведнъж насочваше интереса си към друга девойка. Любовник на жена му или съблазнител на дъщеря му счупваше три от крайниците си в резултат на нещастен случай, в това число поне един горен. Заклет враг или друга много неприятна личност преставаше да вреди — най-често изчезваше безследно. Да, ако някой имаше проблеми, пътуваше до Дориан, отскачаше до фирмата „Кодрингер и Фен“ и чукаше на махагоновата врата. На прага заставаше „адвокатът“ Кодрингер, нисък и мършав, с прошарени коси и нездравата на вид кожа на човек, който рядко се показва на чист въздух. Кодрингер го канеше в кантората си, сядаше в креслото, вземаше в скута си големия черно-бял котарак и започваше да го гали. И двамата — Кодрингер и котаракът — измерваха клиента с неприятен, предизвикващ тревога поглед на жълто-зелените си очи.

— Получих писмото ти. — Кодрингер и котаракът отправиха жълто-зелените си погледи към вещера. — Посети ме също и Лютичето. Той мина през Дориан преди няколко седмици. Разказа ми това-онова за твоите тегоби. Но каза много малко неща. Твърде малко.

— Наистина ли? Изумяваш ме. Това е първият случай, поне известен на мен, в който Лютичето не е казал твърде много.

— Лютичето — Кодрингер не се усмихна — каза малко неща, защото знаеше малко. И каза по-малко, отколкото знаеше, просто защото ти си му забранил да говори за някои неща. Откъде това недоверие у теб? И то към колега?

Гералт демонстрира възмущение едва забележимо. Кодрингер се канеше да се направи, че не е забелязал, но не успя, защото котаракът забеляза. Той отвори широко очи, оголи белите си зъби и почти беззвучно изсъска.

— Не дразни котарака ми — каза адвокатът и се опита да успокои животното с галене. — Засегна те думата „колега“? Та това си е самата истина. Аз също съм вещер. Аз също избавям хората от чудовища и от чудовищни грижи. И също върша това срещу заплащане.

— Има някои разлики — промърмори Гералт, на фона на все още враждебния поглед, който котаракът му бе отправил.

— Има — съгласи се Кодрингер. — Ти си анахроничен вещер, а аз съм съвременен вещер, в крак с духа на времето. Затова скоро ти ще бъдеш безработен, а аз ще просперирам. На света няма да останат вампири, виверни, ендриаги и върколаци. А мерзавци ще има винаги.

— Но ти разрешаваш проблемите предимно на мерзавците, Кодрингер. Загазилите бедняци не могат да си позволят услугите ти.

— Бедняците не могат да си позволят и твоите услуги. Бедняците никога не могат да си позволят нищо и именно затова са бедняци.

— Удивително логично! И толкова новаторско, че спира дъха.

— Истината има тази особеност, че спира дъха. А истината е точно в това, че базата и опората на нашите професии са мерзавците. С тази разлика, че твоите вече са почти реликт, а моите са реални и набират сила.

— Добре, добре. Да преминем към делата.

— Отдавна е време да го направим — кимна Кодрингер и започна да гали котарака, който се напрегна и замърка силно, забивайки нокти в коляното му. — И нека се захванем с тези дела по реда на тяхната важност. Първо, моят хонорар, колега вещер, е двеста и петдесет новиградски крони. Разполагаш ли с такава сума? Или и ти си в категорията на загазилите бедняци?

— Нека първо се убедим, че си заработил тази сума.

— Ограничи убеждаването — изрече студено адвокатът — изключително до собствената си особа, и при това побързай. А когато се убедиш, сложи парите на масата. И тогава ще преминем към следващите по важност дела.

Гералт отвърза кесията от колана си и с дрънчене я запрати на масата. Котаракът моментално скочи от коленете на Кодрингер и избяга. Адвокатът скри кесията в чекмеджето на бюрото, без да провери съдържанието й.

— Изплаши котарака ми — каза той с явен упрек.

— Извинявай. Мислех, че звънът на монети е последното, от което може да се изплаши. Казвай какво успя да научиш.

— Този Риенс, който толкова те интересува — започна Кодрингер, — е доста тайнствена личност. Успях да установя само, че е следвал две години в магьосническото училище в Бан Ард. Изхвърлили го оттам, след като го уличили в дребни кражби. Пред стените на училището, както обикновено, дебнели агентите на каедвенското разузнаване. Риенс позволил да го вербуват. Не успях да установя какво е вършел за разузнаването на Каедвен, но обикновено обучават изхвърлените от магьосническото училище за убийци. Връзва ли се?

— Абсолютно. Давай нататък.

— Следващата информация е от Цинтра. Господин Риенс е лежал в затвора там. По времето на кралица Каланте.

— За какво?

— Представи си, за дългове. Лежал е кратко, някой го е измъкнал, като е платил дълговете му заедно с лихвите. Трансакцията е била извършена по банков път, от името на анонимен благодетел. Опитах се да проследя откъде идват парите, но след като минах през четири банки, се отказах. Този, който е измъкнал Риенс, е професионалист. И анонимността е била много важна за него.

Кодрингер млъкна, закашля се тежко и допря носната си кърпичка до устните си.

— И внезапно, след края на войната, господин Риенс се появил в Соден, в Ангрен и в Бруге — продължи той след малко, след като изтри устните си и погледна в носната кърпичка. — Променен до неузнаваемост или поне, ако се съди по поведението му, и по наличието на пари в брой, които изобщо не пестял. Що се отнася до името, наглият мерзавец не си направил труда да го промени — продължавал да използва името „Риенс“. И като Риенс започнал да издирва интензивно някои лица от женски пол. Навестил друидите от Ангренския кръг — тези, които приютяват сираци от войната. След известно време намерили тялото на един от друидите в близката гора — осакатено, със следи от изтезания. После Риенс се появил в Заречие…

— Знам — прекъсна го Гералт. — Знам какво е направил със селското семейство от Заречие. За двеста и петдесет крони разчитах на повече. Засега новина за мен беше само информацията за магьосническото училище и каедвенското разузнаване. Останалото го знам. Знам, че Риенс е безпощаден убиец. Знам, че е нагъл негодник, който дори не се опитва да се представя под фалшиви имена. Знам, че изпълнява нечия поръчка. Чия, Кодрингер?

— На някакъв магьосник. Този магьосник го е измъкнал от затвора. Ти самият ме информира, а и Лютичето потвърди, че Риенс използва магия. Истинска магия, а не фокусите, които би могъл да знае като студент, изхвърлен от академията. Следователно някой му помага, снабдява го с амулети, вероятно го обучава тайно. Някои от официално практикуващите магове имат такива тайни ученици и момчета за всичко, които да изпълняват нелегални или мръсни поръчки. На магьоснически жаргон това се нарича „водене на каишка“.

— Ако действаше, воден от магьосническа каишка, Риенс би се възползвал от камуфлажна магия. А той не променя нито името, нито външността си. Дори не е премахнал белега от изгаряне, причинен му от Йенефер.

— Точно това е потвърждение, че е воден на каишка. — Кодрингер се закашля и изтри устни с кърпичката си. — Защото магьосническият камуфлаж не е никакъв камуфлаж, само дилетантите използват такива неща. Ако Риенс се криеше зад магическо було или илюзорна маска, за това би сигнализирала всяка магическа аларма, а такива аларми сега има практически на всяка градска порта. А магьосниците усещат безпогрешно илюзорните маски. И в най-голямата тълпа от хора, и в най-голямата навалица Риенс би привлякъл вниманието на всеки магьосник, също както ако от ушите му излизаше огън, а от задника — кълба дим. Повтарям, Риенс действа по поръчение на магьосник и действа така, че да не привлича вниманието на други магьосници.

— Някои го смятат за нилфгардски шпионин.

— Знам за това. Така мисли, например, Дийкстра, шефът на разузнаването на Редания. Дийкстра греши рядко, затова може да се приеме, че и този път е прав. Но едното не изключва другото. Момчето за всичко на магьосника може да е същевременно и нилфгардски шпионин.

— Което би означавало, че някой официално практикуващ магьосник шпионира за Нилфгард посредством своя таен помощник.

— Глупости. — Кодрингер се закашля и внимателно огледа кърпичката. — Магьосник да шпионира за Нилфгард? За какво му е? Заради пари? Смешно. Защото разчита на по-голяма власт под управлението на победоносния император Емхир? Още по-смешно. Не е тайна, че Емхир вар Емрейс държи изкъсо своите магьосници. Магьосниците в Нилфгард са със статута на служители — каквито са, например, конярите. И властта на магьосниците е не по-голяма от тази на конярите. Някой от нашите разюздани магове да реши да се бори за победата на император, който би го третирал като коняр? Филипа Ейлхарт, която диктува на Визимир Редански кралските укази и декрети? Сабрина Глевисиг, която прекъсва речите на Хенселт от Каедвен с удар на юмрук по масата и нарежда на краля да млъкне и да слуша? Вилгефорц от Рогевеен, който наскоро отговори на Демавенд от Аедирн, че в момента не разполага със свободно време за него?

— По-накратко, Кодрингер. Та какво за Риенс?

— Обичайното. Нилфгардското разузнаване се опитва да се добере до магьосника, привличайки за сътрудничество неговото момче за всичко. От това, което ми е известно, съдя, че Риенс не би се погнусил от нилфгардските флорени и не би се поколебал да предаде господаря си.

— А сега ти говориш глупости. Дори нашите разюздани магове биха съобразили, че са ги предали, а изобличеният Риенс би увиснал на бесилото. Ако извади късмет.

— Какво дете си, Гералт. Разкритите шпиони не ги бесят, а ги използват. Подхвърлят им фалшива информация, опитват се да ги направят двойни агенти…

— Не отегчавай детето, Кодрингер. Не ме интересуват нито задкулисните игри на разузнаването, нито политиката. Риенс върви по петите ми и искам да знам защо и по чие поръчение. Излиза, че е по поръчение на някакъв магьосник. Кой е този магьосник?

— Още не знам. Но скоро ще знам.

— „Скоро“ е прекалено късно за мен — процеди вещерът.

— Не изключвам да си се забъркал в някоя неприятна история, Гералт — изрече със сериозен тон Кодрингер. — Добре, че си се обърнал към мен, аз умея да измъквам от неприятни истории. По принцип и теб вече те измъкнах.

— Наистина ли?

— Наистина. — Адвокатът доближи кърпичката до устните си и се закашля. — Разбираш ли, колега, освен магьосника, и вероятно Нилфгард, в играта има и трета страна. Представи си, посетиха ме агенти от тайните служби на крал Фолтест. Имали си неприятности. Кралят им заповядал да търсят някаква изчезнала принцеса. Когато се оказало, че нещата не са толкова прости, агентите решили да се обърнат към специалист по не толкова прости дела. Излагайки проблема, те намекнаха на специалиста, че един вещер може да знае нещичко за изчезналата принцеса. Нещо повече — той може да знае дори къде се намира тя.

— И какво им отговори специалистът?

— Отначало изрази недоумение. Изненада се, че споменатият вещер не е затворен в тъмница, защото там чрез традиционните методи от него може да се измъкне всичко, което знае, и дори много от нещата, които не знае, но ще измисли, за да задоволи любопитството на разпитващите. Агентите отговориха, че техният шеф им е забранил това. Те обясниха, че вещерите имат много чувствителна нервна система и че при изтезания веднага умират, тъй като им се пръскат вените в мозъка — както се изразиха образно те. Затова им било заповядано само да следят вещера, но и тази задача не им се оказала по силите. Специалистът похвали агентите за благоразумието им и им заръча да се отбият след две седмици.

— И те отбиха ли се?

— И още как. И тогава специалистът, който вече те смяташе за свой клиент, им представи неопровержимо доказателство за това, че вещерът Гералт не е имал, няма и не може да има нищо общо с търсената принцеса. Защото специалистът намери свидетели за гибелта на принцеса Цирила, внучката на кралица Каланте и дъщерята на княгиня Павета. Цирила е умряла преди три години в лагера за бежанци в Ангрен. От дифтерия. Девойката страдала страшно преди смъртта си. Няма да повярваш, но темерийските агенти се просълзиха, докато слушаха моите очевидци.

— Аз също се просълзих. Доколкото разбирам, темерийските агенти не са могли или не са искали да ти предложат повече от двеста и петдесет крони?

— Твоят сарказъм кара сърцето ми да се къса, вещерю. Измъквам те от неприятна история, а ти, вместо да ми благодариш, гледаш да ме уязвиш.

— Благодаря и моля за извинение. Защо крал Фолтест е заповядал на агентите си да търсят Цири, Кодрингер? И какво им е наредено да направят, когато я намерят?

— Ама че си недосетлив. Разбира се, че им е наредено да я убият. Смятат я за претендентка за трона на Цинтра, а всъщност имат други планове.

— Тук нещо не се връзва, Кодрингер. Тронът на Цинтра изгоря заедно с кралския дворец, града и цялата страна. Сега там управлява Нилфгард. Фолтест знае добре това, останалите крале — също. Как може Цири да претендира за трон, който вече не съществува?

— Да вървим. — Кодрингер се изправи. — Нека да се опитаме заедно да намерим отговора на този въпрос. И същевременно ще ти докажа, че ти се доверявам… Мога ли да узная какво те заинтригува толкова в този портрет?

— Това, че е надупчен така, сякаш някой кълвач го е кълвал няколко сезона — отговори Гералт, гледайки картината в позлатена рамка, висяща на стената срещу бюрото на адвоката. — И това, че на него е изобразен изключителен идиот.

— Това е покойният ми баща. — Кодрингер леко се намръщи. — Да, изключителен идиот. Сложих портрета тук, за да ми бъде винаги пред очите. Да ми служи за предупреждение. Да вървим, вещерю.

Излязоха в преддверието. При вида на вещера котаракът, който лежеше насред килима и страстно лижеше извитата си под странен ъгъл задна лапа, незабавно избяга в тъмния коридор.

— Защо котките така не те обичат, Гералт? Това има ли нещо общо с…

— Да — отсече Гералт. — Има…

Махагоновият панел на стената безшумно се разтвори, откривайки таен проход. Кодрингер влезе пръв. Панелът, несъмнено задвижван магически, се затвори зад тях, но те не потънаха в тъмнина. От дълбините на тайния коридор струеше светлина.

В помещението на края на коридора беше прохладно и сухо, във въздуха се носеше тежката, задушлива миризма на прах и свещи.

— Ще се запознаеш с моя сътрудник, Гералт.

— С Фен? — усмихна се вещерът. — Не може да бъде.

— Може. Признай си — подозираше, че Фен не съществува, нали?

— Откъде накъде?

Между стигащите до ниския таван стелажи и полици с книги се разнесе скърцане, а след малко оттам излезе странно превозно средство. Това беше високо кресло, снабдено с колела. В креслото седеше дребосък с огромна глава върху непропорционално тесни рамене. Дребосъкът нямаше крака.

— Запознайте се — каза Кодрингер. — Яков Фен, учен правист, мой партньор и неоценим сътрудник. А това е нашият гост и клиент…

— … Вещерът Гералт от Ривия — довърши с усмивка сакатият. — Не беше трудно да се досетя. Работя по въпроса от няколко месеца. Последвайте ме, господа.

Те тръгнаха след проскърцващото кресло по лабиринта между стелажите, прегънали се под тежестта на томовете, на които би завидяла и университетската библиотека в Оксенфурт. Гералт предположи, че книгите са трупани от няколко поколения Кодрингерови и Фенови. Приятно му беше, че му оказват такова доверие, радваше се също така, че най-накрая се е запознал с Фен. Обаче не се съмняваше, че личността на учения правист, макар и абсолютно реална, беше отчасти и митична. Митичният Фен, несъмненото алтер его на Кодрингер, често беше забелязван в района, а прикованият към креслото учен правист вероятно никога не напускаше сградата.

Средата на стаята беше осветена особено добре, тук имаше ниска, достъпна за креслото на колела масичка, на която бяха натрупани купища книги, свитъци пергаменти и кожи, листа хартия, шишенца с мастило и туш, връзки пера и многобройни загадъчни принадлежности. Всъщност не всички бяха загадъчни. Гералт разпозна приспособления за фалшифициране на печати и диамантена шкурка за премахване на записи от официални документи. Насред масичката лежеше малък арбалет, който изстрелваше топчета, а до него, сложени върху кадифена тъкан, гледаха огромни увеличителни стъкла, изработени от шлифован планински кристал. Такива стъкла бяха рядкост и струваха цяло състояние.

— Откри ли нещо ново, Фен?

— Не много — усмихна се сакатият. Усмивката му беше мила и предразполагаща. — Ограничих списъка от потенциалните работодатели на Риенс до двайсет и осем магьосници…

— Да оставим това засега — бързо го прекъсна Кодрингер. — Сега ни интересува друго. Изложи пред Гералт причините, поради които агентите на Четирите кралства толкова се интересуват от изчезналата принцеса на Цинтра.

— Във вените на девойката тече кръвта на кралица Каланте — каза Фен, сякаш изумен от необходимостта да обяснява очевидното. — Тя е последната от царския род. Цинтра има важно стратегическо и политическо значение. Изчезналата, оказала се недосегаема претендентка за трона, е неудобна, а може би дори и опасна, ако попадне под неподходящо влияние. Например, под влиянието на Нилфгард.

— Доколкото си спомням — отвърна Гералт, — в Цинтра законът лишава жените от правото да наследяват трона.

— Вярно е — потвърди Фен и отново се усмихна. — Но нали една жена винаги може да стане нечия съпруга и майка на потомък от мъжки пол. Разузнавателните служби на Четирите кралства са научили за предприетите от Риенс трескави издирвания на принцесата и са убедени, че става въпрос точно за това. Така че са решили да не дадат на принцесата възможността да стане съпруга и майка. Чрез прост, но ефективен начин.

— Но принцесата е мъртва — изрече бързо Кодрингер, наблюдавайки промените върху лицето на Гералт, предизвикани от думите на усмихнатия дребосък. — Агентите узнаха това и прекратиха търсенето.

— Прекратили са го временно. — Вещерът с доста усилия запази спокоен и студен тон. — Лъжата има свойството винаги да излиза наяве. Освен това кралските агенти са само една от страните, участващи в играта. Агентите, както самите вие казахте, са преследвали Цири, за да провалят плановете на други, които също я търсят. А тези други може да се окажат не толкова податливи на дезинформация. Наех ви, за да намерите начин да се гарантира безопасността на детето. Какво предлагате?

— Имаме някаква концепция. — Фен погледна съдружника си, но не разгада нареждане да мълчи по лицето му. — Искаме да разпространим широко слуха, че не само принцеса Цирила, но и евентуалните й мъжки потомци нямат права върху трона на Цинтра.

— В Цинтра няма наследство по женска линия — поясни Кодрингер, борейки се с поредния пристъп на кашлицата си. — Наследството се предава изключително по мъжка линия.

— Абсолютно вярно — потвърди правистът. — Преди малко Гералт сам го каза. Това е древен закон, който дори дяволицата Каланте не успя да отмени, въпреки всичките си старания.

— Опита се да отмени този закон чрез интрига — убедително каза Кодрингер и попи устните си с кърпичката. — Незаконна интрига. Обясни, Фен.

— Каланте е била единствената дъщеря на крал Дагорад и кралица Адалия. След смъртта на родителите си тя се е противопоставила на аристокрацията, която е виждала в нейно лице само съпруга за новия крал. А тя е искала да управлява еднолично и само за показност и за поддържане на династията се е съгласила на институцията на княз-съпруг, седящ до нея, но без никакви правомощия. Древните родове се възпротивили. Каланте трябвало да избира между една от трите възможности — гражданска война, абдикация в полза на друга династия или брак с Рьогнер, княз на Ебинг. Тя избрала третата възможност. Управлявала страната, но седнала отстрани на Рьогнер. Естествено, не позволила да я покорят или да я изпратят в пенсия. Тя била Лъвицата от Цинтра. Но официално управлявал Рьогнер, макар и никой да не го наричал Лъв.

— А Каланте — добави Кодрингер — положила какви ли не усилия, за да забременее и да роди син. Но нищо не се получило. Родила Павета, после пометнала два пъти и станало ясно, че няма да има повече деца. Всичките й планове се провалили. Такава й била орисията. Пресъхналата утроба сложила край на огромните й амбиции.

Гералт се намръщи:

— Отвратително банален си, Кодрингер.

— Знам. Истината също е била банална. Защото Рьогнер започнал да се оглежда за млада княгиня със съответните широки бедра, за предпочитане с проверена плодовитост до три поколения назад включително. А Каланте започнала да губи почва под краката си. Всяко ядене, всяка чаша вино можели да предизвикат смъртта й, всеки лов можел да завърши с нещастен случай. Мнозина казват, че точно тогава Лъвицата от Цинтра взела инициативата в свои ръце. Рьогнер починал. В страната бушувала едра шарка и смъртта на краля не учудила никого.

— Започвам да разбирам — обади се вещерът, на вид равнодушно — какви ще бъдат слуховете, които смятате да разпространите широко. Цири ще се окаже внучка на убийца на съпруга си?

— Не изпреварвай фактите, Гералт. Давай нататък, Фен.

— Каланте спасила живота си — усмихна се дребосъкът, — но короната все още й се изплъзвала. Когато след смъртта на Рьогнер Лъвицата се сдобила с абсолютна власт, аристокрацията отново се възпротивила категорично на нарушаването на законите и престъпването на традициите. На трона на Цинтра трябвало да седи крал, а не кралица. Поставили й въпроса директно — веднага щом малката Павета започне поне малко да прилича на жена, тя трябвало да се омъжи и съпругът й да стане новият крал. Възможността за повторен брак на безплодната кралица дори не била повдигната. Лъвицата от Цинтра разбрала, че може да разчита най-много на ролята на кралица-майка. Още по-лошо било това, че съпругът на Павета можел да се превърне в човека, който напълно да отстрани своята тъща от управлението.

— Отново ще бъда банален — предупреди Кодрингер. — Каланте се стараела да отложи задомяването на Павета. Отхвърлила предложението на първия кандидат, когато девойката била на десет години, и на втория, когато станала на тринайсет. Аристократите разгадали плановете й и поискали петнайсетият рожден ден на Павета да бъде последният й девически рожден ден. На Каланте й се наложило да се съгласи. Но още по-рано тя постигнала това, на което разчитала. Павета останала девойка прекалено дълго време. Най-накрая така я засърбяла крастата, че се нахвърлила на първия попаднал й скитник, който при това бил омагьосан и превърнат в чудовище. Имало и някакви свръхестествени обстоятелства, някакви предсказания, магии, обещания… Някакво Право на Изненадата. Нали, Гералт? Сигурно помниш какво се е случило по-нататък. Каланте повикала в Цинтра един вещер, а вещерът ги натворил едни… без да знае, че е манипулиран, свалил магията от чудовищния Таралеж, правейки възможна женитбата му с Павета. По този начин вещерът осигурил на Каланте запазването на трона. Връзката на Павета с размагьосаното чудовище била толкова голям шок за велможите, че те веднага одобрили изненадващия брак на Лъвицата с Ейст Туирсеах. Ярлът от островите Скелиге им се сторил по-добър от скитника Таралеж. По този начин Каланте продължила да управлява страната. Ейст, както и всички островитяни, се отнасял към Лъвицата от Цинтра с твърде голямо уважение, за да й противоречи в нещо, а изпълнението на кралските задължения просто го отегчавало. Така че той оставил управлението изцяло в нейните ръце. А Каланте, тъпчейки се с медикаменти и еликсири, примъквала съпруга си в леглото и денем, и нощем. Искала да управлява до последния си ден. И ако е кралица-майка, то поне да бъде на собствения си син. Но, както казах, големи амбиции, обаче…

— Вече го каза. Не се повтаряй.

— А княгиня Павета, съпругата на странния Таралеж, още по време на сватбената церемония носела подозрително свободна рокля. Отчаяната Каланте променила плановете си. Ако не е нейният собствен син, помислила си, нека поне да е синът на Павета. Но Павета родила дъщеря. Проклятие или какво? Обаче княгинята можела да ражда още. Тоест, би могла. Но станала жертва на загадъчен нещастен случай. Тя и този странен Таралеж загинали при неизяснени обстоятелства по време на корабокрушение.

— Не стигаш ли твърде далеч, Кодрингер?

— Само се опитвам да изясня ситуацията, нищо повече. След смъртта на Павета Каланте била сломена, но за кратко. Последната й надежда била внучката й. Дъщерята на Павета, Цирила. Цири, вилнеещото из царския двор въплъщение на дяволче. За някои любимка, особено за по-възрастните хора, защото им напомняла за Каланте в детските й години. За други… изрод, дъщеря на чудовищния Таралеж, над която, освен всичко друго, предявявал права и един вещер. И сега достигаме до същността на проблема — любимката на Каланте, явно подготвяна за приемница на престола, възприемана от някои като въплъщение на кралицата, Лъвчето, носещо кръвта на Лъвицата, още тогава някои считали, че няма права над трона. Цирила нямала добър произход. Павета сключила неравностоен брак, смесвайки кралската кръв с кръв на скитник с неизвестен произход.

— Хитро, Кодрингер. Но това не е вярно. Бащата на Цири не беше който и да било. Беше княз.

— Какви ги говориш? Не знаех. От кое кралство?

— От някакво на юг… От Маехт… Да, точно от Маехт.

— Любопитно — промърмори Кодрингер. — Маехт отдавна вече е под властта на Нилфгард. Влиза в провинция Метина.

— Но си остава кралство — вметна Фен. — Там управлява крал.

— Управлява Емхир вар Емрейс — отсече Кодрингер. — Който и да седи сега на трона, той седи там по милостта и волята на Емхир. Но след като се заговорихме за това — провери кого е сложил Емхир за крал. Аз не помня.

— Вече търся. — Сакатият побутна колелата на креслото си, отдалечи се със скърцане към стелажите, свали оттам дебело руло от свитъци и се зае да ги преглежда, като хвърляше вече видените на пода. — Хм… Намерих го. Кралство Маехт. В герба си има сребърни риби и корона върху разделено на четири синьо-червено поле…

— Зарежи хералдиката, Фен. Кой е крал там?

— Хоет, наричан Справедливия. Избран чрез гласуване…

— … От Емхир от Нилфгард — довърши студено Кодрингер.

— … Преди девет години.

— Не е този — подхвърли бързо адвокатът. — Този не ни интересува. Кой е бил преди него?

— Минутка. Ето го. Акерспарк. Умрял…

— Умрял от остро възпаление на белите дробове, пробити с кама от убиец, изпратен от Емхир или от онзи другия, Справедливия. — Кодрингер отново демонстрира своята досетливост. — Гералт, споменатият Акерспарк събужда ли у теб някакви асоциации? Може ли да е бил таткото на този Таралеж?

— Да — потвърди вещерът след кратък размисъл. — Акерспарк. Спомням си, че Дуни наричаше така баща си.

— Дуни?

— Това беше името му. Беше княз, син на този Акерспарк…

— Не — прекъсна го Фен, загледан в свитъка. — Тук са изброени всички. Законнородени синове: Орм, Горм, Торм, Хорм и Гонзалес. Законнородени дъщери: Аля, Валя, Нина, Паулина, Малвина и Аржентина…

— Оттеглям обвиненията си срещу Нилфгард и Справедливия — заяви сериозно Кодрингер. — Акерспарк не са го убили. Той просто се е чифтосвал до смърт. Защото със сигурност е имал и незаконнородени деца, нали, Фен?

— Имал е. Доста. Но тук не виждам никой на име Дуни.

— Няма и да видиш. Твоят Таралеж, Гералт, не е никакъв княз. Дори и наистина онзи дървеняк Акерспарк да го е заченал някъде, между него и правото на титла са стояли — освен Нилфгард — дълга редица законнородени Ормове, Гормове и Гонзалеси с тяхното собствено, вероятно многобройно потомство. От формална гледна точка бракът на Павета е неравностоен.

— А Цири, като дете от неравностоен брак, няма права върху трона?

— Браво.

Фен се приближи със скърцане до масата, побутвайки колелата.

— Това е аргумент — каза той, вдигайки огромната си глава. — Само аргумент. Не забравяй, Гералт, че не се борим нито за короната на принцеса Цирила, нито за да я лишим от короната. От разпространените слухове трябва да следва, че момичето не може да се използва, за да се заграби Цинтра. И ако някой предприеме такъв опит, той лесно може да бъде поставен под съмнение. Момичето ще престане да бъде фигура в политическата игра, ще стане незначителна пешка. И в същото време…

— Ще й позволят да живее.

— От формална гледна точка, каква тежест има този ваш аргумент?

Фен погледна към Кодрингер, после към вещера.

— Не много голяма — призна той. — В Цирила тече кръвта на Каланте, макар и поразредена. В нормални условия може би щяха да я отстранят от трона, но сега условията не са нормални. Кръвта на Лъвицата има политическо значение…

— Кръв… — Гералт потри челото си. — Какво означава „дете на Старата кръв“, Кодрингер?

— Не разбирам. Някой, говорил за Цири, е употребил този израз?

— Да.

— Кой?

— Не е важно кой. Какво означава?

— Luned aeo Hen Ichaer — изрече внезапно Фен, отдалечавайки се от масичката. — Дословно това не означава „дете“, а „дъщеря на Старата кръв“. Хм… Старата кръв… Срещал съм това определение. Не помня точно къде… Като че ли ставаше въпрос за някакво елфическо предсказание. В някои версии на текста на пророчеството на Итлина, по-старите версии, се споменава Старата кръв на елфите, или Aen Hen Ichaer. Но ние тук не разполагаме с пълния текст на пророчеството. Трябва да се обърнем към елфите…

— Да оставим това — прекъсна го студено Кодрингер. — Няма нужда от допълнителни проблеми, Фен, няма нужда от предсказания и тайни. Благодаря ти засега. Всичко хубаво и плодотворна работа. Гералт, заповядай. Да се върнем в кантората.

— Твърде малък е, нали? — осведоми се вещерът, когато се върнаха в кабинета и седнаха в креслата си, от двете страни на бюрото. — Хонорарът. Прекалено нисък ли е?

Кодрингер вдигна метален предмет с формата на звезда от бюрото и го повъртя между пръстите си.

— Прекалено нисък е, Гералт. Ровенето в елфическите предсказания за мен е дяволско натоварване, загуба на време и средства. Необходимо е да се намери подход към елфите, защото никой освен тях не е в състояние да разбере нищичко в записите им. В повечето случаи елфическите ръкописи са претъпкани със символика и акростихове, а понякога — направо с шифрована информация. Старата реч винаги е най-малко двузначна, а в писмен вид може да има и десет значения. Елфите никога не са били склонни да помагат на някого, който се опитва да разбере пророчествата им. А в наши дни, когато в горите тече кървава война с „катериците“, когато се стига до погроми, е опасно дори да се доближаваме до тях. Елфите може да ни обявят за провокатори, а хората — да ни обявят за предатели…

— Колко, Кодрингер?

Адвокатът замълча за минута, без да престава да си играе със стоманената звезда.

— Десет процента — изрече най-накрая.

— Десет процента от какво?

— Не се шегувай с мен, вещерю. Работата става сериозна. Все по-малко е ясно за какво става въпрос, а обикновено когато нещата не са ясни, със сигурност става въпрос за пари. Тогава процентите са ми по-мили от обичайния хонорар. Ще ми дадеш десет процента от това, което ще спечелиш от тази история. Разбира се, вече платената сума ще ти се приспадне. Ще съставим ли договор?

— Не. Не искам да те вкарвам в разходи. Десет процента от нула дава нула, Кодрингер. Аз няма да спечеля нищо от това, драги колега.

— Повтарям — не се шегувай с мен. Не вярвам, че действаш, без да имаш някаква изгода. Не вярвам, че зад това не се крие…

— Много слабо ме интересува в какво вярваш. Няма да има никакъв договор. И никакви проценти. Определи размера на хонорара за събраната информация.

— Всеки друг бих изхвърлил вън, като щях да съм сигурен, че се опитва да ме измами — закашля се Кодрингер. — Но ти, анахронични вещерю, си необичайно благороден и безкористно наивен. Това е в твоя стил — прекрасно и патетично-старомодно… Да си рискуваш живота напразно…

— Да не губим време. Колко, Кодрингер?

— Още толкова. Общо петстотин.

— Съжалявам — поклати глава Гералт, — но такава сума не ми е по джоба. Или поне засега.

— Повтарям предложението, което ти направих в самото начало на запознанството ни — изрече бавно адвокатът и продължи да си играе със звездата. — Приеми работа от мен и ще ти стане по джоба. Ще можеш да си позволиш и информацията, и други удоволствия.

— Не, Кодрингер.

— Защо?

— Няма да разбереш.

— Сега вече нараняваш не сърцето ми, а професионалната ми гордост. Защото аз се лаская с мисълта, че по принцип разбирам всичко. В основата на нашите професии лежи човешката низост, но ти упорито предпочиташ анахроничното пред съвременното.

— Браво — усмихна се вещерът.

Кодрингер отново се закашля, изтри устните си, погледна кърпичката, след което вдигна глава и впери в Гералт жълто-зелените си очи.

— Погледна ли в списъка на маговете, който лежеше върху масичката на Фен? Списъка на потенциалните работодатели на Риенс?

— Погледнах.

— Няма да ти дам списъка, докато не установя кой точно е онзи, когото търсим. Не се подвеждай от това, което си видял. Лютичето ми каза, че Филипа Ейлхарт най-вероятно знае кой стои зад Риенс, но не е пожелала да ти даде тази информация. Филипа не би тръгнала да прикрива някой случаен. Значи зад този боклук стои важна фигура.

Вещерът мълчеше.

— Пази се, Гералт. Ти си в сериозна опасност. Някой си играе с теб. Някой предвижда точно действията ти, някой просто направлява тези действия. Потисни арогантността и самонадеяността си. Този, който си играе с теб, не е вампир или върколак. Не са и братята Мишеле. Не е дори и Риенс. Дете на Старата кръв, по дяволите! Като че ли бяха малко тронът на Цинтра, магьосниците, кралете и Нилфгард, а на всичко отгоре и елфите! Спри тази игра, вещерю, излез от нея! Разруши плановете им, направи това, което никой не очаква. Разкъсай тази безумна връзка, не допускай да те асоциират с Цирила. Остави я на Йенефер, а ти самият се върни в Каер Морхен и не си подавай носа оттам. Укрий се в планините, а аз ще се поровя в елфическите ръкописи — спокойно, без да бързам, задълбочено. А когато вече имам информация за Детето със Старата кръв, когато вече знам името на занимаващия се с тази история магьосник, ти ще си успял да събереш парите и ще направим размяна.

— Не мога да чакам. Момичето е в опасност.

— Вярно е. Но на мен ми е известно, че те смятат за пречка по пътя към нея. Пречка, която трябва да се премахне с всякакви средства. Точно затова ти си в опасност. Ще се заемат с момичето едва след като приключат с теб.

— Или когато аз прекъсна играта, оттегля се и се укрия в Каер Морхен. Платих ти прекалено много, за да ми даваш такива съвети, Кодрингер.

Адвокатът завъртя златната звезда между пръстите си.

— Работя активно от известно време за сумата, която ми плати, вещерю — каза той, сдържайки кашлицата си. — Съветът, който ти давам, е добре обмислен. Изчезни, укрий се в Каер Морхен. И тогава онези, които търсят Цирила, ще я получат.

Гералт присви очи и се усмихна. Кодрингер не трепна.

— Знам какво говоря — продължи той, издържайки погледа и усмивката. — Преследвачите на твоята Цири ще я намерят и ще направят с нея каквото си поискат. А през това време и двамата ще бъдете в безопасност.

— Моля, обясни. Ако може, по-бързо.

— Намерих едно момиче. Дворянка от Цинтра, сираче от войната. Била е в лагери за бежанци, понастоящем измерва и крои тъкани, приютил я е един шивач от Бруге. Не се отличава по нищо от връстничките си, освен по едно — много прилича на портрета от една миниатюра, изобразяваща Лъвчето от Цинтра… Искаш ли да погледнеш?

— Не, Кодрингер. Не искам. И не съм съгласен с такова решение.

— Гералт — адвокатът сложи длан върху клепачите си, — какво те спира? Ако искаш да спасиш тази твоя Цири… Струва ми се, че сега не можеш да си позволиш лукса да се държиш презрително. Не, не се изразих добре. Не можеш да си позволиш лукса да презираш презрителното държание. Идва време на презрение, колега вещерю, време на огромно, безкрайно презрение. Трябва да се приспособиш. Това, което ти предлагам, е проста алтернатива. Някой ще умре, за да живее друг. Тази, която обичаш, ще оцелее. Ще умре друга девойка, която не познаваш, която никога не си виждал…

— Която мога да пренебрегна? — прекъсна го вещерът. — За това, че обичам, трябва да заплатя с презрение към самия себе си? Не, Кодрингер. Остави онова дете на мира, нека да продължи да мери и крои дрехи. Унищожи портретчето й. Изгори го. А за моите трудно изработени двеста и петдесет крони, които хвърли в чекмеджето си, ми дай нещо друго. Информация, Йенефер и Цири са напуснали Еландер. Сигурен съм, че знаеш за това. Сигурен съм, че знаеш също накъде са тръгнали. Сигурен съм и че знаеш дали някой ги преследва.

Кодрингер забарабани с пръсти по бюрото и се закашля.

— Въпреки предупрежденията, вълкът иска да продължи лова — каза той. — Не вижда, че отива право към стръвта, заложена от истинските ловци.

— Не бъди банален. Бъди конкретен.

— Както искаш. Не е трудно да се досетя, че Йенефер отива на Събора на магьосниците, свикан в началото на юли в Гарщанг на остров Танед. Движи се бързо и не използва магия, така че е трудно да бъде засечена. Преди седмица все още беше в Еландер. Изчислих, че за три-четири дни ще се добере до град Горс Велен, който е на една крачка от Танед. По пътя към Танед би трябвало да мине през селището Анхор. Ако тръгнеш веднага, имаш шанс да пресечеш пътя на онези, които ги преследват. Защото наистина ги преследват.

— Надявам се — Гералт се усмихна неприятно, — че това не са кралски агенти?

— Не — отговори адвокатът, загледан в металната звезда, с която си играеше. — Не са агенти. Но не е и Риенс, който се проявява като по-умен от теб, защото след боя с братята Мишеле се е скрил в миша дупка и не си подава носа оттам. Подир Йенефер пътуват трима наемни главорези.

— И както се досещам, ти ги познаваш?

— Аз познавам всички. И затова искам да ти предложа да ги оставиш на мира. Не ходи в Анхор. А аз ще се възползвам от познанствата си и връзките си и ще ги пусна подир Риенс. Ако успея…

Той изведнъж млъкна и замахна силно. Стоманената звезда полетя и с грохот се вряза в портрета, точно в челото на Кодрингер старши, като разкъса платното и се заби почти наполовина в стената.

— Добре беше, нали? — усмихна се широко адвокатът. — Това нещо се нарича „орион“. Отвъдокеанско изобретение. Тренирам от месец, вече уцелвам от всеки опит. Може и да е от полза. От трийсет крачки разстояние тази звезда е безотказна и смъртоносна, а може да се скрие в ръкавицата или в периферията на шапката. От година орионите са на въоръжение в нилфгардските специални служби. Ха-ха-ха, ако Риенс шпионира в полза на Нилфгард, ще е забавно да го намерят с орион в слепоочието… Какво ще кажеш?

— Нищо. Това са си твои проблеми. Двеста и петдесетте крони са в чекмеджето ти.

— Ясно — кимна Кодрингер. — Съдейки по думите ти, даваш ми свобода на действие. Да помълчим малко, Гералт. Да почетем скорошната смърт на господин Риенс с минута мълчание. Защо се мръщиш, по дяволите? Не изпитваш уважение към величието на смъртта?

— Изпитвам. И то твърде голямо, за да слушам спокойно как разни идиоти й се надсмиват. Някога мислил ли си за собствената си смърт, Кодрингер?

Адвокатът се закашля тежко и дълго време разглежда кърпичката, с която прикриваше устните си. После вдигна поглед.

— Разбира се — каза той тихо. — Мислил съм. И то доста. Но моите мисли не ти влизат в работата, вещерю. Ще отидеш ли в Анхор?

— Ще отида.

— Ралф Блунден с прякор Професора. Хеймо Кантор. Късият Якс. Говорят ли ти нещо тези имена? И тримата владеят добре меча. По-добре от Мишеле. Така че препоръчвам по-сигурно, далекобойно оръжие, например нилфгардски звезди. Искаш ли да ти продам няколко бройки? Имам много.

— Не, благодаря. Не са практични. Свистят, докато летят.

— Свистенето въздейства на психиката. Жертвата се парализира от страх.

— Възможно е. Но може и да я предупреди. Аз бих успял да отскоча.

— Ако видиш какво хвърлят в теб — сигурно. Знам, че можеш да избегнеш стрела, изстреляна от лък или дори от арбалет… Но в гръб…

— В гръб — също.

— Глупости.

— Да се обзаложим — изрече студено Гералт. — Ще се обърна с лице към портрета на твоя татко-идиот, а ти ще хвърлиш към мен един от тези ориони. Ако уцелиш — печелиш. Ако не уцелиш — губиш. Ако загубиш — ще разшифроваш елфическите ръкописи. Ще откриеш информацията за Детето на Старата кръв. Спешно. И на кредит.

— А ако спечеля?

— Пак ще откриеш информацията и ще я покажеш на Йенефер. Тя ще ти плати. Няма да останеш излъган.

Кодрингер отвори чекмеджето и извади втори орион.

— Разчиташ, че няма да приема облога. — Това не беше въпрос, а твърдение.

— Не — усмихна се вещерът. — Сигурен съм, че ще го приемеш.

— Рискуваш. Забрави ли? Аз нямам никакви скрупули.

— Не съм забравил. Нали идва време на презрение, а ти вървиш в крак с прогреса и духа на времето. Обаче аз взех навътре забележката за анахроничната наивност и този път рискувам не без надеждата да спечеля. Е, какво? Обзаложихме ли се?

— Обзаложихме се. — Кодрингер хвана стоманената звезда за един от лъчите и се изправи. — Любопитството винаги е вземало връх над разсъдъка в мен, да не споменавам за безпричинното милосърдие. Обърни се.

Вещерът се обърна. Погледна гъсто надупчения портрет и забития в него орион. А после затвори очи.

Звездата изсвистя и се заби в стената, на четири цала от рамката на портрета.

— По дяволите! — изкрещя Кодрингер. — Кучи син, дори не трепна!

Гералт се обърна и се усмихна. Много мръснишки.

— А защо да потрепвам? Чух, че хвърляш така, че да не улучиш.

* * *

В странноприемницата беше пусто. В ъгъла, на една пейка, седеше млада жена със синини около очите. Срамежливо извърнала се, тя кърмеше детето си. Широкоплещест младеж, вероятно съпругът й, дремеше до нея, облегнал гръб на стената. В сенките зад печката седеше още някой, когото Аплегат не можеше да види добре в полумрака на стаята.

Собственикът вдигна глава, видя Аплегат, забеляза униформата му и металната плочка с герба на Аедирн на гърдите му и моментално се навъси. Аплегат беше свикнал да го посрещат по този начин. Той беше кралски куриер и имаше абсолютното право на смяна на коня. Кралските декрети бяха категорични по въпроса — във всеки град, във всяко село, във всяка странноприемница и гостилница кралският куриер имаше право да поиска отпочинал кон и горко на онзи, който откажеше. Естествено, куриерът оставяше своя кон и вземаше новия срещу разписка — собственикът можеше да се обърне към старейшината и да получи компенсация. Обаче не се знаеше каква ще бъде тя. Така че на куриерите винаги се гледаше с неприязън и опасение — ще поиска ли той смяна, или не? Ще отведе ли завинаги нашата Злотка? Нашата отгледана от малка Краска? Нашия глезен Воронек? На Аплегат вече му се беше налагало да вижда ревящи дечица, вкопчили се в оседлания си любимец и приятел, когото извеждаха от конюшнята; неведнъж беше виждал и лица на възрастни, пребледнели от несправедливостта и чувството на безсилие.

— Нямам нужда от отпочинал кон — побърза да каже той. Стори му се, че собственикът въздъхна с облекчение. — Само ще похапна, изгладнях по пътя — добави куриерът. — Има ли нещо в гърнето?

— Само малко супа остана, сега ще ви донеса. Седнете. Ще нощувате ли? Вече се стъмва.

Аплегат се замисли. Преди два дни се беше срещнал с Хансом, негов познат куриер, и изпълнявайки заповедите си, бяха разменили послания. Хансом взе писмата и посланието за крал Демавенд и потегли през Темерия и Махакам към Венгерберг. Аплегат, който взе пощата за крал Визимир Редански, се отправи към Оксенфурт и Третогор. Оставаха му повече от триста мили път.

— Ще похапна и ще тръгвам — реши той. — Пълнолуние е, а пътят е равен.

— Както желаете.

Супата беше рядка и безвкусна, но куриерът не обръщаше внимание на такива дреболии. Наслаждаваше се на вкуса на храната вкъщи, когато готвеше съпругата му, а по време на път ядеше каквото му попадне. Сега сърбаше бавно, хванал неловко лъжицата с изтръпнали от държането на юздите пръсти.

Дремещият на пейката до печката котарак изведнъж вдигна глава и започна да съска.

— Кралски куриер?

Аплегат потрепна. Въпросът беше зададен от човека, седящ в сенките. Той излезе на светло и се приближи до куриера. Имаше бели като мляко коси, стегнати с минаваща през челото кожена лента. Носеше черен кафтан, покрит със сребърни гвоздеи, и високи ботуши. Над дясното му рамо проблясваше сферичната основа на ръкохватката на закачения на гърба му меч.

— Накъде пътуваш?

— Накъдето ме изпрати кралската воля — отговори студено Аплегат. Никога не отговаряше по друг начин на подобни въпроси.

Белокосият мълча известно време, оглеждайки внимателно куриера. Имаше неестествено бледо лице и странни тъмни очи.

— Кралската воля вероятно те кара да бързаш? — каза най-накрая той с неприятен, леко хриплив глас. — Сигурно трябва да потеглиш спешно?

— А на вас това какво ви влиза в работата? Какъв сте вие, че да ме подканвате да тръгвам?

— Аз съм никой — усмихна се с неприязън белокосият. — И не те подканвам. Но на твое място бих тръгнал колкото се може по-бързо. Не искам да ти се случи нещо лошо.

Аплегат имаше изпитан на практика отговор и на такива забележки. Кратък и лаконичен. Неагресивен и спокоен — но същевременно напомняше на кого служат кралските куриери и какво заплашва онези, които се осмелят да посегнат на куриер. Но в гласа на непознатия имаше нещо, което накара Аплегат да се въздържи от обичайния отговор.

— Трябва да дам възможност на коня ми да отдъхне, господине. Час, може би два.

— Разбирам — кимна белокосият и вдигна глава, сякаш вслушвайки се в долитащите отвън гласове. Аплегат също наостри слух, но чу само песента на щурците. — Почивай си тогава. — Белокосият оправи минаващия през гърдите му ремък на меча. — Но не излизай навън. Каквото и да стане, не излизай.

Аплегат се въздържа от въпроси. Той усети инстинктивно, че така ще е по-добре. Наведе се над чинията си и възобнови ловенето на малобройните пръжки, плуващи в супата. Когато вдигна глава, белокосият вече не беше в помещението.

След две минути зацвили кон, затропаха копита.

В стаята влязоха трима мъже. Когато ги видя, кръчмарят започна бързо да търка чашите. Жената с бебето се премести по-близо до дремещия мъж и го събуди с побутване. Аплегат придвижи към себе си стола, на който беше оставил колана и сабята си.

Мъжете тръгнаха към тезгяха, хвърляйки бързи изпитателни погледи към гостите. Вървяха бавно, подрънквайки с шпорите и с оръжията си.

— Добре дошли, милостиви господа — изкашля се кръчмарят. — Какво ще желаете?

— Ракия — каза единият, нисък и набит, с дълги като на маймуна ръце, въоръжен с две зерикански саби, чиито ремъци са пресичаха върху гърдите му. — Ще пийнеш ли, професоре?

— Позитивно с удоволствие — съгласи се вторият мъж, намествайки върху острия си нос очила със златни рамки, украсени с шлифовани сини планински кристали. — Стига спиртът да не е фалшифициран с някакви съставки.

Кръчмарят наля. Аплегат забеляза, че ръцете му треперят. Мъжете се обърнаха с гръб към тезгяха и се облегнаха на него, като отпиваха бавно от глинените си чашки.

— Любезни стопанино — обади се внезапно очилатият, — струва ми се, че неотдавна оттук са минали две дами, които са се отправили към Горс Велен?

— Оттук минават всякакви хора — измънка стопанинът.

— Издирвани дами — изрече бавно очилатият. — Не може да не си ги съзрял. Едната от тях е чернокоса и необикновено красива. Носи се върху вран жребец. Втората е по-млада и зеленоока и пътешества на гърба на петниста кобила. Да са били тук?

— Не — изпревари Аплегат кръчмаря, усещайки внезапен студ върху раменете си. — Не са били тук.

Сивопера опасност. Горещ пясък…

— Куриер?

Аплегат кимна.

— Откъде и накъде?

— Откъдето и накъдето ме изпрати кралската повеля.

— Случайно да си се натъкнал по пътя на дамите, които проучвам?

— Не.

— Нещо много бързо отричаш — намеси се третият мъж, висок и слаб като върлина. Косите му бяха черни и блестящи, като намазани с мазнина. — Не забелязах да си напрягаш особено паметта.

— Стига, Хеймо — махна с ръка очилаткото. — Това е куриер. Не предизвиквай проблеми. Как се казва това населено място, стопанино?

— Анхор.

— Какво е разстоянието до Горс Велен?

— А?

— Колко мили е дотам?

— Не съм мерил милите. Но е на три дни езда.

— С кон?

— С каруца.

— Хей! — внезапно възкликна полугласно ниският, изправи се и погледна към двора през отворената врата. — Погледни през прозореца, професоре. Какъв е този? Дали не е…

Очилатият погледна навън и лицето му изведнъж се намръщи.

— Да — изсъска той. — Действително е той. Провървя ни все пак.

— Ще почакаме ли да влезе?

— Няма да влезе. Видял е конете ни.

— Знае, че ние…

— Млъкни, Якса. Той говори нещо.

— Имате избор — разнесе се от двора леко хриплив, но висок глас, който Аплегат веднага разпозна. — Един от вас ще излезе и ще ми каже кой го е наел. Тогава ще си тръгнете без произшествия. Или излезте и тримата. Аз чакам.

— Кучи син… — промърмори чернокосият. — Знае. Какво ще правим?

Очилатият бавно остави чашката на бара.

— Това, за което ни е платено.

Той плю върху дланите си, размърда пръсти и извади меча си. Когато видяха това, другите двама също оголиха остриетата си. Собственикът отвори уста, за да извика, но веднага я затвори, срещайки студения поглед иззад синкавите очила.

— Всички да стоят тук — изсъска очилаткото. — И нито звук! Хеймо, когато се започне, опитай се да му минеш в гръб. Е, момчета, късмет. Излизаме.

Започна се веднага, щом излязоха. Стонове, тропот на крака, звънтене на мечове. А после вик. От онези, от които на човек му се изправят косите.

Стопанинът пребледня, жената със синините около очите извика приглушено, притискайки с две ръце бебето към гърдите си. Котаракът върху пейката скочи на крака и изви гръб, а опашката му настръхна като четка. Аплегат бързо отмести стола си към ъгъла. Държеше сабята на коленете си, но не я изваждаше от ножницата.

Откъм двора отново се разнесе тропот, последван от свистене и звънтене на мечове.

— Ах, ти… — извика някой диво, и в този вик, макар и да завърши с ужасна ругатня, имаше повече отчаяние, отколкото ярост. — Ти…

Свистене на мечове. И отново висок, пронизващ писък, който сякаш разкъсваше въздуха на парчета. Тупване, сякаш върху дъските е паднал тежък чувал със зърно. Откъм конюшнята — тропане на копита, цвилене на изплашени коне.

Върху дъските — отново тропане, тежките, бързи крачки на бягащ човек. Жената с кърмачето се притисна към мъжа, кръчмарят опря гръб в стената. Аплегат извади сабята си, но все още я криеше под масата. Стъпките на бягащия човек се приближаваха към кръчмата, беше ясно, че след миг ще застане на вратата. Но преди това да се случи, изсвистя острие.

Човекът изкрещя и веднага след това влетя в помещението. Изглеждаше, че ще падне на прага, но не падна. Бавно направи няколко крачки и едва тогава рухна тежко насред кръчмата, вдигайки прахта, натрупала се в процепите на пода. Падна по лице, свивайки ръцете си и краката си в коленете. Кристалните очила паднаха с дрънчене върху дъските и се разбиха на синкава каша. Изпод неподвижното тяло бавно започна да се разтича тъмна, лъщяща локва.

Никой не помръдна. Никой не издаде нито звук.

В помещението влезе белокосият.

С едно ловко движение прибра меча, който до момента здраво стискаше, в ножницата. Човекът се приближи към тезгяха, като дори не удостои с поглед лежащия на пода труп. Кръчмарят се присви.

— Лоши хора… — каза хрипливо белокосият. — Лоши хора, обаче умряха. Когато дойде съдебният изпълнител, може да се окаже, че е била определена награда за главите им. Нека постъпят с нея както сметнат за необходимо.

Кръчмарят закима усърдно.

— Може и да се случи съдружници или приятели на тези лоши хора да разпитват за съдбата им — продължи след малко белокосият. — На тях им кажи, че ги е разкъсал Вълка. Белия вълк. И им заръчай често да се оглеждат. Някой ден, когато се обърнат назад, ще видят Вълка.

* * *

Когато три дни по-късно Аплегат достигна до портите на Третогор, вече отдавна беше минало полунощ. Вбеси се, защото му се наложи да стърчи дълго време над рова и да вика — стражите спяха като мъртъвци и се забавиха страшно много с отварянето на портата. Олекна му, след като ги напсува здраво — до трето поколение назад. После с удоволствие изслуша как разбуденият началник-караул допълва думите му със съвсем нови подробности и пожелания за майките, бабите и прабабите на войниците. Разбира се, Аплегат не можеше и да си мечтае да бъде приет от крал Визимир през нощта. Но това всъщност го устройваше — той се надяваше да поспи до сутринта, поне до утринните камбани. Обаче грешеше. Вместо да му посочат място за почивка, незабавно го отведоха в караулното помещение. В стаята го чакаше не градоначалникът, а друг човек, едър и дебел — това беше Дийкстра, довереникът на краля на Редания. Дийкстра — куриерът знаеше това — беше упълномощен да изслушва сведенията, предназначени само за краля. Аплегат му връчи писмата.

— Има ли устно послание?

— Да, господине.

— Говори.

— „От Демавенд за Визимир — изрецитира Аплегат, примижавайки. — Първо: Маскираните ще бъдат готови на втората нощ след юлското новолуние. Наблюдавай Фолтест, да не ни подведе. Второ: Няма да почета с личното си присъствие Събора на умниците в Танед, не те съветвам и ти да го правиш. Трето: Лъвчето е мъртво.“

Дийкстра леко се намръщи и забарабани с пръсти по масата.

— Ето писмата за крал Демавенд. А устното послание… Слушай добре и го запомни точно. Ще го предадеш на твоя крал дума по дума. Само на него. На никого другиго. На никого, разбра ли?

— Разбрах, господине.

— Съобщението е следното: „От Визимир за Демавенд. Маскираните непременно да бъдат спрени. Някой ни е предал. Пламък е събрал армия в Дол Ангра и само чака повод.“ Повтори.

Аплегат повтори.

— Добре — кимна Дийкстра. — Ще тръгнеш веднага щом изгрее слънцето.

— От пет дни съм на път, благородни господине. — Куриерът потърка задника си. — Да можех да поспя поне до обяд. Ще позволите ли?

— А твоят крал Демавенд сега спи ли нощем? А аз спя ли? Дори само за този въпрос би трябвало да си изядеш боя, момче. Похапни, после си поотдъхни върху сеното. А на разсъмване ще потеглиш. Наредих да ти дадат расов жребец, ще видиш — носи се като вихър. И не се цупи. Вземи си кесията с допълнителна премия, за да не говориш после, че Визимир е стиснат.

— Благодаря, господине.

— Внимавай в горите край Понтар. Там са били забелязани „катерици“. А и най-обикновените разбойници не са рядкост там.

— Знам, знам, господине. О, какво видях преди три дни…

— Какво видя?

Аплегат бързо преразказа събитията в Анхор. Дийкстра слушаше, скръстил огромните си ръце на гърдите си.

— Професора… — изрече той замислено. — Хеймо Кантор и Късия Якс. Убити от вещер. В Анхор, на пътя, водещ към Горс Велен, тоест към Танед, към Гарщанг… А Лъвчето мъртво ли е?

— Какво казахте, господине?

— Нищо. — Дийкстра вдигна глава. — Нищо, което да е предназначено за теб. Отпочини си. А при изгрев-слънце — на път.

Аплегат изяде каквото му поднесоха, полежа малко, но дори не можа да затвори очи от умора, а на зазоряване вече беше излязъл от градската порта. Жребецът наистина се оказа бърз, но поривист. Аплегат не обичаше такива коне.

Гърбът между лявата плешка и гръбначния стълб го сърбеше страшно — явно го беше ухапала бълха, докато беше дрямал в конюшнята. И нямаше как да се почеше.

Жребецът се вдигна на задните си крака и изцвили. Куриерът го пришпори и конят се понесе в галоп. Трябваше да бърза.

* * *

— Gar’ean — изсъска Каирбре, поглеждайки иззад клоните на дървото, от което наблюдаваше пътя. — En Dh’oine aen evall a strsede!

Торувел се надигна от земята, хвана колана с меча и го препаса около кръста си, побутна с върха на обувката си бедрото на Яевин, който дремеше отстрани, облегнат на стената на ямата. Елфът скочи, изсъска, опарен от нагорещения пясък, който беше докоснал с ръка.

— Que suecc’s?

— Конник на пътя.

— Един? — Яевин вдигна лъка и колчана си. — Каирбре? Само един ли е?

— Един е. Приближава се.

— Тогава да му видим сметката. Един Dh’oine по-малко.

— Успокой се. — Торувел го хвана за ръкава. — Защо? Задачата ни е да разузнаем и после да се присъединим към отряда. Защо да убиваме цивилни на пътя? Нима това е борбата за свобода?

— Точно това е. Отдръпни се.

— Ако на пътя остане труп, всеки преминаващ патрул ще вдигне шум. Войската ще започне да ни преследва. Ще завардят бродовете, може да имаме трудности с преминаването на другия бряг на реката!

— По този път минават малко конници. Докато открият трупа, ще бъдем далеч.

— Този конник също вече е далеч — подхвърли от дървото Каирбре. — Вместо да бърборите, трябваше да стреляш. Сега вече не можеш да го достигнеш. Поне на двеста стъпки разстояние е.

— С моята шейсетфунтовка? — Яевин погали лъка си. — Трийсетцаловата ми флейта? Освен това онзи не е на двеста стъпки. Това са най-много сто и петдесет стъпки. Mirę, que spar aen’le.

— Яевин, престани…

— Thaess aep, Toruviel…

Елфът завъртя шапката така, че да не му пречи закрепената за нея катерича опашка, опъна тетивата бързо и силно до ухото си, прицели се прецизно и стреля.

Аплегат не чу нищо. Това беше „тиха“ стрела, специално снабдена с дълги и тънки сиви пера, а по дължината и бяха издълбани жлебове за увеличаване на еластичността и намаляване на тежестта. Тривърхият, остър като брадва накрайник се вряза в гърба на куриера, между плешката и гръбначния стълб. Върховете бяха разположени под ъгъл — при забиването си в тялото накрайникът се завъртя като винт, разсичайки мускулите, разкъсвайки кръвоносните съдове и чупейки костите. Аплегат падна върху шията на коня и се плъзна на земята като чувал с вълна.

Пясъкът на пътя беше горещ — слънцето така го беше нагряло, че от него се вдигаше пара. Но куриерът вече не усещаше това. Беше умрял мигновено.

Втора глава

Да кажа, че съм я познавал, би било преувеличение. Мисля, че освен вещера и магьосницата, никой не я познаваше наистина. Когато я видях за пръв път, не ми направи особено впечатление, въпреки доста необичайните съпътстващи обстоятелства. Познавах хора, които твърдяха, че още веднага, от първата си среща с девойката, са усещали полъха на смъртта, идващ от нея. Обаче на мен тя ми се стори съвсем обикновена, макар и да знаех, че не е обикновена — и затова усилено се стараех да забележа, открия, почувствам необикновеното в нея. Но не забелязах нищо и не усетих нищо. Нищо, което би могло да бъде сигнал, предчувствие или предзнаменование за по-късните трагични събития. Тези събития, причина за които беше тя. И които тя самата предизвика.

Лютичето

„Половин век поезия“

При самия кръстопът, там, където свършваше гората, в земята бяха забити девет стълба. На върха на всеки от стълбовете беше нанизано колело от каруца. Над колелата кръжаха врани и гарвани и кълвяха и разкъсваха труповете, привързани към обръчите и спиците. Наистина, височината на стълбовете и голямото количество птици позволяваха да се види само, че върху колелата има някакви останки. Но това несъмнено бяха трупове. Нямаше какво друго да бъде.

Цири извърна глава и с погнуса сбърчи нос. Вятърът духаше откъм стълбовете и над кръстопътя се носеше непоносимата смрад на разлагаща се плът.

— Забележителна декорация. — Йенефер се наведе в седлото и се изплю на земята, забравила, че съвсем неотдавна се беше накарала здравата на Цири за подобна постъпка. — Живописна и ароматна. Но защо тук, накрая на гората? Обикновено тези неща ги слагат веднага след градските стени. Права ли съм, добри хора?

— Това са „катерици“, благородна госпожо — побърза да разясни един от пътуващите търговци, които настигнаха на кръстовището, докато спираше петнистия кон, впрегнат в каруцата му. — Елфи. Там, на тези стълбове. Затова и стълбовете стоят в гората. За предупреждение към останалите „катерици“.

— Означава ли това — погледна го магьосницата, — че хванатите живи Scoia’tael ги довеждат тук…

— Елфите рядко допускат да бъдат хванати живи, госпожо — прекъсна я търговецът. — А дори и войниците да успеят да хванат някого, го откарват в града, защото има заселници нехора. Когато те видят екзекуцията на пазарския площад, веднага им минава желанието да се присъединят към „катериците“. Обаче когато убият такива елфи в битка, докарват труповете им на кръстопътя и ги овесват на стълбовете. Понякога ги возят доста отдалеч — когато ги докарат, вече здравата са се размирисали…

— Като си помисля само — промърмори Йенефер, — че на нас ни е забранено да практикуваме некромантия от уважение към величието на смъртта и тленните останки, на които им се полагат почести, покой, ритуални и церемониални погребения…

— Какво казахте, госпожо?

— Нищо. Давай по-бързо, Цири, да се махаме по-надалеч от това място. Пфу, имам чувството, че цялата съм пропита от тази смрад.

— Аз също, олеле-е-е — каза Цири, обикаляйки като рис впряга на търговеца. — Да потеглим в галоп, а?

— Добре… Цири! В галоп, а не като подивели!

* * *

Скоро зърнаха град — голям, заобиколен от стени, увенчани с кули с островърхи блестящи покриви. А отвъд града в лъчите на утринното слънце искреше синьо-зелено море, осеяно тук-там с белите петънца на платна. Цири спря коня си на края на пясъчната урва, надигна се в стремената, жадно подуши аромата на бриза.

— Горс Велен — каза Йенефер, приближавайки се и спирайки до нея. — Пристигнахме най-накрая. Връщаме се на пътя.

На пътя отново преминаха в лек галоп, оставяйки зад гърба си няколко волски впряга и пешеходци, натоварени с наръчи дърва. Когато изпревариха всички и останаха сами, магьосницата задържа коня си и с жест спря Цири.

— Приближи се — каза тя. — Още по-близо. Вземи юздата ми и води коня ми. Ще ми трябват и двете ми ръце.

— Защо?

— Вземи юздата, помолих те.

Йенефер измъкна от дисагите сребърно огледалце, потърка го, тихо изрече заклинание. Огледалцето се изплъзна от дланта й, издигна се и увисна над шията на коня, точно срещу лицето на магьосницата.

Цири въздъхна изумено, облиза устни.

Магьосницата извади от дисагите гребен, свали шапката си и няколко минути енергично разресва косите си. Цири мълчеше. Знаеше, че докато Йенефер се грижи за косите си, не бива да й се пречи или да я разсейват. Живописният и наглед небрежен безпорядък на нейните буйни и извити къдрици се появяваше в резултат на продължителни старания и изискваше доста усилия.

Магьосницата бръкна отново в дисагите. Сложи си диамантени обеци на ушите и стегна гривни на китките си. Свали шала си и разкопча блузата си, оголвайки шията си, при което вече се виждаше и черната кадифена панделка, украсена с обсидианова звезда.

— Ха! — не издържа най-накрая Цири. — Знам защо правиш това. Искаш да изглеждаш добре, защото отиваме в града! Познах ли?

— Позна.

— А аз?

— Какво ти?

— Също искам да изглеждам добре. Ще се среша…

— Сложи си шапката — изрече рязко Йенефер, без да спира да се вглежда във висящото над ушите на коня огледало. — Точно там, където беше. И скрий косите си под нея.

Цири гневно изсумтя, но веднага се подчини. Отдавна се беше научила да различава оттенъците в гласа на магьосницата. Знаеше кога може да опита да спори, и кога — не.

След като най-накрая приведе в ред къдриците на челото си, Йенефер извади от дисагите си зелено стъклено шишенце.

— Цири — каза тя, вече по-меко, — нашето пътешествие е обвито в тайна и още не е свършило. Затова трябва да криеш косите си под шапката. На всички градски порти има хора, на които им се плаща за точно и старателно наблюдение на пътниците. Разбираш ли?

— Не — отговори нахално Цири, дърпайки юздата на врания жребец на магьосницата. — Ти така се разкраси, че на тези наблюдатели на портата ще им изскочат очите! И това ако е потайност!

— Градът, към който сме се насочили, се казва Горс Велен — усмихна се Йенефер. — Аз нямам нужда да се крия в Горс Велен, а даже, бих казала, напротив. Но при теб нещата са по-различни. Никой не бива да те запомня.

— Тези, които зяпат теб, ще забележат и мен!

Магьосницата отвори шишенцето, от което се разнесе ухание на люляк и касис. Сложи на върха на пръста си малко от съдържанието на шишенцето и го втри под очите си.

— Съмнявам се, че някой ще ти обърне внимание — изрече тя със загадъчна усмивка.

* * *

Пред моста имаше дълга колона от конници и каруци, а пред портата се тълпяха пешеходци, чакайки да минат през пункта за проверка. Цири изсумтя, възмутена от перспективата за дълго чакане. Обаче Йенефер се изправи в седлото и потегли в тръс, гледайки високо над главите на пешеходците, които бързо отстъпваха, правейки й път и покланяйки се с уважение. Стражите с дълги ризници също забелязаха магьосницата веднага и й освободиха пътека, без да жалят дръжките на копията, с които налагаха опърничавите или твърде бавните.

— Тук, тук, благородна госпожо! — извика един от стражите, зяпнал Йенефер и пребледнял. — Влезте тук, моля! Отстъпете! Отстъпете, нахалници!

Спешно извиканият началник на караула се подаде от караулното, навъсен и ядосан, но когато видя Йенефер, се изчерви, опули очи и отвори уста, след което се поклони ниско.

— Покорно ви приветствам в Горс Велен, благородна госпожо — промърмори той, като се изпъна и се опули още повече. — На вашите услуги съм… Мога ли с нещо да ви услужа? Да осигуря ескорт? Гид? Може би да повикам някого?

— Няма нужда. — Йенефер се изправи в седлото и го погледна отвисоко. — Ще бъда в града за кратко. Отивам в Танед.

— О, разбира се… — Войникът запристъпва от крак на крак, без да откъсва поглед от лицето на магьосницата. Останалите стражи се държаха по същия начин. Цири се изпъчи гордо и вирна глава, но забеляза, че никой не я гледа. Сякаш изобщо не съществуваше.

— Разбира се — повтори командирът на стражата. — Да, в Танед… На Събора. Естествено. В такъв случай ви пожелавам…

— Благодаря. — Магьосницата подкара коня си, като очевидно изобщо не я интересуваше какво е искал да й пожелае командирът. Цири я последва. Стражите се кланяха на преминаващата Йенефер, като все така не удостояваха с поглед девойката.

— Не те попитаха дори за името ти — промърмори тя, настигайки Йенефер и ловко насочвайки коня между издълбаните в калта коловози. — Нито за това къде отиваме! Омагьоса ли ги?

— Не тях. Себе си.

Магьосницата се обърна и Цири ахна. Очите на Йенефер пламтяха с виолетов блясък, а лицето й сияеше от красота. Ослепителна. Предизвикателна. Опасна. И неестествена.

— Зеленото шишенце! — веднага се досети Цири. — Какво имаше в него?

— Гламарие. Еликсир, по-точно — мехлем за специални случаи. Цири, трябва ли да минаваш през всяка локва по пътя?

— Искам да измия краката на коня над копитата!

— Не е валял дъжд цял месец. Това не е вода, а помия и конска пикня!

— Аха… Кажи ми, защо използва този еликсир? Чак толкова важно ли беше…

— Това е Горс Велен — прекъсна я Йенефер. — Град, който дължи в значителна степен благополучието си на магьосниците. Или по-точно — на магьосничките. Ти сама видя как се отнасят към магьосничките. А на мен не ми се искаше нито да се представям, нито да доказвам коя съм. Предпочетох това да бъде ясно от пръв поглед. След онази червена къща ще завием наляво. По-бавно, Цири, сдържай коня си, защото ще бутнеш някое дете.

— А защо трябваше да идваме тук?

— Вече ти говорих за това.

Цири изсумтя, стисна устни, силно сръга коня с пета. Кобилата се вдигна на задните си крака, като едва не се стовари върху разминаващата се с тях каруца. Коларят се надигна от капрата и понечи да я нагости с каруцарски букет от ругатни, но при вида на Йенефер бързо седна обратно и се зае внимателно да изучава цървулите си.

— Още един такъв скок — процеди Йенефер, — и ще се скараме. Държиш се като недорасла коза. Срамувам се от теб.

— Искаш да ме дадеш в някакво училище, нали? Аз не искам!

— Тихо! Хората ни зяпат.

— Зяпат теб, не мен! Не искам да ходя в никакво училище! Обеща ми, че винаги ще бъдеш с мен, а сега искаш да ме изоставиш! Сама! Не искам да бъда сама!

— Няма да си сама. В училището има много девойки на твоята възраст. Ще имаш много приятелки.

— Не искам приятелки. Искам да съм с теб и с… Мислех си, че…

Йенефер се обърна рязко.

— Какво си мислеше?

— Мислех си, че отиваме при Гералт. — Цири предизвикателно вдигна глава. — Знам много добре за какво мислеше по време на целия път. И защо въздишаше нощем…

— Достатъчно — изсъска магьосницата, а видът на пламтящите й очи накара Цири да притисне лице в конската грива. — Прекалено нагла си станала. Напомням ти, че времето, когато можеше да възразяваш, е отминало безвъзвратно. И това е така по твоята собствена воля. И сега трябва да си послушна. И да правиш това, което ти наредя. Разбра ли?

Цири кимна.

— Това, което ти наредя, ще бъде най-доброто за теб. Винаги. И затова ще ме слушаш и ще изпълняваш всичките ми разпореждания. Ясно ли е? Спри коня. Пристигнахме.

— Това ли е училището? — промърмори Цири, хвърляйки поглед към внушителната фасада на сградата. — Това вече…

— Нито дума повече. Слизай. И се дръж подобаващо. Това не е училището, училището се намира в Аретуза, не в Горс Велен. Това е банка.

— А за какво ни е банка?

— Помисли. Слизай, казах. Не в локвата! Остави коня, за това си има прислуга. Свали ръкавиците. В банка не се влиза с ръкавици за езда. Погледни ме. Оправи шапчицата си. Изравни якичката. Изправи се. Не знаеш какво да правиш с ръцете си? Тогава не прави нищо!

Цири въздъхна.

Слугите, които се изсипаха от сградата, бяха джуджета. Цири ги заразглежда с интерес. Макар и да бяха също толкова ниски, яки и брадати, те по нищо не приличаха на нейния приятел Ярпен Зигрин и неговите „момчета“. Слугите бяха безлични, еднакво облечени, никакви. И раболепни, което изобщо не можеше да се каже за Ярпен Зигрин и момчетата му.

Йенефер и Цири влязоха вътре. Магическият еликсир продължаваше да действа, така че появата на Йенефер моментално предизвика голямо раздвижване, суетене, поклони, раболепие, поздравления и деклариране на готовност да се услужи, прекратени с появата на извънредно дебело, богато облечено и белобрадо джудже.

— Уважаема Йенефер! — забуча джуджето, подрънквайки със златната верижка, висяща на мощния му врат, значително по-ниско от бялата му брада. — Каква изненада! И каква чест. Моля, заповядайте в кантората. А вие там, не стойте и не зяпайте! Хващайте се за работа, заемайте се със сметките! Вилфи, веднага донеси в кантората бутилка „Кастел де Ньоф“, реколта… Ти сам знаеш коя реколта. Живо, на бегом! Заповядай, заповядай, Йенефер. Истинско удоволствие е да те видя. Изглеждаш… Ех, по дяволите, направо спираш дъха!

— Ти също се държиш, Джанкарди — усмихна се магьосницата.

— Надявам се. Моля, моля при мен, в кантората. Не, не, първо дамите. Нали знаеш пътя, Йенефер?

В кантората беше мрачничко и приятно прохладно, във въздуха се носеше миризма, която Цири помнеше от кулата на писаря Яре — миризмата на мастило, пергаменти и прах, покриваща дъбовите мебели, гоблените и старите книги.

— Сядайте, моля. — Банкерът придърпа едно тежко кресло за Йенефер, огледа Цири с интерес. — Хм…

— Дай й някаква книга, Молнар — подхвърли небрежно магьосницата, забелязвайки погледа му. — Тя обожава книгите. Ще седне накрая на масата и няма да ни пречи. Нали, Цири?

Цири не сметна за необходимо да потвърждава.

— Книга, хм, хм… — притесни се джуджето, приближавайки се към скрина. — Какво имаме тук? О, книга за приходите и разходите… Не, не това. Мита и пристанищни такси… Също не. Кредит и акредитив? Не. О, а това как е попаднало тук? Дявол знае… Но може би точно това ще бъде. Заповядай, момиче.

Книгата се наричаше Physiologus и беше страшно стара и доста раздърпана. Цири предпазливо прелисти корицата и няколко страници. Произведението я заинтересува веднага, защото се отнасяше за загадъчни чудовища и зверове и беше пълно с гравюри. Следващите няколко минути тя се стараеше да разделя вниманието си между книгата и разговора на магьосницата с банкера.

— Имаш ли някакви писма за мен, Молнар?

— Не. — Банкерът наля вино на Йенефер и на себе си. — Не е идвало нито едно ново. Последното, отпреди месец, ти го препратих по обичайния начин.

— Получих го, благодаря. А случайно… някой да се е интересувал от тези писма?

— Тук — не — усмихна се Молнар Джанкарди. — Но това беше изстрел точно в целта, скъпа моя. Банка „Вивалди“ доверително ме информира, че някой се е опитал да проследи писмата. Освен това техният филиал във Венгерберг е разкрил опит да се проследят операциите по личната ти сметка. Един от служителите се е оказал нелоялен.

Джуджето млъкна и погледна Йенефер изпод гъстите си вежди. Цири наостри слух. Йенефер мълчеше, играейки си с обсидиановата си звезда.

— Вивалди — поде банкерът, понижавайки глас — не е можел или не е искал да провежда следствие. Нелоялният и податлив на подкупи служител паднал пиян в един ров и се удавил. Нещастен случай. Жалко. Твърде бързо, твърде невнимателно…

— Загубата не е голяма, няма да страдаме — наду устни магьосницата. — Знам кой се интересува от писмата ми и от сметките ми, разследването на Вивалди не би разкрило нищо сензационно.

— Щом така смяташ… — Джанкарди се почеса по брадичката. — В Танед ли отиваш, Йенефер? На големия Събор на магьосниците?

— Естествено.

— Да решавате съдбините на света?

— Нека да не преувеличаваме.

— Носят се най-различни слухове — сухо рече банкерът. — И се случват най-различни неща.

— Какви, ако не е тайна?

— От миналата година — каза Джанкарди, поглаждайки брадата си — се наблюдават удивителни колебания в данъчната политика… Знам, че това не те интересува…

— Говори.

— Удвоен размер на общия данък и данък сгради, както и данъците, вземани директно от военните власти. Всички търговци и предприемачи трябва да плащат допълнително на кралската хазна „десети грош“, напълно нов данък, по един грош от всеки нобел оборот. Джуджетата, гномите, елфите и полуръстовете освен това плащат повишени общ данък и данък сгради. А ако осъществяват търговска или производствена дейност, отгоре на всичко се облагат и с „дарителски“ данък за нехора, възлизащ на десет процента. По такъв начин аз отчислявам в хазната над шейсет на сто от доходите си. Моята банка, в това число и всичките й филиали, дава на Четирите кралства шестстотин гривена годишно. За твое сведение, това е почти тройно повече от данъците, които някой богат дук или граф плаща на кралската хазна.

— А хората не плащат ли „дарителски“ данък за армията?

— Не. Плащат само общ данък и данък сгради.

— Следователно — поклати глава магьосницата — джуджетата и другите нехора финансират провеждащата се в горите кампания против Scoia’tael. Очаквах нещо такова. Но какво общо има това със Събора на Танед?

— След вашите събори винаги става нещо — промърмори банкерът. — Впрочем, надявам се този път да стане обратното — съборът ви да сложи край на това, което става. Много бих се радвал, например, да спрат тези странни скокове в цените.

— Поясни.

Джуджето се разположи удобно в креслото и сплете пръсти върху прикрития от брадата му корем.

— Работя в своята област от доста години — каза той. — Достатъчно дълго, за да съм се научил да свързвам движението на някои цени с определени факти. В последно време цените на скъпоценните камъни скочиха много. Много се търсят.

— Обменят пари в брой срещу скъпоценности, за да избегнат загуби при колебанията на курса и обезценяването на парите?

— И това също. Освен това камъните имат още едно огромно предимство. Лежащата в джоба кесия с няколко унции диаманти се равнява по стойност на около петдесет гривена, а такава сума в монети тежи двайсет и пет фунта и изисква доста солидна торба. С кесия в джоба може да се бяга доста по-бързо, отколкото с торба на рамо. А и двете ти ръце са свободни, което също не е без значение. С едната си ръка можеш да държиш жена си, а с другата, ако се наложи — и да халосаш някого.

Цири тихичко прихна, но Йенефер веднага я успокои със страховит поглед.

— Следователно — вдигна глава тя — има такива, които предварително се подготвят да бягат. Интересно, накъде?

— Най-високо се котира далечният Север. Хенгфорс, Ковир, Повис. Първо, защото е наистина далече. Второ, тези държави са неутрални и са в добри отношения с Нилфгард.

— Разбирам. — Язвителната усмивка не слизаше от лицето на магьосницата. — Значи диамантите в джоба, жената — за ръката, и на Север? А не е ли твърде рано? Всъщност, както и да е. Какво друго поскъпва, Молнар?

— Лодките.

— Какво?

— Лодките — повтори джуджето и се озъби. — Всички корабостроители от крайбрежието строят лодки, поръчани от интендантите на армията на крал Фолтест. Интендантите плащат добре и постоянно правят нови поръчки. Ако имаш свободен капитал, Йенефер, вложи го в лодки. Златен бизнес. Изработваш лодка от тръстика и кора, представяш фактура за гемия от първокачествено борово дърво, делиш горницата наполовина с интенданта…

— Стига шегички, Джанкарди. Обясни за какво става въпрос.

— Тези лодки — каза неохотно банкерът, гледайки в тавана, — ги транспортират на юг. До Соден и Бруге, за Яруга. Но доколкото ми е известно, не ги използват, за да ловят риба с тях, а ги крият в горите по десния бряг. И разправят, че войниците с часове тренират да влизат и излизат от тях. Засега на сушата.

— Аха — прехапа устни Йенефер. — Но защо някои бързат толкова много за север? Яруга е на юг.

— Съществуват основателни опасения — промърмори банкерът, поглеждайки Цири, — че император Емхир вар Емрейс няма да остане възхитен от вестта, че тези лодки са пуснати във водата. Някои предполагат, че това може да разгневи Емхир, и тогава би било най-добре да са колкото се може по-далеч от нилфгардската граница… По дяволите, поне до жътва. Ако жътвата е отминала, ще въздъхна с облекчение. Ако има нещо да става, ще бъде преди жътва.

— Реколтата ще бъде в хамбарите — изрече бавно Йенефер.

— Съгласен съм. Трудно е конете да пасат на стърнището, а крепост с пълни хамбари се обсажда дълго… Времето благоприятства земеделците и реколтата обещава да е добра. Да, времето е необикновено хубаво. Слънцето пече, не се очакват дъждове… А в Дол Ангра Яруга е много плитка… Лесно е да се прекоси. И в двете посоки.

— Защо Дол Ангра?

— Надявам се — банкерът поглади брадата си, измервайки магьосницата с проницателен поглед, — че мога да ти се доверя.

— Винаги си можел, Джанкарди. И нищо не се е променило.

— Дол Ангра — изрече бавно банкерът, — това са Лирия и Аедирн, които имат военен съюз с Темерия. Нали не мислиш, че Фолтест купува тези лодки за себе си?

— Не — отговори бавно магьосницата. — Не мисля. Благодаря за информацията, Молнар. Кой знае, може и да имаш право? Може и на Събора да ни се удаде да повлияем на съдбата на света и населяващите го хора?

— Не забравяйте и за джуджетата — изсумтя Джанкарди. — И за техните банки.

— Ще се постараем. Но след като вече заговорихме за това…

— Слушам те внимателно.

— Имам разходи, Молнар. А ако изтегля нещо от сметката при Вивалди, сигурно ще има още някой, готов да се удави, така че…

— Йенефер — прекъсна я джуджето, — ти имаш неограничен кредит при мен. Погромът във Венгерберг се случи много отдавна. Може и да си го забравила, но аз няма да го забравя никога. Никой от семейство Джанкарди няма да го забрави. Колко ти трябват?

— Хиляда и петстотин темерийски орени, които да се преведат във филиала на Чианфанели в Еландер, на името на храма на Мелителе.

— Смятай го за направено. Приятен превод — даренията за храмове не се облагат с данъци. Какво още?

— Колко е сега годишната такса за обучение в училището в Аретуза?

Цири наостри слух.

— Хиляда и двеста новиградски крони — каза Джанкарди. — За новите ученички не жалят нищо — живеят в Аретуза като принцеси. А от тях се издържа половината град — шивачи, обущари, сладкари, доставчици…

— Знам. Внеси две хиляди по сметката на училището. Анонимно. С уговорката, че са за записване и предплата за обучение… За една ученичка.

Джанкарди остави перото, погледна към Цири и се усмихна с разбиране. Цири слушаше внимателно, преструвайки се, че разглежда книгата.

— Това ли е всичко, Йенефер?

— Още триста новиградски крони за мен, в брой. За Събора на Танед ще ми трябват поне три рокли.

— Защо са ти пари в брой? Ще ти дам банков чек. За петстотин. Вносните платове също поскъпнаха доста, а ти няма да тръгнеш да обличаш вълна или лен. И ако нещо ти потрябва — за теб или за ученичката в Аретуза, — моите магазини и складове са на твое разположение.

— Благодаря. За какъв процент ще се договорим?

— Ти си платила процентите предварително на семейство Джанкарди, Йенефер — вдигна глава джуджето. — По време на погрома във Венгерберг. Да не говорим повече за това.

— Не обичам такива дългове, Молнар.

— Аз също. Но аз съм търговец, джудже на делата. Знам какво е това дълг. Знам неговата цена. Повтарям — да не говорим повече за това. Нещата, за които помоли, можеш да ги смяташ за изпълнени. Нещата, за които не си помолила — също.

Йенефер повдигна вежди.

— Един близък за теб вещер неотдавна е посетил град Дориан — изкикоти се Джанкарди. — Доложиха ми, че е задлъжнял към тамошния лихвар със сто крони. Лихварят работи за мен. Ще уредя този дълг, Йенефер.

Магьосницата хвърли поглед към Цири и силно сви устни.

— Молнар — изрече студено тя, — не си пъхай пръстите между перилата на врата с развалени панти. Съмнявам се, че той все още ме смята за близка, а ако разбере за покриването на дълга, направо ще ме намрази. Та нали го познаваш, той е маниакално честолюбив. Отдавна ли е бил в Дориан?

— Преди десет дни. После са го видели в Малък Лег. Както ми съобщиха, оттам е отишъл в Хирундум, защото е получил поръчка от тамошните фермери. Както обикновено — да убие някакво чудовище…

— За което, както обикновено му дават грошове — гласът на Йенефер леко се измени, — които, както обикновено, едва стигат за лечението му, ако чудовището го рани. Както обикновено става. Ако искаш да направиш нещо за мен, Молнар, свържи се с фермерите от Хирундум и ги накарай да увеличат възнаграждението. Така че да има с какво да живее.

— Както обикновено — изсумтя Джанкарди. — А ако той все пак узнае това?

Йенефер погледна към Цири, която ги зяпаше и слушаше, без дори да се прави на заинтересована от Physiologus.

— А от кого би могъл да го узнае? — процеди магьосницата.

Цири сведе поглед. Банкерът се усмихна многозначително и поглади брадата си.

— Преди да се насочиш към Танед, ще минеш ли през Хирундум? Случайно, разбира се?

— Не — извърна поглед магьосницата. — Няма да мина оттам. Нека да сменим темата, Молнар.

Джанкарди отново поглади брадата си и погледна Цири. Момичето наведе глава, закашля се и се размърда в креслото.

— Правилно — съгласи се той. — Време е да сменим темата. Но твоята подопечна явно се отегчи от книгата… и от разговора ни. А това, за което искам да поговорим с теб сега, ще я отегчи още повече, както ми се струва… Съдбата на света, съдбата на джуджетата в този свят, съдбата на техните банки — каква скучна тема за млади девойки, бъдещи ученички в Аретуза! Пусни я малко изпод крилете си, Йенефер. Нека се разходи из града…

— О, да! — извика Цири.

Магьосницата се възмути и вече отваряше уста, за да възрази, но изведнъж размисли. Цири не беше сигурна, но й се стори, че причината за това беше едва забележимото намигване на банкера, докато отправяше предложението си.

— Нека момичето разгледа забележителностите на древния град Горс Велен — добави Джанкарди, усмихвайки се широко. — Полага й се малко свобода преди… Аретуза. А ние тук ще поговорим още малко за някои… хм… лични неща. Не, не предлагам момичето да се скита само, въпреки че градът е безопасен. Ще й дам спътник и закрилник — един от младшите ми чиновници.

— Да ме прощаваш, Молнар — Йенефер не отговори на усмивката му, — но ми се струва, че в настоящите времена, дори и в безопасен град, компанията на едно джудже…

— Не съм си и помислял да е джудже — възмути се Джанкарди. — Чиновникът, за когото говоря, е син на уважаван търговец, човек до мозъка на костите си, както се казва. Да не мислеше, че вземам на работа само джуджета? Хей, Вилфи! Докарай ми тук Фабио, моментално!

— Цири. — Магьосницата се приближи до девойката и леко се наведе. — Само без глупости, да не се налага после да се срамувам от теб. И си дръж езика зад зъбите пред чиновника, разбра ли? Обещай ми, че ще внимаваш какво правиш и какво говориш. Не ми кимай. Обещанията се дават на глас.

— Обещавам, госпожо Йенефер.

— От време на време поглеждай слънцето. По пладне се върни. А ако… Не, не мисля, че някой те е познал. Но ако видиш, че някой прекалено се вглежда в теб…

Магьосницата извади от джоба си малък, покрит с руни хризопраз с формата на пясъчен часовник.

— Скрий го в торбата си. Гледай да не го изгубиш. Ако се наложи… Помниш ли заклинанието? Само че внимателно, активирането дава силно ехо, а действащият амулет излъчва вълни. Ако наблизо се окаже някой предразположен към магии, няма да успееш да се маскираш, даже напротив. А, ето ти и това… В случай, че решиш да купиш нещо.

— Благодаря, госпожо Йенефер. — Цири сложи амулета и монетите в торбата си и се вгледа с любопитство в момчето, което влезе в кантората. Младежът беше луничав, а разрешените му кестеняви коси падаха върху високата яка на чиновническата му униформа.

— Фабио Сахс — представи го Джанкарди.

Момчето се поклони почтително.

— Фабио, това е госпожа Йенефер, наша почетна гостенка и уважавана клиентка. А тази госпожица, нейната възпитаничка, иска да разгледа града. Ще й правиш компания и ще й бъдеш гид и закрилник.

Момчето отново се поклони, този път явно в посока на Цири.

— Цири — изрече студено Йенефер, — стани, моля те.

Цири се изправи, леко учудена, защото знаеше, че обичаят не изисква това. И в този момент разбра. Чиновникът, който изглеждаше като неин връстник, беше с една глава по-нисък от нея.

— Молнар — каза магьосницата, — кой кого ще защитава? Не можа ли да избереш за тази задача някой с по-сериозни размери?

Момчето се изчерви и погледна въпросително началника си. Джанкарди кимна. Служителят отново се поклони.

— Благородна госпожо — рече той свободно и без смущение, — може и да не съм висок на ръст, но може да се разчита на мен. Познавам добре града, района около крепостните стени и цялата околност. Ще дам всичко от себе си, за да защитя тази госпожица. А когато аз, Фабио Сахс Младши, син на Фабио Сахс, давам всичко от себе си, тогава… малцина от по-високите могат да се сравняват с мен.

Йенефер го изгледа внимателно, после се обърна към банкера.

— Поздравявам те, Молнар — каза тя, — умееш да подбираш сътрудниците си. Младият ти служител ще те радва в бъдеще. Добрият метал звънти, когато го удариш. Цири, без никакво притеснение те поверявам на грижите на Фабио, сина на Фабио, защото той е сериозен и достоен за доверие мъж.

Момчето се изчерви до корените на кестенявите си коси. Цири почувства, че също се изчервява.

— Фабио. — Джуджето отвори едно сандъче и порови из съдържанието му. — Ето ти половин нобел и три… два петака. В случай че госпожицата пожелае нещо. Ако не пожелае нищо — ще ми ги върнеш. Е, можете да тръгвате.

— По пладне, Цири — напомни й Йенефер. — Нито минута по-късно.

— Помня, помня.

— Казвам се Фабио — рече момчето, след като притичаха по стълбите и излязоха на шумната улица. — А ти си Цири, нали?

— Да.

— Какво искаш да видиш в Горс Велен, Цири? Главната улица? Уличката на златарите? Морското пристанище? А може би пазарния площад и панаира?

— Всичко.

— Хм… — притесни се момчето. — Имаме време само до пладне… Най-добре ще е да отидем на пазарния площад. Днес е пазарен ден, там могат да се видят много интересни неща! Но първо да се качим на крепостната стена, оттам се виждат целият залив и прочутият остров Танед. Какво ще кажеш?

— Да вървим.

По улицата с подрънкване преминаваха каруци, топуркаха коне и волове, бъчвари търкаляха бурета, навсякъде беше шумно и цареше суетня. Цири леко се обърка от движението и суматохата, отстъпи неловко от дървения тротоар и нагази до глезени в калта и мръсотията. Фабио понечи да я хване под ръка, но тя се изплъзна:

— Мога да ходя и сама!

— Хм… Добре тогава. Да вървим. Сега сме на главната градска улица. Тя се казва Кардо и свързва двете порти — Главната и Морската. Оттук се стига до кметството. Виждаш ли кулата със златния ветропоказател? Точно това е кметството. А там, където виси шарената табела, е кръчмата „Под развързания корсет“. Но там, хм… там няма да ходим. Да скъсим пътя, да минем през рибния пазар, който е на Кръговата улица.

Свърнаха в една пресечка и излязоха на малко площадче, сгушено между стените на къщите. Площадчето беше запълнено със сергии, бъчви и каци, от които се носеше силна миризма на риба. Тук се извършваше оживена й шумна търговска дейност, продавачите и купувачите се опитваха да надвикат кръжащите над главите им чайки. До зидовете седяха котки и се правеха, че рибата изобщо не ги интересува.

— Твоята госпожа — каза изведнъж Фабио, докато лавираше между сергиите — е много строга.

— Знам.

— Тя не ти е близка роднина, нали? Веднага си личи!

— Да. А по какво си личи?

— Много е красива — изрече Фабио с жестоката, разоръжаваща откровеност на млад човек.

Цири се обърна като пружина, но преди да успее да отговори на Фабио с някоя язвителна забележка относно луничките и ръста му, момчето вече я мъкнеше между каруците, бъчвите и сергиите, като същевременно й обясняваше, че издигащата се над площада кула се нарича „Кулата на крадците“, че камъните, с които е построена, са взети от морското дъно, и че растящите около кулата дървета се наричат чинари.

— Ти си ужасно неразговорчива, Цири — отбеляза той изведнъж.

— Аз ли? — учуди се тя. — Нищо подобно! Просто те слушам внимателно. Знаеш ли, че разказваш много интересно? Тъкмо исках да те попитам…

— Да, питай.

— Колко далеч оттук е… град Аретуза?

— Изобщо не е далеч! Само че съвсем не е град. Нека да се качим на стената и ще ти покажа. Ей там са стълбите.

Крепостната стена беше висока, а стълбището — стръмно. Фабио се изпоти и се задъха и в това нямаше нищо чудно, защото през цялото време той бърбореше. Цири научи, че заобикалящата града стена е била построена неотдавна, за разлика от самия град, издигнат още от елфите, че е висока трийсет и пет стъпала, и че това е така нареченият казематен зид, състоящ се от изсечен камък и неизпечени тухли, защото такъв материал издържа по-добре ударите на тараните.

На върха ги посрещна морският бриз. Цири с удоволствие го вдиша след гъстия и неподвижен градски задух. Тя опря лакти на ръба на стената и се загледа надолу към оцветеното от платна пристанище.

— Какво е това, Фабио? Тази планина?

— Остров Танед.

Островът изглеждаше много близо. И не приличаше на остров, а на забит в морското дъно гигантски каменен стълб, огромен зикурат[34], обхванат от виещ се спираловиден път, зигзагообразни стълбища и тераси. Терасите зеленееха от горички и градини, а от зеленината се подаваха прилепени към скалите като лястовичи гнезда бели островърхи кули и покрити с орнаменти куполи, увенчаващи групи от заобиколени с галерии сгради. Тези здания изобщо не създаваха впечатлението, че са строени, а изглеждаха като изсечени в скалите на тази морска планина.

— Всичко това е построено от елфите — поясни Фабио. — Говори се, че е било с помощта на елфическа магия. Но от незапомнени времена Танед принадлежи на магьосниците. Близо до върха, там, където се виждат онези блестящи куполи, се намира дворецът Гарщанг. Там след няколко дни ще започне големият Събор на маговете. А ето там, виж, на самия връх, има една самотна висока кула със зъбци — това е Тор Лара, Кулата на Чайката…

— Може ли да се стигне дотам по суша? Та то е съвсем близо.

— Може. Има мост, той свързва брега на залива с острова. Оттук не можем да го видим, защото дърветата го закриват. А виждаш ли червените покриви в подножието на планината? Това е дворецът Локсия. Мостът води дотам. Само през Локсия може да се стигне до пътя, водещ към терасите по-горе…

— А там, където са онези прелестни галерии и мостчета? И градинки? Как се задържат върху скалите и не падат? Какъв е този дворец?

— Точно това е Аретуза, за която питаше. Там се намира знаменитото училище за млади магьоснички.

— Ах… — Цири облиза устни. — Значи е там… Фабио?

— Да?

— Виждаш ли понякога младите магьоснички, които учат в това училище? В тази Аретуза?

Момчето я погледна изумено.

— Никога! Никой не ги вижда! Забранено им е да напускат острова и да идват в града. А на територията на училището не допускат никого. Дори данъчните и съдебните изпълнители — ако имат работа с магьосниците, могат да отидат само до Локсия. На най-ниското равнище.

— Така си и знаех — поклати глава Цири, загледана в блестящите покриви на Аретуза. — Това не е училище, а затвор. На остров, на скала и над пропаст. Затвор и нищо друго.

— Донякъде е така — съгласи се Фабио след кратък размисъл. — Оттам сигурно е трудно да се излезе… Но все пак не е като в затвор. Просто ученичките са млади девойки. Трябва да бъдат пазени…

— От какво?

— Ами… — запъна се момчето. — Нали знаеш…

— Не знам.

— Хм… Мисля, че… Ох, Цири, та нали никой не ги затваря в училището насила. Те сами искат…

— И още как. — Цири се усмихна лукаво. — Искат го — и седят заключени в този затвор. Ако не искаха, не биха допуснали да ги затворят там. Всичко е много просто — трябва да се избяга навреме. Още преди да си попаднал там, защото после може да е много по-трудно…

— Как така да се избяга? А къде би могъл някой…

— Някой… не би имал къде да избяга, горкичкият — прекъсна го Цири. — Фабио? А къде е град… Хирундум?

Момчето я погледна смаяно.

— Хирундум не е град — каза той. — Това е голяма ферма. Там има градини, доставящи плодове и зеленчуци за всички градове в околността. Има езерца, в които се отглеждат шарани и други риби…

— А колко далеч е този Хирундум? Накъде е? Покажи ми.

— А защо искаш да знаеш това?

— Покажи ми, моля те.

— Виждаш ли пътя, водещ на запад? Там, където са каруците? Точно по него се стига до Хирундум. Петнайсетина мили, през цялото време се пътува покрай гори.

— Петнайсет мили — повтори Цири. — Не е много, ако имаш добър кон… Благодаря, Фабио.

— За какво ми благодариш?

— Няма значение. Сега ме отведи на пазарния площад. Обеща ми.

— Да вървим.

Цири още не беше попадала на такъв шум и такава блъсканица като царуващите на пазарния площад в Горс Велен. Шумният рибен пазар, през който бяха минали неотдавна, изглеждаше като тих храм в сравнение с пазарния площад. Площадът беше огромен и въпреки това на Цири й се струваше, че могат само да мечтаят да проникнат на територията на пазара, и им остава единствено да го наблюдават отдалече. Фабио обаче смело се вля в тълпата, мъкнейки момичето след себе си. На Цири й се зави свят.

Продавачите се развикаха, купувачите крещяха още по-силно, изгубилите се в тълпата деца виеха и плачеха. Мучеше добитък, блееха овце, кудкудякаха кокошки и крякаха гъски. Джуджетата търговци удряха ожесточено с чукчета по някакви тенекии, а когато спираха за малко, за да пият вода, започваха да се ругаят грозно. От няколко места на площада се разнасяха звуци на свирки, гусли и цимбали — явно разни музиканти изнасяха концерти там. Отгоре на всичко някой невидим в тълпата постоянно надуваше тромпет. Той определено не беше музикант.

Цири отскочи от пътя на една бягаща в тръс, пронизващо квичаща свиня, и се натъкна на клетка с кокошки. Бутнаха я и тя настъпи нещо меко и мяучещо. Отскочи и едва не попадна под копитата на някакво огромно, вонящо, отвратително и ужасяващо животно, което разблъскваше хората с косматите си хълбоци.

— Какво беше това? — извика тя, опитвайки се да запази равновесие. — Фабио?

— Камила. Не се плаши.

— Не се плаша! Ама че работа!

Цири започна да се озърта с любопитство. Понаблюдава работата на няколко полуръста, които пред очите на публиката изработваха декоративни мехове от козя кожа, полюбува се на красивите кукли, изложени на сергията на двойка полуелфи. Огледа изделията от малахит и яспис, продавани от един навъсен и мърморещ гном. С интерес и със самочувствието на познавач разгледа мечовете в една оръжейна работилница. Позяпа група девойки, които плетяха кошници от върбови клони и стигна до извода, че няма нищо по-лошо от такъв вид работа.

Човекът с тромпета вече не се чуваше. Тя реши, че най-вероятно някой го е утрепал.

— Какво ухае толкова апетитно?

— Понички. — Фабио хвана кесията си. — Искаш ли да хапнеш една?

— Искам да хапна две.

Продавачът им подаде три понички, прие петака и им върна четири медни монети, едната от които строши на две. Цири, която постепенно живваше отново, наблюдаваше операциите на продавача, докато лакомо поглъщаше първата поничка.

— Не е ли тръгнал оттук изразът „не струва пукнат грош“? — попита тя, заемайки се с втората поничка.

— Оттук. — Фабио дояждаше своята поничка. — Нали няма по-малки монети от грош. А там, откъдето си родом, не се ли употребяват полугрошове?

— Не. — Цири облиза пръстите си. — Там, откъдето съм родом, се употребяват златни дукати. Освен това чупенето беше ненужно и излишно.

— Защо?

— Защото искам да изям трета поничка.

Поничките с пълнеж от сливов мармалад действаха като най-вълшебния еликсир. Настроението на Цири се подобри и гъмжащият от народ площад престана да я ужасява, а даже започна да й се харесва. Тя не позволяваше вече на Фабио да я мъкне след себе си, а даже го задърпа подир себе си в гъстата тълпа, към мястото, от което някой произнасяше реч, покачил се върху импровизирана трибуна от бъчви. Оказа се, че ораторът е възрастен дебеланко. По бръснатата му глава и тъмнокафявата роба Цири разпозна в него странстващ жрец. Вече беше срещала такива — от време на време посещаваха храма на Мелителе в Еландер. Майка Ненеке никога не ги наричаше по друг начин, освен „онези глупави фанатици“.

— На света има само един закон! — крещеше дебелият жрец. — Божият закон! Цялата природа е подчинена на този закон, цялата земя и всичко, което живее на тази земя! А вълшебството и магията са врагове на този закон! Така че проклети да са магьосниците и близък е денят на гнева, в който огън от небесата ще унищожи скверния им остров. Ще рухнат стените на Локсия, Аретуза и Гарщанг, зад които точно сега се събират тези неверници, за да плетат интригите си. Ще рухнат тези стени…

— И ще се наложи да бъдат построени наново, мамка му — промърмори застаналият до Цири калфа-зидар с престилка, изцапана с вар.

— Увещавам ви, добри и благочестиви хора — продължаваше да вика жрецът, — не вярвайте на магьосниците, не се обръщайте към тях нито за съвети, нито с молби! Не позволявайте да ви подведе нито красивата им външност, нито гладкият им говор, защото истина ви казвам, магьосниците са като белосани гробници — отвън красиви, но вътре изгнили!

— Вижте го! — обади се млада жена с кошница, пълна с моркови. — Колко е силен на думи! Завижда на маговете — и в това е цялата работа.

— Сигурно — подкрепи я зидарят. — На него главата му е плешива като яйце, а търбухът му виси до коленете. А магьосниците нито дебелеят, нито оплешивяват… Магьосничките пък са невероятно красиви…

— Продали са си душите на дявола за тази красота! — извика един нисък тип с обущарско чукче на колана.

— Глупак си ти! Ако не бяха добрите госпожи от Аретуза, отдавна да си си събрал парцалите и да си си тръгнал. Трябва да им благодариш, че имаш какво да ядеш!

Фабио дръпна Цири за ръкава и те отново се потопиха в тълпата, която ги понесе към центъра на площада. Чу се тропане на барабан и гръмогласни възгласи, призоваващи към тишина. Тълпата нямаше намерение да млъква, но това не пречеше на глашатая от дървения подиум. Той имаше висок, школуван глас и умееше да го използва.

— Известявам ви — извика той, развивайки руло пергамент, — че Хюго Ансбах, полуръст по рождение, е обявен извън закона, защото е подслонил няколко от злоумишлениците елфи, наричани „катерици“. Същото се отнася и за Юстин Ингвар, ковач, джудже по рождение, който е ковал безплатно стрели за тези злодеи. Двамата са обявени за издирване. Ако някой ги хване, ще получи награда — петдесет крони в брой. А ако някой им помогне или ги приюти, за съучастничеството си ще получи същото наказание, което е отредено за тях. А ако ги хванат в някое село, всички селяни ще си платят…

— Че кой ще даде убежище на полуръст? — извика някой от тълпата. — Търсете в техните ферми и когато го намерите — всички тях, нехората — в ямата!

— Не в ямата, а направо на бесилото!

Глашатаят се зае да чете по-нататъшните обяви на градоначалника и Градския съвет, но Цири изгуби интерес. Тя тъкмо се канеше да се измъкне от тълпата, когато усети нечия ръка върху задника си. Това действие не беше случайно, а нагло и много умело.

Като че ли в блъсканицата нямаше как да се обърне, но в Каер Морхен Цири се беше научила да се движи на места, в които движението е невъзможно. Тя се обърна, създавайки суматоха около себе си. Застаналият зад гърба й млад жрец с бръсната глава се ухили с нагла, тренирана усмивка. Е, и какво, казваше тази усмивка, какво ще направиш сега? Ще се изчервиш и с това ще се приключи, нали?

Явно жрецът никога не си беше имал работа с ученички на Йенефер.

— Махни си ръцете от мен, плешив пън! — развика се Цири, пребледняла от ярост. — Сложи си ги на твоя задник, белосана гробница!!!

Възползвайки се от факта, че заклещеният в тълпата жрец не може да помръдне, Цири се приготви да го изрита, но Фабио й попречи и бързо я повлече далече от жреца и от местопроизшествието. Виждайки, че трепери от ярост, той й предложи няколко посипани с пудра захар бухти, при вида на които тя моментално забрави за инцидента. Бяха се спрели при една сергия, откъдето се виждаше ешафод с позорен стълб. На стълба обаче нямаше престъпник, а ешафодът беше отрупан с гирлянди от цветя и служеше за естрада на група издокарани като папагали пътуващи музиканти, които с всички сили дрънкаха на гусли и надуваха дудуци и пищялки. Млада чернокоса девойка с елече с вшити украшения пееше и танцуваше, разтърсвайки тамбурата си и весело потропвайки с малките си пантофки:

Вървяла си магичка през гората,

и някакви гадини я нахапали.

Гадините измрели всичките,

още жива е магичката.

Тълпящите се около ешафода зрители се смееха до припадък и пляскаха в ритъма на песента. Продавачът на сладките бухти хвърли поредната порция в цвърчащото олио. Фабио облиза пръстите си и дръпна Цири за ръкава.

Сергиите бяха безброй и навсякъде предлагаха по нещо вкусно. Изядоха по още една сладка с крем, а малко по-късно — съвместно — една пушена змиорка, след което излапаха и нещо много странно, изпържено и нанизано на пръчка. После се повъртяха около една каца с кисело зеле, и се направиха, че го пробват, за да купят по-голямо количество. Но когато се наядоха, без да купят нищо, продавачката ги нарече помиярчета.

Продължиха нататък. За останалите пари Фабио купи кошничка с круши. Цири погледна в небето, но реши, че още не е пладне.

— Фабио? А какви са тези палатки и будки там, при стената?

— Най-различни развлечения. Искаш ли да погледнеш?

— Искам.

Пред първата палатка стояха само мъже, пристъпващи възбудено от крак на крак. Отвътре долитаха звуци на флейта.

— „Тъмнокожата Лейла — прочете с усилие Цири разкривения надпис върху платното — показва всички тайни на своето тяло в танца“. Някаква глупост! Какви тайни…

— Да вървим по-нататък, да вървим по-нататък — повтаряше Фабио, изчервил се целият. — О, виж, това е интересно. Тук приема врачка, предсказваща бъдещето. Имам още два гроша, ще са достатъчни…

— Пари на вятъра — изсумтя Цири. — Виж ти, предсказания за два гроша! За да се предсказва, трябва да си пророчица. Пророкуването е голям талант. Дори сред магьосничките само една от сто е способна на такова нещо…

— Една врачка предсказа на голямата ми сестра, че ще се омъжи, и точно така стана — отбеляза момчето. — Недей да правиш фасони, Цири. Ела да ни гледат…

— Аз не искам да се омъжвам. Не искам да ми гадаят бъдещето. Тук е горещо, а от тази палатка смърди на тамян, няма да вляза там. Ако искаш — иди сам, ще те изчакам. Само не знам за какво са ти тези предсказания. Какво искаш да узнаеш?

— Ами… — запъна се Фабио. — Най-много искам да узная… ще пътешествам ли. Искам да пътешествам. Да обиколя целия свят…

„Ще пътешества — помисли си изведнъж Цири, усещайки как й се завива свят. — Ще пътешества на големи бели платноходи… Ще се добере до страни, които никой преди него не е виждал… Фабио Сахс, откривателят… На негово име ще нарекат полуостров накрая на континент, който все още няма име. На петдесет и четири годишна възраст, когато вече ще има жена, син и три дъщери, ще умре далеч от дома и близките си… От болест, която все още няма име…“

— Цири! Какво ти става?

Тя потърка лицето си с длан. Струваше й се, че се издига нагоре във водата, че се носи към повърхността от дъното на дълбоко, леденостудено езеро.

— Нищо… — промърмори тя, докато се оглеждаше и идваше на себе си. — Зави ми се свят… Това е заради проклетата жега. И заради тамяна от палатката…

— По-скоро е от зелето — изрече сериозно Фабио. — Не трябваше да ядем толкова. На мен също ми кипи в корема.

— Нищо ми няма! — Цири енергично вдигна глава, чувствайки се наистина по-добре. Мислите, които се въртяха в главата й като вихър, се разсеяха и потънаха в забвение. — Да вървим, Фабио. Да вървим нататък.

— Искаш ли круша?

— Разбира се, че искам.

До крепостната стена група малчугани играеше с пумпал на пари. Въртящият се пумпал, омотан здраво с въжета, трябваше с ловки насочващи удари с бич да се прекара през начертани с тебешир полета. Цири печелеше на пумпал срещу повечето момчета в Скелиге, биеше и всички послушнички в храма на Мелителе. Тя вече се канеше да се включи в играта и не само да обере медните монети на хайманите, но и направо да им свали дрехите от гърбовете, когато вниманието й беше привлечено от гръмки викове.

На самия край на редицата от палатки и будки, притисната към крепостната стена и каменните стълби, стоеше странно полукръгло ограждение, образувано от платнища, опънати върху прътове с височина един сажен[35]. Между два от прътовете имаше вход, препречен от висок, сипаничав мъж, който беше облечен с гамбезон[36] и раирани панталони, напъхани в моряшки ботуши. Пред него се тълпеше група хора. След като пуснеха в шепата на сипаничавия по няколко монети, един след друг хората влизаха зад платнището. Сипаничавият пускаше монетите в голяма торба, раздрънкваше ги и викаше:

— Насам, добри хора! Насам! Ще видите със собствените си очи най-страховитата твар, създадена от боговете! Страх и ужас! Жив василиск, отровно страшилище от зериканските пустини, въплъщение на дявола, ненаситен човекоядец! Още не сте виждали такова чудовище, хора! Току-що хванато, докарано от морето с кораб! Вижте, вижте жив свиреп василиск със собствените си очи! Последна възможност! Само тук, при мен, за три петака! За жените с деца — два петака!

— Ха! — възкликна Цири, докато разгонваше осите от крушата. — Василиск? И то жив? Непременно трябва да го видя. Досега съм виждала само гравюри. Да вървим, Фабио.

— Парите ми свършиха…

— Аз имам. Ще платя и за теб. Хайде, смело.

— Трябва да дадете шест. — Сипаничавият погледна към хвърлените в дланта му медни монети. — По три петака на човек. По-евтино е само за жени с деца.

— Той — Цири посочи Фабио с крушата — е дете. А аз съм жена.

— По-евтино е само за жени с деца в ръцете — замърмори сипаничавият. — Хайде, добави два петака, хитро момиче, или се разкарай оттук и направи път на другите. Побързайте, хора! Останаха само три свободни места!

Зад заграждението от платнища се блъскаха граждани, обградили плътно в кръг подиум, изкован от дъски, на който имаше покрита с килим клетка. След като пусна останалите зрители, сипаничавият скочи на подиума, взе една дълга тояга и свали с нея килима. Разнесе се миризма на мърша и неприятната воня на влечуго. Зрителите замърмориха и леко отстъпиха назад.

— Внимателно, добри хора — обяви сипаничавият. — Не стойте прекалено близо, защото е опасно!

В клетката, очевидно твърде малка за него, свит на кълбо лежеше гущер, покрит с тъмни люспи със странни шарки. Когато сипаничавият почука по клетката с тоягата, гадината се размърда, застърга с люспите си по прътите на клетката, протегна дългата си шия и засъска пронизващо, демонстрирайки острите си бели конусовидни зъби, контрастиращи ярко с почти черната люспеста покривка около устата й. Зрителите ахнаха. Едно рошаво кученце, което жена с вид на търговка държеше в ръцете си, избухна в яростен лай.

— Гледайте внимателно, добри хора — извика сипаничавият. — И се радвайте, че в нашите краища няма подобни чудовища! Това е ужасяващ василиск от далечната Зерикания! Не се приближавайте, не се приближавайте, защото макар и да е затворен в клетка, той може да ви отрови само с дъха си!

Цири и Фабио най-накрая се промъкнаха през кръга от хора.

— Василискът — продължаваше сипаничавият от подиума, облегнал се на тоягата като страж на алебарда — е най-отровната гадина на света! Защото василискът е кралят на всички змии! Ако василиските бяха повече, светът ни щеше да е обречен на гибел! За голямо щастие това чудовище се среща много рядко, защото се излюпва от яйца, снесени от петел. А вие знаете сами, хорица, че не всеки петел снася яйца, а само такива скапаняци, които като кокошки си подлагат задниците на други петли.

Зрителите реагираха с дружен смях на шегата. Не се засмя само Цири, която не откъсваше поглед от съществото. А то, раздразнено от шума, се извиваше, удряше се в решетките на клетката и ги хапеше, напразно опитвайки се да разтвори наранените си криле в тясното пространство.

— Яйцето, снесено от такъв петел, трябва да се мъти от сто и една отровни змии — продължаваше да говори сипаничавият. — А когато от яйцето се измъти василискът…

— Това не е василиск — заяви Цири, отхапвайки от крушата си. Сипаничавият я погледна накриво.

— … Когато се измъти василискът, повтарям — натърти той, — изяжда всички змии в гнездото и поглъща отровата им, без това изобщо да му навреди. Отровата в него става толкова много, че може да я предава не само с ухапване или докосване, но дори и с дъха си! А ако някой рицар на кон прободе василиск с копието си, то отровата преминава нагоре по дървото и убива на място не само рицаря, но и коня!

— Това е абсолютна лъжа! — изрече на всеослушание Цири, докато изплюваше семка от крушата.

— Това е самата истина! — възрази сипаничавият. — Убива и коня, и ездача!

— Да бе, да!

— Млъквай, госпожичке! — извика търговката с кученцето. — Не пречи! Интересно ни е, искаме да послушаме!

— Цири, престани — прошепна Фабио, сръгвайки я в хълбока.

Цири изсумтя и бръкна в кошницата за поредната круша.

— Всеки звяр бяга от василиска, веднага щом чуе съскането му — повиши глас сипаничавият, опитвайки се да надвика надигащия се сред зрителите шум. — Всеки звяр, дори драконът, какъв ти дракон, дори кокодрилът, а кокодрилът е ужасяващ — всеки, който го е виждал, знае това. Само едно същество не се страхува от василиска и това е бялката. Когато бялката зърне чудовището в пустинята, бяга колкото се може по-бързо в гората и там намира и изяжда някаква билка, известна само на нея. Тогава вече отровата на василиска става безопасна за нея и тя може да го ухапе смъртоносно…

Цири прихна и издаде с уста продължителен, доста непристоен звук.

— Хей, умнице! — не издържа сипаничавият. — Ако нещо не ти харесва, разкарай се оттук. Няма нужда насила да слушаш и да зяпаш василиска.

— Това не е никакъв василиск.

— Нима? А какво е тогава, госпожичке умнице?

— Виверн — отбеляза Цири, хвърляйки огризката на крушата и облизвайки пръстите си. — Най-обикновен виверн. Млад, малък, изгладнял и мръсен. Но е виверн, и туйто! На Старата реч: wyvern.

— О, вижте я нея! — възкликна сипаничавият. — Каква била умна и учена! Затваряй си устата, да не те…

— Опа! — обади се светлокос юноша с кадифена шапка и наметало без герб, каквото носят оръженосците, хванал под ръка слаба и бледа девойка с рокля с кайсиев цвят. — По-спокойно, уважаеми ловецо на зверове! Не заплашвайте благородната девойка, за да не ви усмиря с меча си! Освен това тук ми намирисва на мошеничество!

— Какво мошеничество, млади господин рицарю? — възмути се сипаничавият. — Лъже тая сополан… Исках да кажа — тази благородна госпожица. Това е василиск!

— Това е виверн — повтори Цири.

— Какъв верн? Това е василиск! Вижте само колко е свиреп, как съска, как хапе клетката! Какви зъби има! Казвам ви, зъби като на…

— Като на виверн — намръщи се Цири.

— Ако съвсем си се побъркала — сипаничавият я дари с поглед, на който би завидял и истински василиск — то приближи се към него! Приближи се да ти дъхне! Да видят всички как ще пукнеш, как ще се озъбиш от отровата!

— Моля! — Цири изтръгна ръката си от Фабио и пристъпи напред.

— Няма да допусна това! — извика светлокосият оръженосец, пусна ръката на кайсиевата си приятелка и препречи пътя на Цири. — Не можеш да направиш това! Рискуваш твърде много, скъпа лейди!

Цири, която още никой не беше наричал по този начин, леко се изчерви, погледна юношата и запърха с мигли по същия начин, както неведнъж беше пробвала пред писаря Яре.

— Няма никакъв риск, благородни рицарю — усмихна се тя кокетно, въпреки предупрежденията на Йенефер, която доста често й припомняше притчата за глупака и сиренцето. — Нищо няма да ми се случи. Това за отровния дъх е измишльотина!

— И все пак бих искал да съм до теб. — Юношата положи длан върху ръкохватката на меча. — За защита и охрана… Ще позволиш ли?

— Позволявам. — Цири не разбираше защо яростта върху лицето на кайсиевата девойка й доставя такова удоволствие.

— Тя е под моя защита и охрана! — Фабио вдигна брадичка и погледна предизвикателно оръженосеца. — Аз също идвам с нея!

— Господа — каза Цири важно и вирна нос, — по-спокойно. Не се блъскайте. Има място за всички.

Кръгът от зрители се развълнува и зашумя, когато тя пристъпи смело към клетката, почти усещайки дишането на двете момчета във врата си. Вивернът засъска яростно и се замята, зловонието на влечуго удари зрителите в ноздрите. Фабио изсумтя на висок глас, но Цири не отстъпи. Приближи се още повече и протегна ръка, почти докосвайки клетката. Чудовището се хвърли върху прътите и ги захапа. Тълпата отново се развълнува, някой нададе вик.

— Е, и какво? — обърна се Цири, гордо сложила ръце на кръста. — Умрях ли? Отрови ли ме с дъха си чудовището? Той е толкова василиск, колкото аз…

Тя млъкна, забелязвайки внезапната бледност върху лицата на оръженосеца и Фабио. Мигновено се обърна и видя, че два от прътите на клетката се раздалечават под напора на разярения гущер, и че ръждивите им пирони се измъкват от рамката.

— Бягайте! — извика тя гръмогласно. — Клетката се чупи!

Зрителите с пищене се хвърлиха към изхода. Някои се опитаха да разкъсат платнището, но се заплетоха в него, и тичащите подир тях също се заплетоха, в резултат на което се получи струпване от надаващи крясъци хора. Оръженосецът хвана Цири за ръката в момента, в който тя се опитваше да отскочи, така че двамата се завъртяха, спънаха се и паднаха, увличайки и Фабио. Рошавото кученце на търговката се зае да лае, сипаничавият — да ругае грозно, а напълно дезориентираната кайсиева девойка — да пищи пронизително.

Прътовете на клетката се изтръгнаха с трясък, вивернът се измъкна на свобода. Сипаничавият отскочи от подиума и се опита да удържи чудовището с тоягата, но звярът я изби с един удар на лапата, изви се и го удари със своята покрита с шипове опашка, превръщайки покритата му с белези буза в кървава маса. Съскайки и разтваряйки наранените си криле, вивернът излетя от подиума и веднага се хвърли върху Цири, Фабио и оръженосеца, опитвайки се да се издигне над земята. Кайсиевата девойка изгуби съзнание и се строполи по гръб. Цири се сви, за да скочи, но осъзна, че няма да успее.

Спаси ги рошавото кученце, което се изтръгна от ръцете на търговката — тя се беше спънала, замотана в шестте си поли. Тънко джафкайки, кученцето се хвърли върху чудовището. Вивернът изсъска, надигна се, стисна кученцето с нокти, изви се с невероятно бързо змийско движение и впи зъби в шията на кученцето. То изпищя диво.

Оръженосецът се надигна на колене и се пресегна за меча си, но не напипа ръкохватката, защото Цири се оказа по-бърза. Тя мълниеносно измъкна оръжието му от калъфката и скочи, завъртайки се странично. Вивернът се надигна, откъснатата глава на кученцето висеше от зъбестата му паст.

Всички движения, научени в Каер Морхен, както се стори на Цири, се извършиха от само себе си, почти без никаква воля и усилие от нейна страна. Тя съсече стъписания виверн през корема и веднага направи финт, а хвърлилият се към предишното й местоположение виверн се строполи върху пясъка, пръскайки кръв. Цири го прескочи, отбягвайки ловко свистящата му опашка, и уверено, точно и силно удари чудовището в хълбока, отскочи, направи машинално излишен вече финт и веднага нанесе нов удар, чупейки гръбнака му. Вивернът се сви и застина, само змийската опашка продължи още известно време да се извива и да удря в пясъка.

Цири побърза да мушне окървавения меч в ръката на оръженосеца.

— Няма страшно! — извика тя на бягащата тълпа и на все още оплетените в платнищата зрители. — Чудовището е убито! Този мъжествен рицар се справи с него…

Изведнъж тя усети спазъм в гърлото и бълбукане в стомаха си, пред очите й причерня. Нещо със страшна сила я удари в задника така, че зъбите й изтракаха. Тя се огледа объркано. Оказа се, че нищо не я е ударило, а просто е паднала.

— Цири… — прошепна приклекналият над нея Фабио. — Какво ти е? О, богове, бледа си като мъртвец…

— Жалко, че не можеш да видиш себе си — промълви тя.

Наоколо се тълпяха хора. Някои ръгаха тялото на виверна с пръчки и ръжени, други оказваха помощ на сипаничавия, останалите възхваляваха героичния оръженосец, безстрашният изтребител на дракони, единственият, запазил спокойствие и предотвратил касапницата. Оръженосецът успокояваше кайсиевата девойка, без да спира да гледа объркано острието на меча, покрито с размазани струи засъхваща кръв.

— Моят герой… — Кайсиевата девойка се беше свестила и се беше хвърлила на шията на оръженосеца. — Моят спасител! Моят любим!

— Фабио — каза със слаб глас Цири, виждайки пробиващите си път през тълпата градски стражи, — помогни ми да стана и ме измъкни оттук. По-бързо.

— Горките деца… — Някаква дебела гражданка с елегантна шапка ги погледна, когато се провираха през тълпата. — Как го закъсахте. Ако не беше храбрият рицар, майките ви щяха да си изплачат очите!

— Разберете чий оръженосец е този млад рицар! — извика един занаятчия с кожена престилка. — Заслужил си е награда!

— А ловецът на зверове — на позорния стълб! Да се бичува! Да доведе такова чудовище в града, сред хората…

— Вода, вода! Госпожицата отново припадна!

— Клетата ми Мушичка! — изведнъж изпищя търговката, навеждайки се над останките на рошавото кутре. — Клетото ми кученце! Хора-а-а! Хванете онази девойка, онази многознайка, дето ядоса дракона! Къде е тя? Хванете я! Не е виновен ловецът на зверове, а тя!

Градските стражи, подкрепяни от многобройни доброволци, се заеха да обикалят тълпата и да се оглеждат.

— Фабио — прошепна Цири, — да се разделим. Ще се срещнем на уличката, по която дойдохме. Върви. Ако някой те задържи и попита за мен — не ме познаваш и не знаеш коя съм.

— Но… Цири…

— Върви!

Тя стисна в шепа амулета на Йенефер и промърмори активиращо заклинание. Магията подейства мигновено и точно навреме. Стражите, които вече си проправяха път в нейна посока, се спряха объркани.

— По дяволите! — учуди се единият от тях, който като че ли гледаше право в Цири. — Къде е тя? Та нали току-що я видях…

— Там, там! — извика вторият, гледайки в противоположната посока.

Цири се обърна и си тръгна, все още леко опиянена и обезсилена от адреналина и от активирането на амулета. Амулетът действаше така, както и трябваше да действа — абсолютно никой не я забелязваше и никой не й обръщаше внимание. Абсолютно никой. В резултат на това, докато успее да се измъкне от тълпата, безброй пъти я блъскаха, настъпваха и ритаха. По чудо избягна един хвърлен от каруца сандък. За малко да й извадят окото с една вилица. Както се оказваше, заклинанието си имаше хубавите и лошите страни — при това лошите не бяха по-малко от хубавите.

Действието на амулета не продължи дълго. Цири нямаше достатъчно сили, за да го овладее и да удължи времето на действие на заклинанието. За щастие действието на магията прекъсна в подходящия момент — когато тя вече се беше измъкнала от тълпата и видя Фабио, който я чакаше на улицата.

— Олеле — каза момчето. — Олеле, Цири. Ти дойде. Притеснявах се…

— Напразно. Да вървим, по-бързо. Пладне вече мина, трябва да се връщам.

— Добре се справи с онова чудовище — погледна я с уважение момчето. — И действаше страшно бързо! Къде си научила това?

— Кое? Оръженосецът уби виверна.

— Не е вярно. Аз видях…

— Нищо не си видял. Моля те, Фабио, никому нито дума. Никому. И особено на госпожа Йенефер. Леле, ще ми даде да се разбера, ако узнае… — Цири помълча малко. — Тези там — посочи тя зад гърба си, в посока на пазарния площад — бяха прави. Аз раздразних виверна. Всичко стана заради мен…

— Не беше заради теб — възрази с увереност Фабио. — Клетката беше изгнила и закована криво-ляво. Можеше да се разпадне всеки момент, след час, утре, вдругиден… Даже по-добре, че се случи сега, защото ти спаси…

— Не аз, а оръженосецът! — изкрещя Цири. — Оръженосецът! Набий си го в главата най-накрая! Казвам ти, ако ме издадеш, ще те превърна в… В нещо ужасно! Знам магии! Ще те омагьосам…

— Хей! — разнесе се зад гърбовете им. — Стига толкова!

Една от следващите ги жени имаше тъмни, гладко сресани коси, блестящи очи и тънки устни. На раменете си носеше късо наметало от виолетово кадифе, обшито с кожа от катерици.

— Защо не си в училището, ученичке? — попита тя с леден, звучен глас, оглеждайки Цири изпитателно.

— Почакай, Тисая — каза втората жена, по-млада, светлокоса и висока, със зелена рокля с голямо деколте. — Аз не я познавам. Тя сигурно не е ученичка…

— Ученичка е — прекъсна я тъмнокосата. — Сигурна съм, че е едно от твоите момичета. Та ти не ги познаваш всичките по физиономия. Една от онези, които избягаха от Локсия по време на безпорядъка при смяната на жилищата. И сега тя ще си признае сама. Е, ученичке, слушам те.

— Какво? — намръщи се Цири.

Жената стисна тънките си устни и намести маншетите на ръкавиците си.

— От кого открадна камуфлажния амулет? Или някой ти го даде?

— Какво?

— Не изпитвай търпението ми, ученичке. Името ти, класа ти, коя е наставницата ти? По-бързо!

— Какво?

— На глупава ли се правиш, ученичке? Името ти! Как се казваш?

Цири стисна устни, в очите й се появиха зелени огънчета.

— Анна Ингебора Клопсток — процеди нагло тя.

Жената вдигна ръка и в този момент Цири осъзна огромната си грешка. Йенефер само веднъж, уморена от безкрайните й капризи, й беше демонстрирала как действа парализиращата магия. Усещането беше изключително неприятно. Сега се случи същото.

Фабио извика приглушено и се хвърли към Цири, но другата жена, светлокосата, го хвана за яката и го закова на място. Момчето се опита да се освободи, но ръката на жената беше като от желязо. Цири не можеше дори да трепне. Струваше й се, че полека-лека се сраства със земята. Тъмнокосата се наведе и я погледна с блестящите си очи.

— Аз не съм привърженица на телесните наказания — каза тя студено, докато отново нагласяше маншетите на ръкавиците си. — Но ще се постарая да бъдеш наказана, ученичке. Не за непослушанието, нито за кражбата на амулета или за самоотлъчката. И не защото носиш непозволени дрехи или защото ходиш с момче и му говориш за неща, за които не ти е позволено да говориш. Ще бъдеш напердашена за това, че не можа да разпознаеш архимагистър.

— Не! — изкрещя Фабио. — Не я наказвай, благородна госпожо! Аз съм служител в банката на господин Молнар Джанкарди, а тази госпожица е…

— Млъкни! — извика Цири. — Млък…

Заклинанието за лишаване от способността да говори беше приложено бързо и брутално. Тя усети кръв върху устните си.

— Е? — светлокосата подкани Фабио, като пусна смачканата му яка и нежно я погали. — Говори. Коя е тази надменна госпожица?

* * *

Маргарита Льоантил излезе от басейна и разплиска вода наоколо. Цири не можа да се сдържи и я огледа. Тя беше виждала неведнъж Йенефер гола и не очакваше, че някой може да има по-съвършена фигура. Обаче грешеше. При вида на голата Маргарита Льоантил биха почервенели от завист дори мраморните статуи на богини и нимфи.

Магьосницата хвана ведрото със студена вода и го плисна върху бюста си, ругаейки непристойно и тръскайки тяло.

— Хей, момиче — извика тя на Цири. — Бъди така добра да ми подадеш кърпата. И престани да ме зяпаш.

Все още обидена, Цири тихо изсумтя. След като Фабио издаде коя е, магьосниците я влачиха насила през половината град, правейки я за посмешище, разбира се, в банката на Джанкарди всичко се изясни. Магьосничките се извиниха на Йенефер и обясниха поведението си. Работата беше там, че ученичките от Аретуза временно бяха прехвърлени в Локсия, тъй като помещенията на училището бяха необходими за жилища на участниците и гостите на Събора на магьосниците. Възползвайки се от суматохата при пренасянето, няколко възпитаници бяха избягали от Танед и бяха отишли в града. Маргарита Льоантил и Тисая де Врие, разтревожени от активирането на амулета на Цири, я бяха взели за една от бегълките.

И двете магьоснички се извиниха на Йенефер, но нито едната, нито другата дори не помислиха да се извинят на Цири. Докато слушаше извиненията, Йенефер гледаше към нея и Цири почувства как ушите й пламват. А най-много си изпати Фабио — Молнар Джанкарди така го нахока, че в очите на момчето се появиха сълзи. На Цири й беше мъчно, но в същото време се гордееше с него — Фабио удържа на думата си и дори не спомена виверна.

Стана ясно, че Йенефер познава много добре Тисая и Маргарита. Магьосничките я поканиха в „Сребърната чапла“, най-хубавата и най-скъпата странноприемница в Горс Велен, където Тисая де Врие беше отседнала при пристигането си, отлагайки по известна само на нея причина появата си на острова. Маргарита Льоантил, която, както се оказа, беше ректор на Аретуза, беше приела поканата на по-възрастната магьосница и двете временно споделяха жилището. Странноприемницата се оказа наистина разкошна — в подземието имаше баня, която Маргарита и Тисая бяха наели изключително за собствено ползване срещу невъобразима сума пари. Разбира се, Йенефер и Цири бяха поканени да използват и банята — и ето че всички вече от няколко часа ту плуваха в басейна, ту се потяха на пара, като при това не спираха да клюкарстват.

Цири подаде кърпата на магьосницата. Маргарита леко я щипна по бузата. Цири отново изсумтя и скочи с плясък в ухаещата на розмарин вода на басейна.

— Плува като малко тюленче — засмя се Маргарита, лягайки на дървения шезлонг до Йенефер. — И е стройна като морска нимфа. Ще ми я дадеш ли, Йенефер?

— Нали точно затова съм я довела.

— В кой курс да я запиша? Знае ли основите?

— Знае ги. Но нека да започне като всички останали — от младшата група. Няма да й навреди.

— Разумно — каза Тисая де Врие, заета с пренареждане на чашите за вино върху мраморната маса, покрита с капки кондензирана пара. — Разумно, Йенефер. На момичето ще й бъде по-лесно, ако започне заедно с другите новачки.

Цири се измъкна от басейна и седна на ръба, изстисквайки косата си и пляскайки с крака във водата. Йенефер и Маргарита лениво обменяха клюки, като от време на време триеха лица с намокрени със студена вода кърпички. Тисая, целомъдрено загърнала се с чаршаф, не се включваше в разговора и създаваше впечатление, че е напълно погълната от подреждането на масата.

— Моля за извинение, благородни дами! — обади се изведнъж отгоре невидимият собственик на странноприемницата. — Простете, че си позволих да ви попреча, но… някакъв офицер желае да види спешно госпожа де Врие! Казва, че е неотложно!

Маргарита Льоантил се изкикоти и намигна на Йенефер. Двете едновременно отметнаха кърпите от бедрата си и заеха доста изискани и предизвикателни пози.

— Нека офицерът влезе! — извика Маргарита, сдържайки смеха си. — Каним го! Вече сме готови!

— Като децата сте! — въздъхна Тисая де Врие, клатейки глава. — Загърни се, Цири.

Офицерът влезе, но се оказа, че приготовленията на магьосничките са били напразни. При вида им офицерът не се смути, не се изчерви, не отвори уста, не се опули. Защото офицерът беше жена. Висока, стройна жена с буйна черна коса и меч на кръста.

— Госпожо — каза сухо жената, покланяйки се леко на Тисая де Врие. — Докладвам, че изпълних заповедите ви. Моля за разрешение да се върна в гарнизона.

— Разрешавам — отговори кратко Тисая. — Благодаря за ескорта и за помощта. Лек път.

Йенефер приседна на шезлонга, без да откъсва поглед от златисто-черно-червената панделка на рамото на жената войн.

— Не се ли познаваме?

Жената войн се поклони сдържано и изтри изпотеното си лице. В банята беше горещо, а тя стоеше с ризница и кожен кафтан.

— Често съм била във Венгерберг, госпожо Йенефер — каза жената. — Казвам се Райла.

— Съдейки по панделката, служиш в специалните части на крал Демавенд?

— Да, госпожо.

— С какъв чин?

— Капитан.

— Много добре — разсмя се Маргарита Льоантил. — Констатирам с удоволствие, че във войската на Демавенд най-накрая са започнали да дават офицерски чинове на войници с яйчници.

— Ще разрешите ли да се оттегля? — жената войн се изпъна, положила длан върху ръкохватката на меча.

— Разрешавам.

След малко Маргарита попита:

— Усетих враждебност в гласа ти, Йена. Какво имаш против госпожа капитана?

Йенефер се изправи и взе от масата две чаши.

— Видя ли стълбовете на кръстопътищата? — попита тя. — Трябваше да ги видиш, трябваше да усетиш смрадта на разлагащи се тела. Тези стълбове са тяхна идея и тяхно дело. На нея и на подчинените й от специалните отряди. Банда садисти!

— Това е война, Йенефер. Тази Райла неведнъж е виждала братя по оръжие, попаднали живи в ръцете на „катериците“. Овесени за ръцете по дърветата като мишени за стрелба с лък. Ослепени, кастрирани, с крака, обгорени на клади. Дори Фалка би завидяла на Scoia’tael за жестокостите, извършвани от тях.

— Методите на специалните отряди също доста напомнят за методите на Фалка. Но не става въпрос за това, Рита. Не се разчувствам от съдбата на елфите, знам какво представлява войната. Знам също как се печели война. Печели се от войници, които убедено и самоотвержено защитават страната си, дома си. Не от наемници като тази Райла, биещи се за пари, които не умеят и не желаят да жертват себе си. Те дори не знаят какво представлява саможертвата. А дори и да знаят, я презират.

— Да вървят по дяволите, с тяхната саможертва и тяхното презрение. Какво ни касае нас това? Цири, наметни нещо и изтичай до горе за още една гарафа. Днес искам да се напия.

Тисая де Врие въздъхна и поклати глава. Това не убягна от вниманието на Маргарита.

— За щастие — изкикоти се тя — вече не сме в училището, скъпа магистърке. И можем да правим каквото си поискаме.

— Дори в присъствието на бъдеща възпитаничка? — попита жлъчно Тисая. — Когато аз бях ректор на Аретуза…

— Помним, помним — прекъсна я с усмивка Йенефер. — Колкото и да искаме, не можем да го забравим. Отиди за още една гарафа, Цири.

Горе, докато чакаше за гарафата, Цири стана свидетелка на потеглянето на капитана и отряда й от четирима войници. С любопитство и изумление тя наблюдаваше поведението и израженията им, изучаваше дрехите и оръжията им. Райла, чернокосата капитанка, в момента се караше със собственика на странноприемницата:

— Няма да чакам до разсъмване! И изобщо не ме интересува, че портите са затворени! Искам незабавно да изляза извън крепостните стени! Знам, че в конюшнята на странноприемницата има таен изход! Заповядвам ти да го отвориш!

— Нарежданията ми…

— Изобщо не ми пука какво ти е наредено! Аз изпълнявам заповедите на архимагистър де Врие!

— Добре, добре, капитане, не викайте. Ще ви отворя…

Тайният проход се оказа тесен, здраво залостен коридор, водещ отвъд крепостните стени. Преди Цири да получи гарафата, тя видя как проходът беше отворен и Райла и отрядът й излязоха навън, в нощта.

Цири се замисли.

* * *

— Е, най-накрая! — зарадва се Маргарита, неясно дали на Цири, или на гарафата. Цири остави гарафата на масата, явно не на точното място, защото Тисая де Врие веднага я премести. Йенефер си наля в чашата, с което наруши порядъка, и се наложи Тисая отново да мести съда. Цири с ужас си представи Тисая в ролята на учителка.

Йенефер и Маргарита се върнаха към прекъснатия разговор, без да забравят за гарафата. На Цири й беше ясно, че скоро ще трябва отново да се качва горе за нова кана. Тя се замисли, като същевременно се вслушваше в беседата на магьосничките.

— Не, Йена — поклати глава Маргарита. — Както виждам, при теб не е системно. Аз скъсах с Ларс. Вече всичко приключи. Elaine deireadh, както казват елфите.

— И затова искаш да се напиеш?

— Също и за това — потвърди Маргарита Льоантил. — Тъжно ми е, не крия. Все пак бяхме заедно с него четири години. Но се наложи да скъсам с него. Убедих се, че не мелим брашно заедно…

— Още повече, че Ларс е женен — изсумтя Тисая де Врие, разглеждайки златистото вино в кристалната чаша.

— Точно това няма никакво значение — сви рамене магьосницата. — Всички привлекателни мъже на интересуващата ме възраст са женени, не може да се направи нищо по въпроса. Ларс ме обичаше, а и на мен известно време ми се струваше, че… Ах, какво има да се обяснява тук? Той искаше прекалено много. Той заплашваше моята свобода, а на мен ми се повдига само при мисълта за моногамия. Впрочем, аз взех пример от теб, Йена. Помниш ли разговора ни във Венгерберг? Когато ти реши да скъсаш с твоя вещер? Тогава те съветвах да размислиш, казвах ти, че любовта не се намира на улицата. И все пак ти беше права. Любовта си е любов, а животът си е живот. Любовта отминава…

— Не я слушай, Йенефер — изрече студено Тисая. — Тя е огорчена и озлобена. Знаеш ли защо няма да отиде на банкета в Аретуза? Защото се срамува да се появи там сама, без мъжа, с когото са я свързвали четири години. Заради когото са й завиждали. Когото загуби, защото не можеше да оцени любовта му.

— А дали да не поговорим за нещо друго? — предложи Йенефер, наглед безгрижно, но с леко променен глас. — Налей ни, Цири. По дяволите, тази гарафа е много малка. Ще ни донесеш ли още една?

— Донеси две — засмя се Маргарита. — За награда ще получиш глътка и ще седнеш при нас, няма нужда да се вслушваш отдалеч. Твоето обучение ще започне сега и тук, в банята, още преди да ми паднеш в ръцете в Аретуза.

— Обучение! — Тисая вдигна очи към тавана. — О, богове!

— Мълчи, скъпа магистърке. — Маргарита се плесна с длан по мокрото бедро, правейки се на ядосана. — Сега аз съм ректор на училището! Не успя да ме скъсаш на последните изпити!

— За което съжалявам.

— Аз също, представи си. Ако сега имах частна практика, като Йена, нямаше да ми се налага да се мъча с ученичките, да бърша носовете на ревлите и да се карам с по-наперените. Послушай ме, Цири, и се учи. Магьосничките винаги действат. Добре или зле — това става ясно по-късно. Но трябва да се действа, смело да държиш живота за гривата. Повярвай ми, малката, съжалявам изключително само за бездействието, нерешителността, колебанията. Никога не съжалявам за действията и постъпките си, дори и понякога да носят тъга и огорчение. Погледни тази сериозна госпожа, която седи там, прави гримаси и подрежда всичко, което й падне. Това е Тисая де Врие, архимагистър, възпитала десетки магьоснички. Учейки ги, че трябва да действат. Че нерешителността…

— Престани, Рита.

— Тисая е права — каза Йенефер, която не откъсваше поглед от ъгъла на банята. — Престани. Знам, че ти е мъчно за Ларс, но не превръщай мъката си в наука за живота. Момичето все още има време да се научи на това и то не в училището. Цири, отиди за вино.

Цири се изправи. Вече беше напълно облечена.

И изпълнена с решителност.

* * *

— Какво? — изкрещя Йенефер. — Как така? Как си е тръгнала?!

— Нареди ми… — измънка собственикът на странноприемницата, който беше пребледнял и притиснал гръб към стената. — Нареди ми да оседлая коня й…

— И ти я послуша? Вместо да се обърнеш към нас?

— Госпожо! Откъде можех да зная? Сигурен бях, че тръгва по ваша заповед… Изобщо не ми хрумна, че…

— Проклет глупак!

— По-спокойно, Йенефер. — Тисая сложи ръка на челото си. — Не се поддавай на емоциите. Сега е нощ. Няма да я пуснат през портата.

— Тя нареди да й отворя тайния проход… — прошепна собственикът на странноприемницата.

— И ти отвори ли й?

— Заради вашия Събор в града е пълно с магьосници — наведе поглед стопанинът. — Хората ги е страх, никой не смее да им застане на пътя… Какво можех да й кажа? Тя говореше точно като вас, със съвсем същия тон… И гледаше по същия начин. Никой не смееше дори да я погледне в очите, какво остава да й задава въпроси… Беше точно като вас… Като две капки вода… Нареди да й дам перо и мастило. И написа съобщение.

— Дай го!

Тисая де Врие я изпревари и зачете на глас:

Госпожо Йенефер!

Прости ми. Отивам в Хирундум, защото искам да видя Гералт. Преди да отида в училището, искам да го видя. Прости ми за непослушанието, но съм длъжна. Знам, че ще ме накажеш, но не искам да съжалявам за бездействието и колебанията си. Ако се наложи да съжалявам за нещо, нека да бъде за действията и постъпките ми. Аз съм магьосница. Хващам живота си за гривата. Ще се върна колкото мога по-бързо.

Цири

— Това ли е всичко?

— Има и послепис:

Кажи на госпожа Рита, че няма да й се налага да ми бърше носа в училище.

Маргарита Льоантил поклати глава с недоверие. А Йенефер започна да ругае. Собственикът на странноприемницата се изчерви и отвори уста. Много пъти беше слушал проклятия, но никога досега — такива.

* * *

Вятърът духаше в посока от сушата към морето. Вълни от облаци заливаха увисналата над гората луна. Пътят към Хирундум тънеше в мрак. Препускането в галоп стана опасно. Цири задържа коня си и премина в тръс. Дори и не си помисли за още по-бавен ход. Тя бързаше.

Отдалеч се чуваше грохотът на надигаща се буря, хоризонтът постоянно се осветяваше от мълнии, на чийто фон се очертаваше назъбеният трион на върховете на дърветата.

Цири спря коня. Беше на кръстопът — пътят се разделяше на две, разклоненията изглеждаха по един и същ начин.

„Защо Фабио не спомена за кръстопът? Както и да е, нали аз никога не бъркам, винаги знам в коя посока да поема… Но защо сега не се досещам накъде да тръгна?“

Над главата й беззвучно прелетя огромен силует. Цири усети как сърцето й се свива. Конят изцвили и се понесе в галоп, избирайки дясното разклонение. Малко по-късно тя го спря.

— Това беше само най-обикновена сова — изрече тя, стараейки се да успокои себе си и коня. — Обикновена птица… Няма нищо страшно…

Вятърът се усилваше, тъмните облаци закриха изцяло луната. Но напред по пътя, в пролуката сред гората, беше по-светло. Тя се понесе по-бързо, пясъкът пръскаше изпод копитата на коня.

Скоро й се наложи да спре. Пред нея имаше пропаст и се виждаше морето, от което се издигаше познатият черен конус на острова. От мястото, където стоеше, не се виждаха светлините на Гарщанг, Локсия и Аретуза. Виждаше се само самотната кула, издигаща се над Танед.

Тор Лара.

Чу се гръм, а миг по-късно ослепителната лента на мълния свърза облачното небе и върха на острова. Тор Лара погледна към нея с червените очи на прозорците си, на Цири за миг й се стори, че във вътрешността на кулата лумва огън.

„Тор Лара… Кулата на Чайката… Защо това име буди такъв ужас у мен?“

Вихърът раздвижи дърветата, клоните им зашумяха. Цири примижа, по бузите я удариха листа и прахоляк. Тя обърна цвилещия и вдигащ се на задните си крака кон. Беше се ориентирала. Остров Танед сочеше север, а тя трябваше да язди на запад. Пясъчният път се очертаваше в мрака като светла бяла лента. Тя препусна в галоп.

Отново проехтя гръмотевица и в светлината на мълнията Цири неочаквано видя конници. Тъмни, размити, подвижни силуети от двете страни на пътя. Чу вик:

— Gar’ean!

Без да мисли, тя се спря, дръпна юздите, обърна се в обратна посока и пришпори коня в галоп. Зад нея — вик, свистене, цвилене, тропот на копита.

— Gar’ean! Dh’oine!

Галоп, тропот на копита, вятър. Мрак, в който се мяркат белите стволове на крайпътните брези. Грохот. Мълния, под чиято светлина двама конници се опитват да й препречат пътя. Един протяга ръка, иска да хване повода й. За шапката му е прикрепена опашката на катерица. Цири сръгва коня с пети, притиска се към шията му, понася се покрай конниците. Зад нея — вик, свистене, грохот на гръм. Светкавица.

— Spar’le, Yaeyinn!

Галоп, галоп! „По-бързо, конче!“ Гръм. Светкавица, Кръстопът. Наляво! „Никога не греша!“ Отново кръстопът. Надясно! „Галоп, конче! По-бързо, по-бързо!“

Пътят се изкачва нагоре, под копитата — пясък, конят, макар и пришпорван, забавя ход…

На върха на хълма тя се огледа. Поредната мълния освети пътя. Напълно пуст. Тя се заслуша, но чу само шума на вятъра в листака. Изгърмя.

„Тук няма никой. «Катериците»… Те са само спомен от Каедвен. Розата от Шаеравед… Всичко това само ми се е привидяло. Тук няма жива душа, никой не ме преследва…“

Със страшна сила я лъхна вятър. „Вятърът духа от сушата — помисли си тя, — а аз го усещам с дясната си буза… Заблудила съм се.“

Мълния. В светлината й заискри повърхността на морето, от мрака изплува черният конус на остров Танед. И Тор Лара. Кулата на Чайката. Кулата, която я привличаше като магнит… „Но аз не искам в тази кула. Отивам в Хирундум. Защото трябва да видя Гералт.“

Нова светкавица.

Между нея и пропастта стоеше черен кон. Върху него — рицар с шлем, украсен с крилете на хищна птица. Крилете изведнъж се разлюляха, птицата се понесе в полет…

Цинтра!

Парализиращ страх. Ръцете стискат до болка ремъците на повода. Мълния. Черният рицар спира коня. Вместо лице той има зловеща маска. Крилете плющят…

Конят се понесе в галоп, без да го пришпорва. Мрак, осветяван от мълнии. Гората свършва. Под копитата — пясък, жвакане на кал. Отзад — шум от плющенето на крилете на хищната птица. Все по-близо… По-близо…

Бесен галоп, очите сълзят от вятъра. Мълниите пресичат небето, в светлината им Цири вижда елхи и върби от двете страни на пътя. Но това не са дървета. Това са слуги на Краля на елфите. Слуги на черния рицар, който се носи след нея, а крилете на хищна птица плющят върху шлема му. Уродливите чудовища от двете страни на пътя протягат към нея своите покрити с буци ръце, смеят се диво, разтварят се черни отвори — уста с челюсти… Цири се притиска към шията на коня. Клоните свистят, удрят я, хващат я за дрехите. Уродливите стволове трещят, челюстите им щракат, носи се ехиден смях…

Лъвче от Цинтра! Дете на Старата кръв!

Черният рицар вече е съвсем близо. Цири усеща ръката му, която се опитва да я хване за косите. Подкарваният с викове кон се носи напред, с рязък скок преодолява невидима преграда, с трясък чупи тръстиката, спъва се…

Тя дръпна поводите, навеждайки се силно назад в седлото, и обърна хриптящия кон. Извика диво, яростно. Извади меча от ножницата и го вдигна над главата си. „Това вече не е Цинтра! Аз вече не съм дете! Не съм беззащитна! Няма да позволя…“

— Няма да позволя! Няма да ме докоснеш! Никога няма да ме докоснеш!

Конят с плясък падна във водата, стигаща до търбуха му. Цири се наведе, извика, удари коня с пети, скочи обратно върху дигата. „Езерца — помисли си тя. — Фабио спомена за езерца, в които се отглежда риба. Това е Хирундум. Пристигнах. Аз никога не греша…“

Светкавица. Зад гърба й е дигата, по-надалеч е черната стена на гората, врязала се като трион в небето. И няма никой. Само стонът на вятъра нарушава тишината. Някъде в блатата кряка уплашена патица.

Никой. Върху дигата няма никой. „Никой не ме преследва. Това е било мираж, кошмар. Спомен за Цинтра. Само ми се е сторило.“

В далечината се вижда светлинка. Фенер. Или огън. „Това е ферма. Хирундум. Вече е близо. Само още едно усилие…“

Светкавица. Една, втора, трета. Не се чува гръм. Изведнъж вятърът утихва. Конят цвили, тръска глава и се изправя на задните си крака.

На черното небе се появява млечнобяла, бързо избледняваща ивица, извиваща се като змия. Вятърът отново удря върбите и вдига от дигата облак от листа и суха трева.

Далечното пламъче изчезва. Потъва и се разтваря в море от милиарди сини огънчета, които внезапно избухват и пламват в блатото. Конят пръхти, цвили, носи се по дигата. Цири с усилие се задържа на седлото.

В движещата се по небето ивица се появяват неясните силуети на конници. Те се приближават все повече и повече и се виждат все по-ясно. Виждат се клатещи се биволски рога и раздърпани пера върху шлемовете, под шлемовете белеят озъбени черепи. Ездачите седят върху скелетите на коне, покрити с окъсани чулове. Бесният вятър вие във върбите, остриетата на мълниите непрекъснато прорязват черното небе. Вятърът вие все по-гръмко. Не, това не е вятър. Това е зловещо пеене.

Кошмарната кавалкада завива и се понася право към нея. Копитата на призрачните коне разбъркват бледите огънчета, висящи над блатото. Начело на кавалкадата галопира Кралят на Дивия лов. Ръждясалият шлем се люлее над черепа, зеят дупките на очните кухини, в които пламти синкав огън. Развява се разкъсано наметало. По покрития с ръжда нагръдник с грохот се удря огърлица, празна като стара шушулка. Някога на нея е имало скъпоценни камъни. Но те са изпопадали по време на дългата гонка по небето. И са се превърнали в звезди…

„Това не е истина! Това не се случва в действителност! Това е кошмар, илюзия, мираж! Само ми се струва, че се случва!“

Кралят на Лова задържа своя кон-скелет и избухва в див, ужасяващ смях.

Дете на Старата кръв! Ти ни принадлежиш! Ти си наша! Присъедини се към кортежа, присъедини се към нашия Лов! Ще се носим, ще се носим до края, до вечността, до края на съществуването! Ти си наша, звездоока дъщеря на Хаоса! Присъедини се, познай радостта на Лова! Ти си наша, ти си една от нас! Мястото ти е сред нас!

— Не! — крещи Цири. — Махайте се! Вие сте трупове!

Кралят на Лова се смее, изгнилите зъби над ръждясалите доспехи изтракват. Очните кухини на черепа пламтят в синьо.

Да, ние сме трупове. Но ти си смъртта!

Цири се притисна към шията на коня. Нямаше нужда да го пришпорва. Усещайки настигащите ги призраци, конят се носеше по дигата с главоломни подскоци.

* * *

Полуръстът Барни Хофмайер, фермер от Хирундум, вдигна къдравата си глава, вслушвайки се в далечните гръмотевици.

— Опасно нещо е подобна буря без дъжд — каза той. — Ще удари някъде мълния — и пожарът е готов…

— Малко дъжд нямаше да попречи — въздъхна Лютичето, донастройвайки лютнята. — Защото въздухът е такъв, че можеш да го срежеш с нож… Ризата се лепи за гърба, комарите хапят… Но сигурно всичко ще се размине. Беше надвиснала буря, но от известно време проблясва някъде на север. Вероятно над морето.

— Над Танед — потвърди полуръстът. — Това е най-високата точка в областта. Тази кула на острова, Тор Лара, просто привлича проклетите мълнии. По време на силна буря изглежда така, сякаш е обхваната от огън. Така свирепо я удрят, че не знам как не се разпада…

— Това е заради магията — заяви убедено трубадурът. — Всичко на Танед е магическо, дори самата скала. А магьосниците не ги е страх от мълнии. Какви ги говоря! Знаеш ли, Барни, че те умеят да ловят мълниите?

— Да бе! Лъжеш, Лютиче.

— Нека гръм ме… — Поетът млъкна, поглеждайки неспокойно небето. — Нека ме клъвне гъска, ако лъжа. Казвам ти, Хофмайер, маговете ловят мълнии. Виждал съм го със собствените си очи. Старият Горазд, онзи, когото по-късно убиха на Соденския хълм, веднъж хвана мълния пред очите ми. Взе една дълга жица, завърза единия й край за върха на кулата, а другия…

— Другия край е трябвало да го мушне в една бутилка — извика изведнъж тичащият по верандата син на Хофмайер, малък полуръст с перчем, гъст и къдрав като овче руно. — Стъклена бутилка, като онези, в които татко си вари виното. Мълнията по жицата — и право в бутилката…

— Влизай вкъщи, Франклин! — извика фермерът. — В леглото, лягай да спиш, хайде! Скоро ще стане полунощ, а утре трябва да се работи. И внимавай да не те хвана, че по време на буря се занимаваш с бутилки и жици, ще играе ремъкът! Няма да можеш да си седнеш на задника две седмици! Петуния, прибери го оттам! А на нас ни донеси още бира!

— Стига ви толкова! — възрази гневно Петуния Хофмайер, докато прибираше сина си от двора. — Достатъчно изпихте.

— Не викай! Само дебни кога вещерът ще се върне. Гостите трябва да се угощават.

— Когато се върне — тогава ще донеса. За него.

— Ама че стисната жена — промърмори Хофмайер, но така, че тя да не го чуе. — Точно като земляците си Бибервелтови от Ливадата, които до един са пинтии… А вещерът вече доста дълго го няма. Откакто тръгна към езерцата, сякаш пропадна вдън земя. Странен човек. Видя ли как вечерта гледаше момичетата, Циния и Тангеринка, докато играеха на двора. Погледът му беше странен. А сега… Не мога да се отърва от усещането, че отиде нататък, за да бъде сам. А и ми гостува само защото моята ферма е встрани, далеч от останалите. Ти го познаваш по-добре, Лютиче, кажи…

— Да го познавам? — Поетът уби един комар на шията си и задрънка на лютнята си, вглеждайки се в черните силуети на върбите над езерцата. — Не, Барни. Не го познавам. Мисля, че никой не го познава. Но с него става нещо, виждам го. Защо той дойде тук, в Хирундум? За да е по-близо до Танед? А когато вчера му предложих да се разходим до Горс Велен, откъдето се вижда Танед, той веднага отказа. Какво го задържа тук? Може би сте му направили някакво изгодно предложение?

— Къде ти — промърмори полуръстът. — Честно казано, изобщо не ми се вярва някое чудовище да се е появило тук. Онова хлапе, което се удави в едно от езерцата, може да е имало спазми. Обаче всички нададоха вой — това е воден дух или кикимора, трябва да се извика вещер… А парите, които му обещахме, са почти нищожни, направо срамота. Обаче той какво? Три нощи броди край дигите, през деня или спи, или реди и мълчи като пън, гледа децата, къщата… Странно. Особено, бих казал.

— И правилно би казал.

Проблесна мълния, осветявайки двора и постройките на фермата. За миг се мярнаха белите развалини на елфическа къща край дигите. След миг над градините се разнесе грохотът на гръмотевицата. Духна силен вятър, дърветата и тръстиките край езерцата зашумяха и се превиха, огледалото на водата се смръщи и стана матово, наежи се от стърчащите листа на лилиите.

— Все пак бурята идва към нас — погледна към небето фермерът. — Може би маговете са я прогонили със заклинания от острова? На Танед са се събрали над двеста от тях… Как мислиш, Лютиче, за какво ще се съвещават те там, на своя Събор? Дали от тази работа ще излезе нещо добро?

— За нас ли? Съмнявам се. — Трубадурът прекара палеца си през струните на лютнята. — Тези събори обикновено представляват модни ревюта, клюки, удобна възможност за клеветене и вътрешно разчистване на сметки. Спорове за това дали магията трябва да се разпространява, или да си остане привилегия на елита. Караници между тези, които служат на кралете, и онези, които предпочитат отдалеч да оказват натиск на кралете…

— Ха! — възкликна Барни Хофмайер. — Кой знае защо ми се струва, че по време на настоящия Събор на Танед постоянно ще святка и гърми, като по време на буря…

— Възможно е. Нас това какво ни засяга?

— Теб — нищо — изрече навъсено полуръстът. — Защото знаеш само да дрънкаш на лютнята и да пееш. Гледаш заобикалящия те свят и виждаш само рими и ноти. А нас тук само за последната седмица два пъти конници ни стъпкаха с копита ряпата и зелето. Войската преследва „катериците“, „катериците“ извършват набези и бягат, а и на едните, и на другите пътят им минава през нашето зеле…

— Не е моментът да се жали зелето, когато гори гората — издекламира Лютичето.

— Лютиче — погледна го накриво Барни Хофмайер, — като кажеш нещо такова, не знам дали да плача, да се смея или да те сритам в задника. Сериозно ти говоря! И ще ти кажа, че настъпиха лоши времена. По пътищата — трупове, набити на кол и висящи на бесилки; из горите и по поляните — също трупове, мамка му, тази страна сигурно вече изглежда както по времето на Фалка. И как да се живее тук? През деня идват кралски войници и ни заплашват, че ще ни оковат, защото помагаме на „катериците“. А през нощта се появяват елфите и опитай да откажеш да им помогнеш! Веднага ни обещават поетично да ни покажат как нощта ще придобие червен облик. Толкова са поетични, че направо да ти се доповръща. И така я караме — между чука и наковалнята…

— Разчиташ на това, че Съборът на магьосниците ще промени нещо?

— Ами разчитам. Ти самият каза, че сред магьосниците има два лагера. Вече се е случвало магьосниците да вразумяват крале и да слагат край на войни и безредици. Нали именно маговете сключиха мир с Нилфгард преди три години? Значи може и сега…

Барни Хофмайер замълча и наостри уши. Лютичето заглуши с длан звука на струните.

От мрака при дигата бавно закрачи вещерът. Отново проблесна мълния. Когато изгърмя, вещерът вече беше до тях, в двора.

— Е, и как е, Гералт? — попита Лютичето, за да прекъсне неловкото мълчание. — Проследи ли гадината?

— Не. Тази нощ не е подходяща. Неспокойна е… Уморен съм, Лютиче.

— Тогава седни да отдъхнеш.

— Нямам предвид това.

— Наистина — промърмори полуръстът, гледайки в небето и ослушвайки се. — Неспокойна нощ, нещо лошо е надвиснало във въздуха… Животните се мятат в обора… А сред шума на вятъра се чуват викове…

— Дивият лов — тихо каза вещерът. — Затворете добре капаците на прозорците, господин Хофмайер.

— Дивият лов? — изуми се Барни. — Привиденията?

— Няма страшно. Ще преминат високо. През лятото Ловът винаги преминава високо. Но децата може да се събудят. Ловът носи със себе си нощни кошмари. По-добре да се затворят капаците на прозорците.

— Дивият лов предвещава война — каза Лютичето и отправи нагоре неспокоен поглед.

— Глупости! Суеверие!

— Не! Малко преди нападението на Нилфгард срещу Цинтра…

— Тихо! — прекъсна го с жест вещерът и се изправи рязко, загледан в мрака.

— Какво се…

— Конници.

— Мамка му! — извика Хофмайер, скачайки от пейката. — През нощта може да са само Scoia’tael…

— Един кон — прекъсна го вещерът, вземайки меча си от пейката. — Един-единствен кон. Останалите са привиденията от Лова… По дяволите, не е възможно… През лятото?

Лютичето също скочи, но го беше срам да избяга, защото нито Гералт, нито Барни се канеха да бягат. Вещерът извади меча си от ножницата и се втурна към дигата, а полуръстът, без да се колебае, се затича подире му, въоръжен с вила. Отново блесна светкавица, на дигата се мярна носещ се в галоп кон. А подир коня се беше устремило нещо размито, нещо необикновено, изтъкано от мрак и сияние, вихър, мираж. Нещо, предизвикващо панически страх, отвращение, сковаващ вътрешностите ужас.

Вещерът извика, вдигайки меча. Ездачът го забеляза, пришпори коня, огледа се. Вещерът извика още веднъж. Чу се гръм.

Проблесна, но този път не заради светкавица. Лютичето падна на колене до пейката и би изпълзял под нея, ако не се беше оказала толкова ниска. Барни изпусна вилата. Петуния Хофмайер, която беше изтичала извън къщата, изпищя.

Ослепителният блясък се материализира в прозрачна сфера, във вътрешността на която се мярна силует, който моментално придоби контури и форма. Лютичето я разпозна веднага. Той познаваше тези черни, разпилени къдрици и обсидиановата звезда върху кадифето. Това, което не му беше познато и никога преди това не беше виждал, беше лицето. Лицето на Гнева и Яростта, лицето на богинята на Отмъщението, Гибелта и Смъртта.

Йенефер вдигна ръка и изкрещя заклинание, от дланта й със свистене се изстреля пръскаща искри спирала, която разсече нощното небе, отразявайки се в повърхността на езерото. Спиралата се заби като метално копие в преследващото самотния конник кълбо. Кълбото закипя, на Лютичето му се стори, че чува зловещи викове и вижда кошмарни силуети на призрачни коне. Това продължи за части от секундата, защото кълбото изведнъж се сви, събра се в малка топка и се понесе нагоре, към небето, удължавайки се в движение и подобно на комета влачейки опашка подир себе си. Спусна се мрак, разсейван само от трепкащия блясък на газената лампа в ръцете на Петуния Хофмайер.

Ездачът спря коня си пред къщата, скочи от седлото и се олюля. Лютичето веднага съобрази кой е това. Никога по-рано не беше виждал тази слаба, сламеноруса девойка, ала веднага я разпозна.

— Гералт… — прошепна момичето. — Госпожо Йенефер… Извинявайте… Трябваше. Нали знаете…

— Цири — каза вещерът. Йенефер пристъпи към девойката, обаче се спря. Мълчеше.

„Към кого ще пристъпи? — запита се Лютичето. Никой от тях, нито вещерът, нито магьосницата, не се помръдна и не направи никакъв жест. — При кого ще отиде първо? При него? Или при нея?“

Цири не тръгна нито към него, нито към нея. Неспособна да направи избор, тя изгуби съзнание.

* * *

Къщата беше пуста, полуръстът и цялото му семейство бяха отишли да работят още на разсъмване. Цири се правеше, че спи, но чу как Гералт и Йенефер излизат. Тя се измъкна от леглото, бързо се облече, тихичко излезе от стаята и ги последва в градината.

Гералт и Йенефер свърнаха към дигата, разделяща покритите с водни лилии езерца. Скрита зад разрушената стена, Цири наблюдаваше през един процеп вещера и магьосницата. Момичето мислеше, че Лютичето, известният поет, чиито стихове беше чела неведнъж, още спи. Тя грешеше. Поетът не спеше. И я хвана на местопрестъплението.

— Хей — изкикоти се той, внезапно приближавайки се. — Бива ли така — да шпионираш и да подслушваш. Бъди по-деликатна, малката. Позволи им да останат малко насаме.

Цири се изчерви, но веднага стисна устни.

— Първо, не съм малка — изрече твърдо тя. — Второ, струва ми се, че не им преча. Нали?

Лютичето стана малко по-сериозен.

— Като че ли не — каза той. — Даже ми се струва, че им помагаш.

— Така ли? Как?

— Не се прави, че не знаеш. Вчера всичко беше разиграно много хитро. Но мен не можеш да ме подведеш. Направи се, че припадаш, нали?

— Да — промълви Цири, извръщайки поглед. — Госпожа Йенефер веднага се досети, но Гералт — не…

— Двамата те занесоха в къщата. Ръцете им се докосваха. Седяха над постелята ти чак до сутринта, но не казаха нито дума. Едва сега решиха да поговорят. Там, на дигата, при езерцето. А ти реши да подслушаш за какво си говорят… И да ги шпионираш през процепа в стената. Толкова ли е важно за теб да знаеш какво правят?

— Те не правят нищо. — Цири леко се изчерви. — Говорят си и това е всичко.

— А ти… — Лютичето приседна на тревата под едно ябълково дърво и се облегна на дънера му, като преди това се убеди, че няма мравки или гъсеници. — Ти искаш да знаеш за какво си говорят, нали?

— Да… Не! Всъщност… Всъщност така или иначе не мога да чуя нищо. Твърде далече са.

— Ако искаш — засмя се бардът, — ще ти кажа.

— А ти откъде можеш да знаеш това?

— Ха, ха. Аз, скъпа Цири, съм поет. Поетите знаят всичко за тези неща. Нещо повече — поетите знаят за тези неща повече, отколкото самите събеседници.

— Да бе!

— Давам ти думата си! Думата на поет.

— Така ли? Тогава… Тогава кажи за какво си говорят? Обясни ми какво означава всичко това!

— Погледни още веднъж през процепа и виж какво правят.

— Хм… — Цири прехапа горната си устна, след това се наведе към отвора. — Госпожа Йенефер стои до една върба… Къса листа и се занимава със звездата си… Нищо не казва, дори не поглежда към Гералт… А Гералт стои до нея. Навел глава. И нещо говори. Не, мълчи. Леле, изражението му е много… странно.

— Детински просто. — Лютичето си намери в тревата една ябълка, избърса я в панталона си и я огледа критично. — Сега я моли да му прости всичките глупави думи и постъпки. Извинява се за нетърпението, за недостатъчните вяра и надежда, за упоритостта, за ожесточението, за капризите и позите, недостойни за един мъж. Извинява се за нещата, които някога не е разбирал, и за онези, които не е искал да разбере…

— Всичко това е абсолютна лъжа! — Цири се изправи и с рязко движение отметна косата от челото си. — Всичко си го измисляш!

— Извинява се за това, което е осъзнал едва сега. — Лютичето се загледа в небето, а в гласа му започнаха да се долавят ритми, характерни за баладите. — За това, което би искал да разбере, но се бои, че може и да не успее… И за това, което със сигурност никога няма да разбере. Извинява се и моли за прошка… Хм… Разбиране… Съмнение… Предопределение? Всичко е банално, по дяволите…

— Не е вярно! — тропна с крак Цири. — Гералт изобщо не говори такива неща! Той… Всъщност, той мълчи. Нали видях. Стои там с нея и мълчи…

— В това се състои ролята на поезията, Цири. Да говориш за онова, за което другите мълчат.

— Глупава е тази твоя роля. Всичко си измисляш!

— И в това също се състои ролята на поезията. Хей, чувам откъм езерцето възбудени гласове. Я погледни бързичко и виж какво става.

Цири погледна през процепа и каза:

— Гералт стои с наведена глава. А Йенефер страшно му крещи. Крещи и размахва ръце. Олеле… Какво може да означава това?

— Детински просто. — Лютичето отново погледна към плуващите по небето облаци. — Сега тя му се извинява.

Трета глава

И ето, вземам те, за да си моя и да те защитавам, в добро и зло, денем и нощем, в болест и здраве, защото те обичам с цялото си сърце и се заклевам да те обичам вечно, докато смъртта ни раздели.

Старинна венчална формула

Ние не знаем много за любовта. Любовта е като крушата — сладка е и има определена форма. Но опитайте да определите формата на крушата!

Лютичето

„Половин век поезия“

Гералт имаше основания да подозира — и той наистина подозираше, — че банкетите на магьосниците се различават от пировете и тържествата на обикновените простосмъртни. Но не очакваше, че разликата ще се окаже толкова голяма и съществена.

Предложението на Йенефер да я придружава на банкета, предшестващ Събора на магьосниците, се оказа неочаквано за него, но не и шокиращо. Все пак това не беше първото подобно предложение, което получаваше. Още навремето, когато живееха заедно и нещата между тях вървяха добре, Йенефер искаше да посещава съборите и пировете на магьосниците в неговата компания. Но той отказваше решително. Беше сигурен, че магьосниците ще гледат на него в най-добрия случай като на чудак и сензация, а в най-лошия — като на натрапник и парий. Йенефер се подиграваше на опасенията му, но не настояваше. И тъй като в други ситуации тя умееше да настоява така, че цялата къща се тресеше и се сипеше стъкло, Гералт ставаше все по-уверен, че решенията му са били правилни.

Този път той се съгласи. Без колебание. Предложението дойде след дълъг, откровен и емоционален разговор. Разговор, който ги сближи отново, засенчи и изпрати в забвение старите им конфликти, разтопи леда на огорчението, гордостта и ожесточението. След разговора на дигата в Хирундум, Гералт би се съгласил на всяко, абсолютно всяко предложение от страна на Йенефер. Не би отказал дори съвместно посещение на пъкъла, за да изпият по чаша кипящ катран в компанията на огнени демони.

Освен това без Цири нямаше да го има нито този разговор, нито тази среща. Цири, от която, ако може да се вярва на Кодрингер, се беше заинтересувал някакъв магьосник. Гералт разчиташе, че присъствието му на Събора ще провокира този магьосник и ще го накара да действа. Но не каза нито дума за това на Йенефер.

Гералт, Йенефер, Цири и Лютичето тръгнаха от Хирундум направо към Танед. Отначало се спряха в огромния комплекс на двореца Локсия, разположен при югоизточното подножие на планината. Дворецът вече гъмжеше от гостите на събора и съпровождащите ги лица, но за Йенефер веднага се намериха покои. Останаха в Локсия цял ден. През целия този ден Гералт разговаряше с Цири, Лютичето тичаше насам-натам, събирайки и разпространявайки слухове, а магьосницата си избираше и мереше рокли. А когато настъпи вечерта, вещерът и Йенефер се присъединиха към пъстрото шествие, насочило се към Аретуза — дворецът, в който щеше да се проведе банкетът. И сега, вече в Аретуза, Гералт се чудеше и се изумяваше, макар че си беше дал дума да не се учудва от нищо.

Огромната централна зала на двореца беше под формата на буквата „Т“. По-дългата стена имаше прозорци, тесни и невероятно високи, достигащи едва ли не до поддържания от колони свод. Сводът също беше висок. Толкова висок, че беше трудно да се разгледат детайлите, украсяващи фреските, чийто основен мотив беше многократно повтарящо се изображение на пет голи фигури. На прозорците имаше витражи, които сигурно струваха цяло състояние, но въпреки това в залата ясно се усещаше течение. Гералт се учуди, че свещите не угасват, но когато се вгледа по-внимателно, престана да се чуди. Канделабрите бяха магически, а може би дори илюзорни. Във всеки случай даваха много светлина, доста повече, отколкото обикновените свещи.

Когато влязоха, в залата се намираха не по-малко от сто души. Според оценката на вещера залата можеше да побере поне три пъти повече, дори ако по средата, както повеляваше обичаят, се наредяха маси във формата на подкова. Но традиционните подкови изобщо ги нямаше. Изглежда, щеше да се пирува на крак, с разходки покрай стените, украсени с гоблени, гирлянди и развяващи се от течението знамена. Под гоблените и гирляндите имаше редици от дълги маси. Масите бяха отрупани с изискани ястия в още по-изискани сервизи, сред изискани букети цветя и изискани скулптури от лед. Когато се загледа внимателно, Гералт установи, че изискаността е доста повече от яденето.

— Това не е трапеза — отбеляза намръщено той, поглаждайки своя къс, черен, обшит със сребро и врязан в талията кафтан, с който го беше издокарала Йенефер. Такива кафтани — последен писък на модата — се наричаха дублети. Вещерът нямаше никаква представа откъде се е взело това наименование. И нямаше желание да научава.

Йенефер не реагира на забележката му. Гералт и не очакваше реакция — той знаеше добре, че магьосницата обикновено не реагира на подобни забележки. Но не се отказа. Продължи да мърмори. Просто му се искаше да покапризничи.

— Няма музика. Страшно духа. Няма къде да се седне. На крак ли ще ядем и пием?

Магьосницата го дари с продължителен теменужен поглед.

— Точно така — изрече тя неочаквано спокойно. — Ще ядем на крак. Освен това трябва да знаеш, че дългото пребиваване при масата с ястията се смята за нетактично.

— Ще се постарая да съм тактичен — измърмори той. — Още повече, че няма при какво да се задържам, както виждам.

— Да пиеш без мярка също се смята за много нетактично — продължаваше да го поучава Йенефер, без да обръща внимание на мърморенето му. — Избягването на разговори се смята за нетактично и непростимо…

— А това — прекъсна я той, — че онзи мършавият, с кретенските панталони точно в момента ме сочи с пръст на двете си придружителки, смята ли се за нетактично?

— Да. Но не особено много.

— Какво ще правим, Йен?

— Ще обикаляме залата, ще поздравяваме, ще отправяме комплименти, ще разговаряме… Престани да поглаждаш дублета си и да си оправяш косата…

— Ти не ми позволи да си я прихвана с лента.

— Лентата ти е претенциозна. Хайде, хвани ме под ръка и да вървим. Да се стърчи до входа се смята за нетактично.

Започнаха да обикалят из залата, която постепенно се пълнеше с гости. Гералт беше зверски гладен, но бързо се убеди, че Йенефер не се шегува. Ставаше очевидно, че според приетия от магьосниците етикет наистина се яде и пие малко и сякаш с неохота. Отгоре на това всяко спиране до масата с ястията изискваше изпълнението на някои обществени задължения. Някой забелязваше някого, изразяваше радостта си от този факт, приближаваше се и поздравяваше, колкото възторжено, толкова и фалшиво. След задължителното имитиране на целувка по бузата или след отблъскващото със своята деликатност ръкостискане, неискрените усмивки или още по-неискрените, макар и умело поднесени, комплименти, следваше кратък и отчайващо банален разговор на безсмислена тема.

Вещерът се оглеждаше внимателно, опитвайки се да открие познати лица с надеждата, че не е единственият тук, който не принадлежи към магьосническото Братство. Йенефер го уверяваше, че не е единственият, но той не виждаше други като него или не можеше да ги разпознае.

Пажове разнасяха вино на подноси, лавирайки между гостите. Йенефер изобщо не пиеше. Гералт искаше да пие, но не можеше. Дублетът пиеше. Потта под мишниците му.

Ловко направлявайки вещера с ръце, магьосницата го избута от масата и го отведе в самия център на залата, в центъра на всеобщото внимание. Съпротивата беше безуспешна. Той разбираше за какво става въпрос. Това беше най-обикновена демонстрация.

Гералт знаеше какво може да очаква, затова със стоическо спокойствие понасяше напълно нездравото любопитство в погледите на магьосничките и загадъчните усмивки на магьосниците. Макар и Йенефер да го уверяваше, че правилата на добрия тон и тактичността забраняват да се използва магия на подобни събития, той не вярваше, че маговете успяват да се сдържат, особено при положение, че Йенефер провокационно го поставя в центъра на вниманието. И правилно не вярваше. На няколко пъти усети треперенето на медальона си и убожданията на магически импулси. Някои от магиците — особено такива от женски пол — се опитваха да четат най-безцеремонно мислите му. Той беше готов за това, знаеше за какво става въпрос и знаеше как да реагира. Гледаше към вървящата до него Йенефер, към черно-бяло-диамантената Йенефер с гарвановочерни коси и теменужени очи и сондиращите го магьосници се смущаваха, разконцентрираха се и за негово най-голямо удоволствие явно губеха самоувереност. „Да — мислено им отговаряше той, — не се лъжете. Има я само нея, до мен, тук и сега, и само това има значение. Тук и сега. А коя е била по-рано, къде е била по-рано и с кого е била по-рано — няма никакво, абсолютно никакво значение. Сега тя е с мен, тук, сред вас. С мен и с никой друг. Точно това си мисля за нея, постоянно; непрестанно мисля за нея, усещам аромата на парфюма й и чувствам топлината на тялото й. А вие можете да пукнете от завист.“

Магьосницата стисна силно ръката му, леко притискайки се към него.

— Благодаря — промърмори тя, насочвайки се отново към масите. — Но без прекалена демонстративност, моля те.

— А вие, магьосниците, винаги ли приемате искреността за демонстративност? Не е ли защото не вярвате в искреността дори тогава, когато я прочитате в чуждите мисли?

— Да. Точно затова.

— Но все пак ми благодариш?

— Защото на теб ти вярвам. — Тя стисна ръката му още по-силно и посегна да си вземе чиния. — Сложи ми малко сьомга, вещерю. И раци.

— Това са раци от Повис. Сигурно са ги уловили поне преди месец, а времето е горещо. Не те ли е страх…

— Тези раци — прекъсна го тя — тази сутрин все още са лазели по морското дъно. Телепортацията е прекрасно изобретение.

— Вярно е — съгласи се той. — Няма да е лошо да се разпространи, не мислиш ли?

— Работим по въпроса. Слагай, слагай, гладна съм.

— Обичам те, Йен.

— Помолих те, без излишни демонстрации… — Тя се сепна, вдигна глава, отметна назад черните си къдрици, отвори широко теменужените си очи. — Гералт! За първи път ми признаваш това!

— Невъзможно. Шегуваш се.

— Нищо подобно. По-рано само си мислеше, днес ми го каза.

— Нима разликата е толкова голяма?

— Огромна.

— Йен…

— Не говори с пълна уста. Аз също те обичам. Не съм ли ти го казвала? О, богове, ще се задушиш! Вдигни ръце, ще те потупам по гърба. Дишай по-дълбоко.

— Йен…

— Дишай, дишай, сега ще ти мине.

— Йен!

— Да. Откровеност за откровеност.

— Да не ти е лошо?

— Чаках това. — Тя изстиска един лимон върху сьомгата. — Не можех да реагирам на признания, направени мислено. Дочаках думите, можех да им отговоря и отговорих. Чувствам се прекрасно.

— Какво се е случило?

— Ще ти разкажа по-късно. Яж. Сьомгата е чудесна, заклевам се в Силата, наистина е чудесна.

— Мога ли да те целуна? Сега, тук, пред всички?

— Не.

— Йенефер! — Минаващата покрай тях тъмнокоса магьосница измъкна ръка изпод лакътя на съпровождащия я мъж и се приближи. — Все пак дойде? Това е чудесно! Не съм те виждала от векове!

— Сабрина! — Йенефер се зарадва толкова искрено, че всеки освен Гералт би повярвал на реакцията й. — Скъпа! Толкова се радвам!

Магьосничките внимателно се прегърнаха и всяка от тях разцелува въздуха около ушите и диамантено-ониксовите обеци на другата. Обеците на двете магьосници, наподобяващи миниатюрни гроздови зърна, бяха еднакви — във въздуха веднага замириса на люта вражда.

— Гералт, запознай се — това е приятелката ми от училище, Сабрина Глевисиг от Ард Карайг.

Вещерът се поклони и целуна високо подадената му ръка. Вече беше успял да съобрази, че всички магьосници очакват при среща да им се целува ръката — жест, който ги поставяше наравно с принцесите. Сабрина Глевисиг вдигна глава, обеците й се разклатиха и издрънчаха. Тихичко, но демонстративно и нахално.

— Толкова исках да се запозная с теб, Гералт. — Както и всички магьосници, и тя не признаваше никакви учтиви форми на обръщение. — Радвам се, страшно се радвам. Най-накрая престана да го криеш от нас, Йена. Честно казано, странно е, че толкова дълго отлага. Абсолютно няма от какво да се срамуваш.

— И аз така мисля — отговори безгрижно Йенефер, леко присвивайки очи и демонстративно отмятайки коси от собствените си обеци. — Красива блузка, Сабрина. Направо възхитителна. Нали, Гералт?

Вещерът кимна и преглътна. Черната копринена блуза на Сабрина Глевисиг разкриваше абсолютно всичко, което можеше да се покаже, а определено имаше какво. Карминовата пола, стегната със сребърно коланче с голяма катарама във формата на роза, беше с цепка отстрани по последна мода. Но модата изискваше цепката да е до средата на прасеца, а при Сабрина беше до средата на бедрото. Много красиво бедро.

— Какво ново в Каедвен? — попита Йенефер, правейки се, че не вижда накъде гледа Гералт. — Твоят крал Хенселт все още ли хаби сили и средства за преследването на „катерици“ из гората? И все още ли мечтае за наказателен поход срещу елфите в Дола на Блатхан?

— Да оставим на мира политиката — усмихна се Сабрина. Леко удълженият й нос и хищният поглед я правеха да прилича на класическите изображения на вещици. — Утре, на съвета, ще ни дойде до гуша от политика. И ще се наслушаме за… морал. За необходимостта от мирно съжителство… За приятелски отношения… За необходимостта от съгласуване на плановете и намеренията на нашите крале… На какво още ще се наслушаме, Йенефер? Какво друго са ни приготвили за утре Капитулът и Вилгефорц?

— Да оставим на мира политиката.

Сабрина Глевисиг се разсмя под акомпанимента на тихо подрънкващите обеци.

— Правилно. Да почакаме до утре. Утре… Утре всичко ще се изясни. Ах, тази политика, тези безкрайни съвещания… Колко лошо се отразяват на кожата. За щастие имам прекрасен крем, повярвай ми, скъпа, бръчките изчезват като сън… Искаш ли да ти дам рецептата?

— Благодаря, скъпа, но аз нямам нужда от това. Наистина.

— Ах, знам. В училище винаги завиждах на кожата ти. Богове, колко години изминаха?

Йенефер се направи, че се покланя на някого от минаващите покрай тях. Сабрина се усмихна на вещера и изпъчи онова, което не можеше да се скрие от черната рокля. Гералт преглътна отново, стараейки се да не гледа прекалено нахално в розовите зърна на гърдите й, прекалено явно стърчащи изпод прозрачната тъкан. Погледна плахо Йенефер. Магьосницата се усмихна, но той я познаваше достатъчно добре. Тя беше бясна.

— Ох, извинете ме — обади се тя изведнъж. — Виждам там Филипа, непременно трябва да поговоря с нея. Идваш ли, Гералт? До после, Сабрина.

— До после, Йена. — Сабрина Глевисиг погледна вещера в очите. — Още веднъж те поздравявам… за вкуса.

— Благодаря. — Гласът на Йенефер беше подозрително студен. — Благодаря, скъпа.

Филипа Ейлхарт беше в компанията на Дийкстра. Гералт, който някога беше имал бегъл контакт с реданския шпионин, по принцип би трябвало да се зарадва — най-накрая попадаше на някой познат, който също като него не принадлежеше към Братството. Но той не се зарадва.

— Радвам се да те видя, Йена. — Филипа целуна въздуха около обеците на Йенефер. — Здравей, Гералт. И двамата познавате граф Дийкстра, нали?

— Че кой не го познава? — Йенефер наведе глава и подаде на Дийкстра ръка, която шпионинът целуна, като междувременно направи реверанс. — Радвам се да ви видя отново, графе.

— И аз се радвам да те видя отново, Йенефер — увери я шефът на тайните служби на крал Визимир. — Още повече в толкова приятна компания. Господин Гералт, моите най-дълбоки почитания…

Въздържайки се от уверенията, че неговите почитания са още по-дълбоки, Гералт стисна подадената ръка, по-точно — опита се да го направи, защото нейните размери надвишаваха всякакви норми и правеха стискането й невъзможно.

Огромният шпионин беше облечен със светлобежов дублет, доста неофициално разкопчан. Явно беше, че графът се чувства удобно в него.

— Забелязах, че разговаряте със Сабрина? — подхвърли Филипа.

— Разговаряхме — изсумтя Йенефер. — Видя ли какво носи? Една жена трябва да е лишена и от вкус, и от срам, за да… По дяволите, тя е по-стара от мен с… Както и да е. Поне да имаше какво да показва! Отвратителна маймуна!

— Пробва ли да ви подпита? Всички знаят, че шпионира за Хенселт от Каедвен.

— Сериозно? — Йенефер се направи на изумена, което беше възприето като превъзходна шега.

— А вие, господин графе, добре ли се чувствате на нашето тържество? — попита Йенефер, когато Филипа и Дийкстра спряха да се смеят.

— Страшно добре — отвърна с поклон шпионинът на крал Визимир.

— Като се има предвид — усмихна се Филипа, — че графът е тук по служба, това уверение е голям комплимент за нас. И както всеки подобен комплимент — не е особено искрен. Само преди минута той ми призна, че би предпочел милия, уютен полумрак, миризмата на факли и леко прегорялото месо на шиш. Липсва му също традиционната, залята със сос и бира маса, по която да може да удря с юмрук в такт с пиянските песни и под която би могъл да се свлече грациозно на зазоряване, за да заспи сред оглозганите от хрътките кокали. И, представете си, остана глух към моите аргументи, илюстриращи предимствата на нашия начин на пируване.

— Наистина ли? — Вещерът погледна към шпионина с повече симпатия. — И какви бяха тези аргументи, мога ли да узная?

Този път въпросът му беше възприет като изискана шега и двете магьоснички се разсмяха едновременно.

— Ох, мъже — каза Филипа. — Нищо не разбирате. Нима в полумрака и дима, когато се седи на маса, могат да се забележат роклите и женските фигури?

Гералт не успя да намери отговор и само се поклони. Йенефер лекичко стисна ръката му.

— Ох — възкликна тя, — виждам там Трис Мериголд. Непременно трябва да поговоря с нея… Извинявайте, че ще ви напусна. Ще се видим по-късно, Филипа. Със сигурност още днес ще намерим случай да поговорим. Нали, графе?

— Несъмнено — усмихна се Дийкстра и се поклони ниско. — Винаги съм на твоите услуги, Йенефер. И при най-дребния знак от твоя страна.

Те се приближиха към Трис, чиято рокля преливаше в безброй оттенъци на синьото и светлозеленото. Когато ги видя, Трис прекъсна разговора си с двама магьосници, засмя се радостно, прегърна Йенефер и ритуалът с целуването на въздуха около ушите се повтори. Гералт пое подадената му длан, но реши да постъпи в разрез с церемонията — прегърна червенокосата магьосница и я целуна по меката като праскова буза. Трис леко се изчерви.

Магьосниците се представиха. Единият беше Дрителм от Понт Ванис, а другият — неговият брат Детмолд. И двамата служеха на крал Естерад от Ковир. Оказаха се неразговорчиви и се оттеглиха при първия удобен случай.

— Говорехте с Филипа и Дийкстра от Третогор — отбеляза Трикс, играейки си с висящото на шията й инкрустирано с диаманти и сребро лазуритно сърчице. — Разбира се, знаете кой е Дийкстра.

— Знаем — каза Йенефер. — Той говори ли с теб? Пробва ли да те подпитва?

— Пробва. — Магьосницата се усмихна многозначително и се разсмя. Доста предпазливо. — Но Филипа му пречеше, колкото можеше. Мислех, че са в по-добри отношения.

— Отношенията им са прекрасни — предупреди я със сериозно изражение Йенефер. — Внимавай, Трис. Гледай да не изпуснеш нито дума за… знаеш за кого.

— Знам. Ще внимавам. Между другото… — Трис понижи глас. — Какво се чува от нея? Ще мога ли да я видя?

— Ако най-накрая се решиш да започнеш да преподаваш в Аретуза — усмихна се Йенефер, — ще можете да се виждате много често.

— Ах! — ококори се Трис. — Разбирам. А дали Цири…

— По-тихо, Трис. Ще поговорим по-късно. Утре. След съвещанието.

— Утре? — усмихна се странно Трис.

Йенефер смръщи вежди, но преди да успее да попита нещо, в залата се усети леко раздвижване.

— Ето ги — изкашля се Трис. — Дойдоха най-накрая.

— Да — потвърди Йенефер, откъсвайки поглед от лицето на приятелката си. — Дойдоха. Гералт, сега можеш да се запознаеш с членовете на Капитула и Висшия съвет. Ако се появи удобен случай, ще те представя, но няма да навреди, ако преди това знаеш кой кой е.

Събралите се магьосници отстъпиха, почтително кланяйки се на влизащите в залата лица. Пръв вървеше позастарял, но силен наглед мъж с изключително скромен вълнен костюм. До него крачеше висока жена с остри черти на лицето и тъмни, гладко сресани коси.

— Това е Герхарт от Аеле, известен под името Хен Гедимдейт, най-старият от живите магьосници — каза шепнешком Йенефер. — Жената до него е Тисая де Врие. Тя е само мъничко по-млада от Хен, но не се притеснява да взема еликсири.

След първата двойка вървеше привлекателна жена с много дълги тъмнозлатисти коси; украсената й с дантели резедава пола шумолеше.

— Францеска Финдабаир, наричана Енид ан Глеана, Маргаритката от Долината. Недей да се пулиш, вещерю. Смятат я за най-красивата жена на света.

— Тя член ли е на Капитула? — прошепна вещерът. — Изглежда ми много млада. Магически еликсири?

— Не и в нейния случай. Францеска е чиста елфка. Обърни внимание на мъжа, който я съпровожда. Това е Вилгефорц от Рогевеен. Ето, той наистина е млад. Но е невероятно талантлив.

Определението „млад“, както знаеше Гералт, се използваше за магьосниците до стогодишна възраст включително. Вилгефорц изглеждаше на трийсет и пет, беше висок и с прекрасно телосложение, носеше къс кафтан по рицарска мода, но, разбира се, без герб. И беше доста красив. Това се набиваше на очи, въпреки факта, че до него се носеше ефирната Францеска Финдабаир с огромните черни очи и спираща дъха красота.

— Ниският мъж, който върви до Вилгефорц, е Артауд Теранова — поясни Трис Мериголд. — Петимата образуват Капитула…

— А девойката със странното лице, която върви след Вилгефорц?

— Това е неговата асистентка, Лидия ван Бредеворт — изрече студено Йенефер. — Незначителна личност, но вглеждането в лицето й се смята за страшно нетактично. По-добре обърни внимание на тримата, които вървят зад нея — това са членовете на Съвета. Феркарт от Цидарис, Радклиф от Оксенфурт и Кардуин от Лан Ексетер.

— И това е целият Съвет? Пълният състав? Мислех, че са повече.

— Капитулът има пет члена, в Съвета — още пет. Филипа Ейлхарт също влиза в Съвета.

— Пак не излизат — поклати глава вещерът, а Трис се изкикоти.

— Не си ли му казала? Наистина ли нищо не знаеш, Гералт?

— За кое?

— Йенефер също е член на Съвета. От времето на битката при Соден. Още ли не си се похвалила, скъпа?

— Не, скъпа. — Магьосницата погледна приятелката си право в очите. — Първо, не обичам да се хваля. Второ, нямах време за това. Не бях виждала Гералт от много отдавна, имаме много да наваксваме. Събрал се е дълъг списък. Отмятаме точките една по една.

— Разбира се — каза неуверено Трис. — Хм… След толкова много време… Разбирам. Имате за какво да си поговорите.

— Разговорите са в края на списъка — усмихна се двусмислено Йенефер, дарявайки вещера с поредния продължителен поглед. — В самия край, Трис.

Червенокосата магьосница явно се смути и леко се изчерви.

— Разбирам — повтори тя и сконфузено започна да си играе с лазуритното си сърчице.

— Много се радвам, че разбираш. Гералт, донеси ни вино. Не, не от този паж. От онзи, по-далечния.

Гералт я послуша, доловил ясно заповедта в гласа й. Докато вземаше бокалите от подноса на пажа, той наблюдаваше скришом двете магьосници. Йенефер говореше бързо и тихо, Трис Мериголд слушаше с наведена глава. Когато се върна, Трис вече я нямаше. Йенефер не прояви никакъв интерес към донесеното вино, затова Гералт остави двата ненужни вече бокала на масата.

— Нали не си прекалила? — попита той студено.

Очите на Йенефер припламнаха в теменужено.

— Не се опитвай да ме правиш на идиотка. Мислиш ли, че не знаех за нея и теб?

— Ако работата е в това…

— Именно в това е — прекъсна го тя. — Не прави глупави физиономии и се въздържай от коментари. И преди всичко не се опитвай да ме лъжеш. Познавам Трис по-отдавна от теб, харесваме се, прекрасно се разбираме и ще продължим да се разбираме, въпреки разни дребни… инциденти. А сега ми се стори, че у нея са се появили някои съмнения. Така че ги разсеях и това е всичко. Да забравим за това.

Той нямаше нищо против. Йенефер отметна къдриците си назад.

— А сега ще те оставя за малко, трябва да поговоря с Тисая и Францеска. Похапни нещо, къркорят ти червата. И бъди внимателен. Няколко души със сигурност ще ти се лепнат. Не им позволявай да те изядат на закуска и не ми опетнявай репутацията.

— Бъди спокойна.

— Гералт?

— Да?

— Неотдавна изяви желание да ме целунеш, тук, пред всички. Все още ли е в сила?

— Все така.

— Постарай се да не ми размажеш грима.

Гералт хвърли поглед с крайчеца на окото си към събралите се. Филипа Ейлхарт, застанала недалеч с група млади магьосници, му намигна и се направи, че ръкопляска.

Йенефер отлепи устните си от него и въздъхна дълбоко.

— Дребна работа, но приятна — промърмори тя. — Е, тръгвам. Скоро ще се върна. А после, след банкета… Хм…

— Да?

— Не яж нищо с чесън, моля те.

Когато тя се отдалечи, вещерът заряза етикета и разкопча дублета си, изпи двата бокала и се опита да се заеме сериозно с яденето. Не се получи.

— Гералт?

— Господин графе?

— Не ме титулувай — намръщи се Дийкстра. — Не съм никакъв граф. Визимир ми нареди да се представям така, за да не се дразнят дворяните и маговете от селския ми произход. Е, как върви демонстрацията на рокли и женски фигури? И преструването, че си изкарваш добре?

— Аз нямам нужда да се преструвам. Не съм тук по служба.

— Интересно — усмихна се шпионинът. — Това още веднъж потвърждава всеобщото мнение за теб, че си единствен и неповторим по рода си. Защото всички останали са тук служебно.

— Точно от това се опасявах. — Гералт също сметна за нужно да се усмихне. — Чувствах, че ще бъда тук единствен по рода си. Тоест не на място.

Шпионинът изследва най-близките чинии, вдигна едната и си взе голям зелен стрък от неизвестно на Гералт растение.

— Използвам случая да ти благодаря за братята Мишеле — каза той. — Мнозина в Редания въздъхнаха с облекчение, след като ти им видя сметката и на четиримата при оксенфуртското пристанище. Така съм се смял, когато извиканият при разследването медик от университета заяви, след като огледа раните, че някой е използвал коса, закрепена да стърчи напред.

Гералт се въздържа от коментар. Дийкстра си взе втори стрък.

— Жалко — продължи той, все още дъвчейки, — че след ликвидирането им не си се обърнал към кмета. Имаше награда за главите им и не беше никак малка.

— Щях да имам прекалено големи грижи с данъчните. — Вещерът реши също да опита зеления стрък, който обаче се оказа с вкус на насапунисана целина. — Освен това трябваше да напусна спешно града, защото… Но аз сигурно те отегчавам, Дийкстра, защото и без мен знаеш всичко.

— Къде ти — усмихна се шпионинът. — Не знам всичко. Че откъде да го знам?

— От доклада на Филипа Ейлхарт, да речем — за да не търсиш по-надалеч.

— Доклади, разкази, слухове. Налага се да ги изслушвам, такава ми е професията. Но професията ми също така ме задължава да ги пресявам през много гъсто сито. Представи си, наскоро до мен достигна слуха, че някой е заклал знаменития Професор и двете му приятелчета. Случило се в една странноприемница в Анхор. Този, който го е направил, също изобщо не е настоявал да си получи наградата.

Гералт сви рамене.

— Слухове. Пресей ги през гъстото сито — и виж какво ще остане.

— Няма нужда. Знам какво ще остане. Често такива неща са целенасочена дезинформация. И като заговорихме за дезинформация — как е малката Цирила, клетата болна девойка, толкова податлива на дифтерит? Здрава ли е?

— Спри се, Дийкстра — отговори студено Гералт, гледайки шпионина право в очите. — Знам, че си тук по служба, но не бъди прекалено усърден.

Шпионинът се изкикоти. Две преминаващи покрай тях магьосници ги погледнаха с учудване. И с интерес.

— Крал Визимир — каза Дийкстра, след като престана да се киска — ми плаща допълнителна премия за всяка разкрита тайна. Прекаленото усърдие ми осигурява приемлив стандарт на живот. Сигурно ще се смееш, но имам жена и деца.

— Не виждам нищо смешно в това. Продължавай да работиш за стандарта на живот на жена си и децата си, но не за моя сметка, моля те. В тази зала, както ми се струва, не липсват тайни и загадки.

— Даже напротив! Цялата Аретуза е една голяма загадка. Сигурно си забелязал? Тук нещо виси във въздуха, Гералт. И за по-голяма яснота ще добавя — нямам предвид канделабрите.

— Не разбирам.

— Вярвам ти. Защото и аз не разбирам. Но много бих искал да разбера. А ти не би ли искал? Ах, извинявай. Ти вероятно и без това знаеш всичко тук. Чрез очарователната Йенефер от Венгерберг, за да не се налага да търсиш по-отдалеч. Като си помисля само, че имаше времена, в които на мен ми се случваше да науча това-онова от очарователната Йенефер. Ах, къде отидоха ланските снегове?

— Наистина не разбирам накъде биеш, Дийкстра. Не можеш ли да се изразяваш малко по-ясно? Опитай. Но само ако не е разговор по служба. Извинявай, но нямам намерение да работя за допълнителните ти премии.

— Мислиш, че пробвам да те разпитвам? — направи физиономия шпионинът. — Да измъкна информация с хитрост? Обиждаш ме, Гералт. Просто ми е интересно дали забелязваш в тази зала същата закономерност, която ми се набива в очите.

— И коя е тази закономерност?

— Не те ли учудва отсъствието на кралски особи? Ако имаше такива, щяхме да ги забележим без никакви усилия.

— Не, ни най-малко не ме учудва. — Гералт най-накрая успя да си бодне една маслина с клечка за зъби. — Вероятно кралските особи предпочитат традиционните пиршества, на маси, под които могат да се свлекат грациозно на зазоряване. Освен това…

— Освен това какво? — Дийкстра сложи в устата си четири маслини, които беше взел от чинията с пръсти, без изобщо да се притеснява.

— Освен това — вещерът гледаше към разхождащите се из залата групи — на кралете не им се е искало да си правят труда. Вместо това са изпратили армия от шпиони. От членове на Братството и хора извън него. Навярно за да подушат какво виси във въздуха тук.

Дийкстра изплю на масата костилките от маслините, свали от една сребърна поставка дълга вилица и започна да рови с нея в дълбока кристална салатиера.

— А Вилгефорц — каза той, без да прекратява заниманието си — се погрижи тук да няма недостиг на шпиони. Получи всички шпиони в едно гърне. Защо са му на Вилгефорц всички кралски шпиони в едно гърне, вещерю?

— Нямам представа. И слабо ме интересува. Нали ти казах — тук съм на частно посещение. Бих казал, че съм извън гърнето.

Шпионинът на крал Визимир измъкна от салатиерата малко октоподче и го огледа с отвращение.

— И те ядат това — поклати той глава с престорено съчувствие, после се обърна към Гералт. — Чуй ме внимателно, вещерю. Увереността ти, че си тук на частно посещение и че нищо тук не те засяга и не може да те засегне… Всичко това ме заинтригува и ме изпълни с хазартна страст. Какво ти е отношението към хазарта?

— По-ясно, моля.

— Предлагам ти да се обзаложим. — Дийкстра вдигна вилицата с набученото на нея главоного. — Твърдя, че още в близкия час Вилгефорц ще те покани на дълъг разговор. Твърдя, че по време на този разговор той ще ти докаже, че не си тук на частно посещение, а си в неговото гърне. Ако греша, ще изям пред очите ти тази гадост заедно с пипалата и с цялото им съдържание. Приемаш ли облога?

— А аз какво трябва да изям, ако загубя?

— Нищо. — Дийкстра бързо се огледа. — Ако загубиш, ще ми предадеш съдържанието на разговора ви.

Вещерът мълча известно време, спокойно вгледан в шпионина.

— Довиждане, графе — каза той най-накрая. — Благодаря за разговора. Беше поучителен.

Дийкстра леко се ядоса.

— Така значи…

— Така значи — прекъсна го Гералт. — Довиждане.

Шпионинът сви рамене, хвърли октопода заедно с вилицата в салатиерата, обърна се и си тръгна. Гералт не погледна подире му. Тръгна бавно към другата маса, воден от желанието да се добере до огромните розово-бели скариди, натрупани в сребърен поднос и заобиколени от листчета маруля и резени лимон. Страшно му се хапваха скариди, но усещаше вперените в него любопитни погледи и реши да си вземе от тях елегантно, спазвайки ритуала. Приближи се, без да бърза и започна преднамерено бавно и с достойнство да си сипва ястия от други блюда.

До съседната маса стоеше Сабрина Глевисиг, увлечена в разговор с непозната за него магьосница с яркочервени коси. Носеше бяла пола и блуза от бял жоржет. Блузата, подобно на тази на Сабрина, беше напълно прозрачна, но имаше няколко стратегически разположени бродерии. Гералт забеляза, че бродериите имат любопитно свойство — едновременно прикриваха и подчертаваха съответните места.

Магьосниците разговаряха, като похапваха резенчета с майонеза. Приказваха тихо и на Старата реч. И макар че не гледаха към него, те явно говореха по негов адрес. Той напрегна изострения си вещерски слух, правейки се, че се интересува изключително от скаридите.

— … С Йенефер? — уточни червенокосата, играейки си с гердана от перли, обвил врата й така, че изглеждаше като нашийник. — Сериозно ли говориш, Сабрина?

— Напълно — отвърна Сабрина Глевисиг. — Няма да повярваш, но това продължава вече няколко години. И изобщо не мога да разбера как я понася тази коварна гадина.

— На какво се учудваш? Направила му е магия — и го държи. Малко ли пъти и самата аз съм го вършила?

— Но нали той е вещер? Не се поддава на такива магии. Или поне — на толкова продължителни.

— Значи е любов — въздъхна червенокосата. — А любовта е сляпа.

— Той е сляп — намръщи се Сабрина. — Ще повярваш ли, Марти, тя си позволи да ме представи като своя приятелка от училище. По дяволите, тя е по-стара от мен с… Както и да е. Казвам ти — тя ревнува своя вещер. Малката Мериголд само му се усмихна, а тази вещица я наруга, без да подбира думи, и я изгони. А сега… Погледни само. Стои там, разговаря с Францеска, но не изпуска от поглед вещера.

— Страх я е, че ще го отведем поне за тази нощ — изкикоти се червенокосата. — Какво ще кажеш, Сабрина? Да опитаме ли? Момчето е привлекателно, не е като нашите самозабравили се хърбели с техните претенции и комплекси…

— Говори по-тихо, Марти — прошепна Сабрина. — Не гледай към него и не се усмихвай. Йенефер ни наблюдава. И бъди на ниво. Искаш да го съблазниш? Това не изглежда красиво.

— Хм, права си — съгласи се след кратък размисъл Марти. — А ако, например, той дойде и предложи сам?

— Тогава — Сабрина Глевисиг погледна вещера хищно с черните си очи, — бих му дала, без да се замисля, дори и върху камъните.

— А аз — изкикоти се Марти — дори и върху таралеж.

Вперил поглед в покривката на масата, вещерът прикри смаяното си изражение зад една скарида и лист маруля, страшно доволен, че мутацията на кръвоносните му съдове прави невъзможно изчервяването му.

— Вещерю Гералт?

Той преглътна скаридата и се обърна. Застаналият пред него магьосник с познати черти на лицето леко се усмихна, докосвайки покритите с бродерия ревери на виолетовия си дублет.

— Дорегарай от Воле. Ние се познаваме. Срещали сме се…

— Помня. Извинявай, че не те познах веднага. Радвам се, че те виждам…

Магьосникът се усмихна доста по-широко и взе два бокала от подноса на минаващия наблизо сервитьор.

— Наблюдавам те от известно време — каза той, подавайки един от бокалите на Гералт. — Казваш, че се радваш на всички, на които те представя Йенефер. Лицемерие или липса на критичност?

— Учтивост.

— Към тях? — Дорегарай посочи присъстващите с широк жест. — Повярвай ми, не си струват усилията. Тази високомерна, завистлива и извратена банда няма да оцени учтивостта ти, а просто ще я приеме за сарказъм. С тях, вещерю, трябва да се държиш по собствения им маниер — грубо, арогантно, неучтиво и тогава може и да ги впечатлиш. Ще изпиеш ли чаша вино с мен?

— От разреденото, което предлагат тук? — усмихна се мило Гералт. — С огромно отвращение. Но ако на теб ти харесва… ще се помъча.

Наострили уши от своята маса, Сабрина и Марти изсумтяха. Дорегарай им хвърли пълен с презрение поглед, извърна се, чукна с чашата си бокала на вещера и се усмихна, този път искрено.

— Едно на нула за теб — призна магьосникът с лекота. — Бързо се учиш. По дяволите, къде си натрупал тези идеи, вещерю? По пътищата, където все още преследваш изчезващи видове? За твое здраве. Няма да повярваш, но си един от малцината в тази зала, за които бих вдигнал такъв тост.

— Наистина ли? — Гералт отпи от виното и деликатно млясна, оценявайки вкуса. — Въпреки факта, че работя за изтребването на изчезващи видове?

— Не се хващай за думата. — Магьосникът дружелюбно го потупа по рамото. — Банкетът едва е започнал. Сигурно ще ти се лепнат още няколко личности, така че си пести язвителните забележки. Що се отнася до занаята ти… Ти, Гералт, поне имаш достатъчно достойнство, за да не се окичваш с трофеи. А погледни наоколо. Е, по-смело, зарежи етикета, те обичат да бъдат гледани.

Вещерът послушно се вторачи в бюста на Сабрина Глевисиг.

— Погледни. — Дорегарай го хвана за ръкава и посочи с пръст към минаващата покрай тях магьосница, облечена с развяващ се тюл. — Пантофки от кожата на рогата агама. Видя ли?

Гералт кимна. Неискрено, защото беше видял само онова, което по принцип би трябвало да се скрива от прозрачния тюл.

— Или виж, скална кобра. — Магьосникът безпогрешно разпозна поредните минаващи през залата пантофки. Модата, която беше скъсила роклите на педя над глезена, облекчаваше задачата му. — А там… Бял легван, Саламандър. Виверн. Очилат кайман. Василиск… Всичките са влечуги, застрашени от изчезване. По дяволите, нима не могат да носят обувки от телешка или свинска кожа?

— Ти, както винаги, за кожите, Дорегарай? — попита Филипа Ейлхарт, спирайки до тях. — За кожарство и обущарство? Каква тривиална и безвкусна тема.

— За едни е безвкусна, за други не е — презрително се намръщи магьосникът. — Имаш чудесно украшение на роклята, Филипа. Ако не се лъжа, диамантен хермелин? Много изящно. Сигурно знаеш, че този вид е изтребен напълно преди двайсет години — заради великолепната му кожа?

— Преди трийсет — поправи го Филипа, поглъщайки една след друга последните скариди, които Гералт така и не беше успял да изяде. — Знам, знам, този вид незабавно би възкръснал, ако бях казала на моделиерката ми да обшие роклята ми с кълчища. Помислих за това, но кълчищата не пасваха по цвят.

— Да отидем до масата от онази страна на залата — предложи безгрижно вещерът. — Видях там голяма чиния с черен хайвер. И тъй като лопатоносата есетра също е почти напълно изчезнал вид, трябва да побързаме.

— Хайвер в твоята компания? Мечтала съм си за това. — Филипа запърха с мигли и го хвана под ръка. Ухаеше възбуждащо на канела и ароматното растение нард. — Да вървим незабавно. Ще ни правиш ли компания, Дорегарай? Не? Е, тогава всичко хубаво, забавлявай се добре.

Магьосникът изсумтя и се извърна. Сабрина Глевисиг и червенокосата й приятелка съпроводиха тръгващите си с погледи, по-отровни от онези на застрашените от изчезване каменни кобри.

— Дорегарай шпионира за крал Етайн от Цидарис — промърмори Филипа, безцеремонно притискайки се към Гералт. — Бъди предпазлив. Всичките тези влечуги и кожи са встъплението, с което започват разпитите му. А Сабрина Глевисиг се вслушваше толкова внимателно…

— … Защото шпионира за Хенселт от Каедвен — довърши вместо нея Гералт. — Знам, ти ми спомена. А онази червенокосата, приятелката й…

— Не е червенокоса, боядисала си е косата. Какво, да не си ослепял? Това е Марти Содергрен.

— А тя за кого шпионира?

— Марти? — Филипа се разсмя, зъбите й проблеснаха между ярко начервените устни. — За никого. Марти не се интересува от политика.

— Интригуващо. Мислех, че всички тук шпионират.

— Мнозина, но не всичките — присви очи магьосницата. — Не и Марти Содергрен. Марти е лечителка. И нимфоманка. Ах, гръм и мълния, виж! Изяли са целия хайвер! До последното зрънце! Изяли са и кейка. И какво ще правим сега?

— Сега — усмихна се невинно Гералт — ще ми разкажеш, че тук нещо виси във въздуха. Ще кажеш, че съм длъжен да забравя за неутралитета и да направя избор. Ще ми предложиш облог. Дори не смея да мечтая каква ще бъде наградата ми, ако спечеля. Но знам какво трябва да направя, ако загубя.

Филипа мълча дълго, без да отмества поглед.

— Трябваше да се досетя — изрече тя тихо. — Дийкстра не се е сдържал. Направил ти е предложение. А го предупредих, че презираш шпионите.

— Не презирам шпионите. Презирам шпионирането. И презирам презрението. Не ми предлагай никакви облози, Филипа. Да, аз също чувствам, че тук нещо виси във въздуха. И нека си виси колкото си ще. Това не ме засяга и ми е безразлично.

— Това вече си ми го казвал. В Оксенфурт.

— Радвам се, че не си забравила. Надявам се, че помниш и обстоятелствата, при които ти го казах?

— До последната подробност. Тогава не ти казах на кого служи онзи Риенс, или както там се казваше. И му позволих да избяга. Ах, колко ми беше ядосан тогава…

— Меко казано.

— Дойде моментът да се реабилитирам. Утре ще ти предам този Риенс. Не ме прекъсвай и не се мръщи. Това изобщо не е облог в стил Дийкстра. Това е обещание, а аз изпълнявам обещанията си. Не, никакви въпроси, моля те. Изчакай до утре. А сега да насочим вниманието си към хайвера и баналните клюки.

— Няма хайвер.

— Момент само.

Тя бързо се огледа, вдигна ръка и прошепна заклинание. Един сребърен съд във формата на извила се за скок риба моментално се напълни с хайвер от застрашената от изчезване лопатоноса есетра. Вещерът се усмихна.

— Можеш ли да се наядеш с илюзия?

— Не. Но можеш да погъделичкаш приятно снобския си вкус. Опитай.

— Хм… Наистина… Струва ми се по-вкусен от истинския…

— И не напълняваш — изрече гордо магьосницата, изстисквайки малко сок от един лимон над поредната лъжичка хайвер. — Мога ли да те помоля за чаша бяло вино?

— Заповядай.

— Филипа?

— Да?

— Говори се, че етикетът забранява тук да се правят заклинания. Може би щеше да е по-безопасно вместо илюзия за хайвер да измагьосаш само илюзия за вкуса му? Само усещането? Сигурно би могла…

— Разбира се, че мога да го направя. — Филипа Ейлхарт го погледна през кристала на чашата. — Конструкцията на това заклинание е по-проста дори от конструкцията на една тояга. Но ако бяхме получили само усещането за вкус, щеше да се изгуби удоволствието, което доставя самото действие. Процесът, съпровождащите го ритуални движения, жестове… Съпътстващият този процес разговор, контактът между очите… Ще те зарадвам с едно остроумно сравнение, искаш ли?

— Слушам и се радвам предварително.

— Бих могла да измагьосам и усещането за оргазъм.

Преди вещерът да успее да си възвърне дар словото, към него се приближи ниска и слаба магьосница с дълги, прави, сламеноруси коси. Позна я веднага — това беше същата онази дама с чехли от кожата на рогата агама и блуза от зелен тюл, която не можеше да скрие дори такива дребни подробности като малката бенка над лявата си гръд.

— Извинявайте — каза тя, — но съм принудена да прекъсна флиртчето ви. Филипа, Радклиф и Детмолд те канят на кратък разговор. Спешно е.

— Какво да се прави, щом е така — идвам. До после, Гералт. Ще пофлиртуваме по-късно.

— Аха! — изгледа го блондинката. — Гералт. Вещерът, по когото си е изгубила ума Йенефер? Наблюдавах те и изобщо не ми хрумна кой ли може да си. Това страшно ме измъчваше.

— Познати са ми този род мъчения — каза той и учтиво се усмихна. — Точно в момента изпитвам такова.

— Извинявай за гафа. Аз съм Кейра Мец. О, хайвер!

— Внимавай, това е илюзия.

— По дяволите, имаш право! — Магьосницата хвърли лъжицата сякаш това беше опашка от черен скорпион. — Кой е бил толкова нагъл? Ти? Умееш да създаваш илюзия за черен хайвер? Ти ли беше?

— Аз — излъга той, без да спира да се усмихва. — Аз съм майстор на магиите, който се прави на вещер, за да остане инкогнито. Нима мислиш, че Йенефер би се заинтересувала от най-обикновен вещер?

Кейра Мец го погледна право в очите и изкриви устни.

На шията й висеше медальон във формата на кръст „анкх“, обсипан с фианити.

— Може би искаш вино? — предложи Гералт, за да прекъсне неловкото мълчание. Опасяваше се, че шегата му не е била приета добре.

— Не, благодаря… колега магьоснико — изрече с леден глас Кейра. — Не пия. Не мога. Тази нощ възнамерявам да забременея.

— От кого? — попита, приближавайки се, приятелката на Сабрина Глевисиг, чиято коса беше боядисана в червено и която носеше прозрачна блуза от бял жоржет, украсена със стратегически разположени бродерии. — От кого? — повтори тя, невинно пърхайки с дългите си мигли.

Кейра се обърна и я огледа от пантофките от бяла игуана до диадемата от перли.

— А на теб какво ти влиза в работата?

— Нищо. Професионално любопитство. Няма ли да ми представиш събеседника си, известния Гералт от Ривия?

— С нежелание. Но знам, че от тебе няма отърване. Гералт, това е Марти Содергрен. Лечителка. Нейната специалност са афродизиаците.

— Трябва ли да говорим за работа? О, вие сте ми оставили малко хайвер? Много мило от ваша страна!

— Внимавай! — обадиха се в хор Кейра и вещерът. — Това е илюзия!

— Наистина! — Марти Содергрен се наведе, смръщи нослето си, след което взе оставения до съда бокал и огледа следите от червило по него. — Ясно, Филипа Ейлхарт. Кой друг ще се осмели на подобна наглост? Отвратителна змия. Знаете ли, че шпионира за Визимир от Редания?

— И е нимфоманка? — рискува вещерът.

Марти и Кейра прихнаха едновременно.

— Нима разчиташе на това, когато я забавляваше и ухажваше? — попита лечителката. — Ако е така, да знаеш, че някой здравата се е подиграл с теб. Филипа от известно време престана да се интересува от мъже.

— А може би ти си жена? — Кейра Мец наду блестящите си устни. — Може би само се преструваш на мъж, колега магьоснико? За да останеш инкогнито? Знаеш ли, Марти, преди малко той ми призна, че обича да се предрешава.

— Обича и умее — усмихна се ехидно Марти. — Вярно ли е, Гералт? Не много отдавна видях, как се преструваш, че имаш лош слух и не знаеш Старата реч.

— Той има много недостатъци — изрече студено Йенефер, докато се приближаваше и властно хвана вещера под ръка. — На практика има предимно недостатъци. Губите си времето, момичета.

— Така изглежда — съгласи се Марти Содергрен, без да спира да се усмихва ехидно. — Е, в такъв случай ви пожелаваме приятни забавления. Да вървим, Кейра, да пийнем малко… безалкохолно. Може и аз да се реша на нещо тази нощ?

— Уф — въздъхна вещерът, когато се отдалечиха. — Точно навреме, Йенефер. Благодаря ти.

— Благодариш ми? Едва ли си искрен. В тази зала има точно единайсет жени, изпъчили гърди под прозрачните си блузки. Достатъчно беше да те оставя за половин час — и те излових да говориш с две от тях…

Йенефер млъкна и погледна към съда с форма на риба.

— … И да си похапвате илюзии — добави тя. — Ох, Гералт, Гералт… Да вървим. Отвори се възможност да те представя на няколко личности, с които си заслужава да се познаваш.

— Да не би една от тези личности да е Вилгефорц?

— Интересно, че питаш точно за него — присви очи магьосницата. — Да, Вилгефорц иска да се запознае с теб и да поговорите. Предупреждавам те — разговорът може да ти се стори банален и повърхностен, но не се подлъгвай. Вилгефорц е опитен, изключително интелигентен играч. Не знам какво иска от теб, но бъди внимателен.

— Ще внимавам — въздъхна Гералт. — Но не мисля, че този твой опитен играч е способен да ме свари неподготвен. Не и след това, което видях тук. Нахвърлиха ми се шпиони, върху мен се посипаха изчезващи влечуги и хермелини. Храниха ме с несъществуващ хайвер. Нехаресващи мъже нимфоманки поставяха под съмнение мъжествеността ми, заплашваха ме с изнасилване върху таралеж, заплашваха ме с бременност, а даже и с оргазъм, и то такъв, който не изисква ритуални движения. Бррр.

— Пи ли?

— Малко бяло вино от Цидарис. Но вероятно в него е имало афродизиак… Йен? След разговора с този Вилгефорц ще се върнем ли в Локсия?

— Няма да се върнем в Локсия.

— Моля?

— Искам да прекарам тази нощ в Аретуза. С теб. Афродизиак, казваш? Във виното? Любопитно…

* * *

— Йо-хо-хо — въздъхна Йенефер, протягайки се и качвайки бедрото си върху бедрото на вещера. — Йо-хо-хо-хо. От колко отдавна не съм се любила… От ужасно отдавна.

Гералт измъкна пръсти от къдриците й и нищо не каза. Първо, твърдението й можеше да е провокация, той се страхуваше от скрита в стръвта кукичка. И второ, не искаше да разваля с думи вкуса на блаженството, който все още чувстваше върху устните си.

— От ужасно отдавна не съм се любила с мъж, който ми се е обяснил в любов и на когото аз съм се обяснила в любов — измърка тя след малко, когато стана ясно, че вещерът няма да се хване на въдицата. — Даже бях забравила какво е усещането. Хо-хо-хо.

Тя се изтегна още по-силно, изпъна ръце и хвана крайчетата на възглавницата, а гърдите й, облени от лунната светлина, придобиха форма, от която Гералт го побиха тръпки. Той я прегърна и двамата полежаха неподвижно, потушавайки огъня на страстта.

Отвъд прозореца на стаичката врещяха цикади, чуваха се далечни, тихи гласове и смях, свидетелстващи, че банкетът все още продължава, макар и вече да беше доста късно.

— Гералт?

— Да, Йен?

— Разкажи.

— За разговора с Вилгефорц? Сега? Нека ти разкажа утре?

— Не, сега, моля те.

Той погледна към писалището в ъгъла на стаята. Там лежаха книги, албуми и други предмети, които временно прехвърлената в Локсия ученичка не беше взела със себе си. Там, облегната на книгите, седеше парцалена кукла с надиплена рокличка, измачкана от често прегръщане, „Момичето не е взело куклата — помисли си той, — за да не бъде подложено на подигравките на колежките си в Локсия, в общата спалня. Не е взело куклата и сигурно сега не може да заспи без нея.“

Куклата го гледаше със своите очи-копчета. Той се извърна.

Когато Йенефер представяше Гералт на Капитула, той наблюдаваше внимателно елита на магьосниците. Хен Гедимдейт го удостои само с кратък, уморен поглед — беше очевидно, че банкетът вече е успял да изтощи и отегчи стареца. Артауд Теранова се поклони, усмихвайки се многозначително и отмествайки поглед от него на Йенефер и обратно, но веднага щом забеляза погледите на останалите, стана сериозен. Сините елфически очи на Францеска Финдабаир бяха непроницаеми и твърди като стъкло. Когато й представяха Гералт, Маргаритката от Долината се усмихна. Усмивката й, макар и изключително красива, накара вещера да изтръпне от ужас. Тисая де Врие, макар и на вид изцяло погълната от непрестанното наместване на маншетите и бижутата си, му се усмихна не чак толкова красиво, но затова пък много по-искрено. И именно Тисая го заговори, припомняйки една от неговите благородни вещерски постъпки, която той, между другото, не помнеше и подозираше, че тя е изсмукала от пръстите си.

И тогава в разговора се включи Вилгефорц. Вилгефорц от Рогевеен, магьосник с впечатляваща фигура, с благородни, правилни черти на лицето и с искрен и честен глас. Гералт знаеше, че от изглеждащи по този начин хора може да се очаква всичко.

Разговаряха кратко, чувствайки как ги наблюдават неспокойно. Йенефер гледаше към вещера. Към Вилгефорц — младата магьосница с милите очи, която постоянно се прикриваше зад ветрило. Размениха няколко най-обикновени фрази, след което Вилгефорц предложи да продължат разговора си в по-тесен кръг. На Гералт му се стори, че Тисая де Врие беше единствената, която се учуди от това предложение.

— Заспа ли, Гералт? — думите на Йенефер го откъснаха от мислите му. — Готвеше се да ми разказваш за разговора ви.

Куклата от писалището го наблюдаваше със своите очи-копчета. Вещерът извърна поглед.

— Веднага щом влязохме в галерията — започна той след кратка пауза, — девойката със странното лице…

— Лидия ван Бредеворт. Асистентката на Вилгефорц.

— Да, вярно, ти ми каза. Незначителна личност. Та когато влязохме в галерията, тази незначителна личност се спря, погледна го и го попита нещо. Телепатично.

— Това не е било липса на такт. Лидия не може да използва гласа си.

— Досетих се. Защото Вилгефорц не й отговори телепатично. Каза й…

* * *

— Да, Лидия, това е добра идея — отговори Вилгефорц. — Ще се разходим по Галерията на славата. Можеш да хвърлиш поглед на историята на магията, Гералт от Ривия. Ти, разбира се, си запознат с нея, но сега ще имаш възможност да видиш илюстрования й вариант. Ако си ценител на изобразителното изкуство, не се ужасявай. Повечето рисунки са дело на студентки ентусиастки от Аретуза. Лидия, бъди така добра да разсееш царящия тук мрак.

Лидия ван Бредеворт махна с ръка във въздуха и в коридора веднага стана по-светло.

На първата картина беше изобразен древен платноход, мятан между стърчащи от бушуващото море рифове. На носа на кораба стоеше мъж с бяло облекло, а главата му беше заобиколена от светещ ореол.

— Първото акостиране — досети се вещерът.

— Разбира се — потвърди Вилгефорц. — Корабът на Изгнаниците. Ян Бекер овладява Силата. Успокоява вълните, като с това доказва, че не е задължително магията да бъде зла и разрушителна — тя може да спасява живот.

— Това събитие наистина ли се е случило?

— Съмнявам се — усмихна се магьосникът. — Много по-вероятно е по време на първото пътешествие и акостирането Бекер и останалите да са си изповръщали червата, наведени през борда. Силата била овладяна едва след акостирането, което по странно стечение на обстоятелствата се оказало успешно. Да продължим нататък. Тук отново виждаш Ян Бекер, как кара водата да тече от скалата на мястото, където е построено първото селище. А тук заобиколеният от коленичили заселници Бекер разгонва облаците и спира пороя, за да спаси реколтата.

— А това? Какво събитие изобразява тази картина?

— Разпознаването на Избраните. Бекер и Джамбатиста подлагат на магическо изпитание пристигащите заселници, за да открият Извори. Тези деца са били отнемани от родителите си и изпращани в Мирт — първото седалище на маговете. Виждаш наистина исторически момент. Забележи — всички деца са изплашени, само тази решителна брюнетка с изпълнена с доверие усмивка протяга ръце към Джамбатиста. Това е прославилата се по-късно Агнес от Гланвил, първата жена-магьосница. Жената зад гърба й е майка й. Някак тъжна.

— А тази масова сцена?

— Новиградската уния. Бекер, Джамбатиста и Монк сключват примирие с владетелите, жреците и друидите. Нещо като пакт за ненападение и отделяне на магията от държавата. Страшен кич. Продължаваме нататък. Тук виждаме как Джеофре Монк поема към планината Понтар, тогава все още наричана Aevon y Pont ar Gwennelen, Реката на алабастровите мостове. Монк плувал до Лок Муине, за да склони тамошните елфи да приемат група деца Извори, които да бъдат обучавани от магове-елфи. Сигурно ще ти бъде интересно да узнаеш, че сред децата е било и момчето, наречено по-късно Герхарт от Аеле. Ти се запозна с него преди малко. Сега това момче се казва Хен Гедимдейт.

— Тук — вещерът погледна магьосника — е мястото на една бойна сцена. Няколко години след мирния и успешен поход на Монк войската на маршал Раупенек от Третогор организирала клане в Лок Муине и Еста Хаемлет, избивайки всички елфи, без да ги подбира по възраст и пол. И избухнала война, завършила с касапницата при Шаеравед.

— При твоето дълбоко познаване на историята — усмихна се отново Вилгефорц — не може да не знаеш, че в тази войни не е участвал нито един от известните магьосници. Ето защо нито една от възпитаничките на училището не се е вдъхновила от тази тема. Да продължим нататък.

— Да продължим. А какво е изобразено тук, на това платно? А, знам! Рафар Белия помирява враждуващите крале и слага край на Шестгодишната война. А тук виждаме Рафар, отказващ да приеме короната. Красив, благороден жест.

— Така ли мислиш? — вирна глава Вилгефорц. — Е, във всеки случай това е бил жест с голямо значение. Но Рафар е приел поста първи съветник и фактически е управлявал страната, защото кралят е бил дебил.

— Галерията на славата… — промърмори вещерът, приближавайки се към следващата картина. — А какво имаме тук?

— Историческият момент на създаването на Първия Капитул и утвърждаването на Ордена. От ляво на дясно седят: Херберт Стамелфорд, Аврора Хенсън, Иво Ришер, Агнес от Гланвил, Джофри Монк и Радмир от Тор Карнед. Тук, ако трябва да сме искрени, е мястото на допълнителна бойна сцена. Защото скоро в жестока война са били унищожени онези, които не искали да признаят Капитула и да се подчинят на Ордена. Сред тях — и Рафар Белия. Но историческите трактати премълчават този факт, за да не помрачават красивата легенда.

— А тук… Хм… Това сигурно е нарисувано от млада възпитаница? И то много млада…

— Несъмнено. Впрочем, това е алегория. Бих я нарекъл „Алегория за триумфиращата женственост“. Въздух, Вода, Земя и Огън. И четири знаменити магьосници, магистри, овладели силите на тези стихии. Агнес от Гланвил, Аврора Хенсън, Нина Фиораванти и Клара Лариса де Винтер. Погледни следващото, много удачно платно. На него също виждаш Клара Лариса, откриваща академията за девойки. В сградата, в която сега се намираме. А портретите са на прославените абсолвентки на Аретуза. Ето дългата история на триумфа на женствеността и постепенното феминизиране на професията: Яна от Муривел, Нора Вагнер, сестра й Августа, Джейд Глевисиг, Летисия Шарбоне, Илона Льоантил, Карла Деметия Крест, Виолента Суарес, Ейприл Уенхавър… И единствената все още жива — Тисая де Врие…

Продължиха нататък. Копринената рокля на Лидия ван Бредеворт говореше с копринен шепот, а в този шепот се криеше ужасна тайна.

— А това? — спря се Гералт. — Що за отвратителна сцена?

— Мъченичеството на мага Радмир, на когото жив са му одрали кожата по време на въстанието на Фалка. На заден план гори град Мирт, запален по заповед на Фалка.

— За което скоро след това са изгорили самата Фалка. На клада.

— Това е широко известен факт, темерските и реданските деца и до днес си играят на изгарянето на Фалка в навечерието на Саовин. Да се връщаме, за да можем да огледаме и другата страна на галерията… Виждам, че искаш да ме питаш нещо. Слушам те.

— Изумява ме хронологията. Разбира се, знам как действат еликсирите за подмладяване, но едновременното изобразяване на платната на живи личности и на отдавна починали…

— С други думи, учуден си, че срещна на банкета Хен Гедимдейт и Тисая де Врие, но не намери Бекер, Агнес от Гланвил, Стамелфорд или Нина Фиораванти?

— Не. Знам, че не сте безсмъртни…

— Какво е смъртта? — прекъсна го Вилгефорц. — Според теб?

— Край.

— Край на какво?

— На съществуването. Както ми се струва, започнахме да философстваме.

— Природата не познава понятието философия, Гералт от Ривия. Философия — това е начинът, по който обикновено се наричат жалките и смешни опити на хората да разберат Природата. Като философия се определят и резултатите от тези опити. Това е все едно цвеклото да се опитва да разбере причините за съществуването си и следствията от него, наричайки резултата от размишленията си „вечния и тайнствен конфликт между Грудката и Листата“, а дъжда — „Неразгаданата съзидателна сила“. Ние, магьосниците, не губим време да отгатваме какво представлява Природата. Ние знам какво представлява, защото и самите ние сме Природата. Разбираш ли ме?

— Старая се, но говори по-бавно, моля те. Не забравяй, че приказваш с цвекло.

— Ти някога замислял ли си се над това какво е станало, когато Бекер е накарал водата да потече от скалата? Това, което се говори, е много просто: Бекер е овладял силата. Принудил е стихията да му се подчинява. Подчинил е Природата, започнал е да властва над нея… Какво е отношението ти към жените, Гералт?

— Моля?

Лидия ван Бредеворт се извърна с копринен шепот и замря в очакване. Гералт видя, че тя държи под мишницата си опакована картина. Нямаше никаква представа откъде се е взела тази картина — само преди миг Лидия не носеше нищо. Амулетът на шията му леко потрепна.

Вилгефорц се усмихна.

— Попитах те — напомни той — за твоето мнение относно отношенията между мъжете и жените.

— Относно кой аспект на тези отношения?

— Според теб жената може ли да бъде принудена да се подчинява? Разбира се, говоря за истинските жени, а не за самките. Може ли да бъде подчинена една истинска жена? Да бъде овладяна? Да бъде заставена да се подчинява на волята ти? И ако да — по какъв начин? Отговори.

* * *

Парцалената кукла не откъсваше своите очи-копчета от тях. Йенефер извърна поглед.

— Отговори ли му?

— Отговорих.

Магьосницата стисна с лявата си ръка лакътя му, а с дясната — докосващите гърдите й пръсти.

— По какъв начин?

— Ти знаеш много добре.

* * *

— Ти разбра — каза след малко Вилгефорц. — И вероятно винаги си го разбирал. Следователно ще разбереш и това, че ако умрат и изчезнат понятията воля и подчинение, заповед и послушание, господар и подчинен, ще бъде постигнато единение. Общност, сляла се в едно цяло. Взаимно проникване. А когато това настъпи, смъртта вече няма да има значение. Там, в залата на банкета, присъства Ян Бекер, който е пил вода, потекла от скалата. Да се каже, че Бекер е умрял, е все едно да се каже, че водата е умряла. Погледни това платно.

Гералт погледна.

— Изключително красиво е — каза той след малко. И веднага усети как вещерският му медальон леко потрепва.

— Лидия ти благодари за одобрението — усмихна се Вилгефорц. — А аз те поздравявам за вкуса. Картината изобразява срещата на Крегенан от Лод и Лара Дорен аеп Шиадал, легендарните любовници, разделени и унищожени през Времето на презрение. Той е бил магьосник, а тя — елфка, една от елита на Aen Saevherne, или Просветените. Това, което е можело да стане началото на помирение, се е превърнало в трагедия.

— Знам тази легенда. Винаги съм я смятал за приказка. Така ли е било в действителност?

— Това никой не знае — отговори сериозно магьосникът. — Тоест почти никой. Лидия, окачи картината си тук, до тази. Гералт, поредното произведение на четката на Лидия. Това е портретът на Лара Дорен аеп Шиадал, нарисуван въз основа на древна миниатюра.

— Поздравявам те — поклони се вещерът на Лидия ван Бредеворт, и гласът му дори не трепна. — Това е истински шедьовър.

Гласът му не трепна, въпреки че Лара Дорен аеп Шиадал го гледаше от портрета с очите на Цири.

* * *

— Какво стана после?

— Лидия остана в галерията. Ние двамата излязохме на терасата. И той се позабавлява за моя сметка.

* * *

— Тук, Гералт. Стъпвай само по тъмните плочки, моля.

Долу шумеше морето, остров Танед се издигаше сред бялата пяна на прибоя. Вълните се разбиваха от стените на Локсия, лежащи точно под тях. Локсия, както и Аретуза, искреше от светлинки. Издигащият се над тях каменен блок на Гарщанг беше черен и мъртъв.

— Утре — магьосникът проследи погледа на вещера — членовете на Капитула и Съвета ще се облекат в традиционните дрехи, познати ти от древните гравюри — сиви, стигащи до земята наметала и островърхи шапки. Също така ще се въоръжим с дълги пръчки и жезли, като по този начин ще заприличаме на вълшебниците и вещерите, с които плашат децата. Такава е традицията. Придружени от няколко други делегати, ще тръгнем нагоре, към Гарщанг. Там, в специално подготвена зала, ще се съвещаваме. Останалите ще чакат завръщането ни и решенията ни в Аретуза.

— Съвещанието в Гарщанг, в тесен кръг, също ли е традиция?

— Напълно. Стара традиция, продиктувана от практически съображения. Случвало се е съвещанията на магьосниците да са бурни и да завършват с прекалено енергична обмяна на мнения. По време на една от тези обмени на мнения, мълния повредила прическата и роклята на Нина Фиораванти. След цяла година работа Нина успяла да покрие стените на Гарщанг с изключително мощна аура и антимагическа блокировка. Оттогава насам в Гарщанг не действа нито едно заклинание и дискусиите протичат спокойно. Особено ако преди това се съберат ножовете на дискутиращите.

— Разбирам. А каква е самотната кула, която се издига над Гарщанг? Някаква важна сграда ли е?

— Това е Tor Lara, Кулата на чайката. Развалина. Дали е важна? Изглежда, че да.

— Изглежда?

Магьосникът се облегна на перилата.

— Според преданията на елфите Tor Lara уж е свързана чрез телепортал с тайнствената, все още неоткрита Tor Zireael, Кулата на лястовичката.

— Уж? Не сте успели да откриете този телепортал? Не вярвам.

— И с основание. Намерихме портала, но се наложи да го блокираме. Мнозина протестираха, всички жадуваха експерименти, всеки искаше да се прослави, проучвайки Tor Zireael, митичното седалище на елфическите магове и мъдреци. Но порталът беше непоправимо повреден и работеше хаотично. Имаше жертви, така че го блокирахме. Да вървим, Гералт, застудява. По-внимателно. Стъпвай само по тъмните плочки.

— Защо само по тъмните?

— Тези сгради са полуразрушени. Влагата, ерозията, силните ветрове, соленият въздух — всичко това се отразява фатално на стените. Ремонтът би бил прекалено скъп, затова използваме илюзии. Престиж. Разбираш ли?

— Не съвсем.

Магьосникът махна с ръка и терасата изчезна. Под тях имаше пропаст, бездна, чието дъно беше нащърбено от стърчащи от морската пяна каменни зъбци. Стояха върху тънка ивица от тъмни плочки, наподобяващи въжено мостче, опънато между крилото на Аретуза и поддържащата терасата колона.

Гералт с усилие запази равновесие. Ако беше обикновен човек, а не вещер, нямаше да успее да се задържи на крака. Но макар и да устоя, той явно беше сварен неподготвен. Рязкото му движение нямаше как да убегне от вниманието на магьосника, а и изражението на Гералт се беше променило. Вятърът го накара да се олюлее върху тясната пътечка, пропастта се обади зловещо чрез шума на вълните.

— Страх те е от смъртта — усмихна се Вилгефорц. — Все пак те е страх.

* * *

Парцалената кукла ги гледаше със своите очи-копчета.

— Измамил те е — промърмори Йенефер, притискайки се към вещера. — Не е имало никаква опасност, със сигурност е застраховал теб и себе си с левитационно поле. Не би рискувал… Какво стана после?

— Преминахме в другото крило на Аретуза. Той ме отведе в голяма стая, най-вероятно кабинет на някоя от учителките, може би дори на ректора. Седнахме около маса, на която имаше пясъчен часовник. Пясъкът се процеждаше. Усетих аромата от парфюма на Лидия и се досетих, че тя е в съседната стая…

— А Вилгефорц?

— Зададе ми въпрос.

* * *

— Защо не стана магьосник, Гералт? Никога ли не те е привличало Изкуството? Бъди искрен.

— Ще бъда. Привличало ме е.

— Тогава защо не се вслуша в гласа на влечението си?

— Реших, че е по-разумно да се вслушам в гласа на здравия разум.

— Тоест?

— Годините на практикуване на вещерската професия ме научиха да преценявам добре силите си. Знаеш ли, Вилгефорц, някога познавах едно джудже, което като дете си е мечтаело да стане елф. Как мислиш, щеше ли да стане, ако се беше вслушал в гласа на влечението си?

— Какво е това — сравнение? Паралел? Ако да, то е напълно несполучлив. Джуджето не е можело да стане елф. Защото не е имало майка-елфка.

Гералт мълча дълго.

— Е, да — изрече най-накрая. — Можех да се досетя. Поровил си се в биографията ми. Можеш ли да ми кажеш с каква цел?

— Може да ми се е привидяла картина в Галерията на славата? — усмихна се леко магьосникът. — Ние седим на една маса, а на месинговата табелка пише: „Вилгефорц от Рогевеен сключва пакт с Гералт от Ривия“.

— Това би било алегория — каза вещерът — под заглавие „Знанието тържествува над невежеството“. Аз бих предпочел по-реалистична картина: „Вилгефорц обяснява на Гералт как стоят нещата“.

Вилгефорц сплете пръстите на двете си ръце на височината на устата.

— Това не е ли очевидно?

— Не.

— Забрави ли? Картината, която ми се е привидяла, виси в Галерията на славата, гледат я хората от бъдещите поколения, които прекрасно знаят каква е работата, какви събития са отразени на платното. Изобразените там Вилгефорц и Гералт се договарят и сключват пакт за взаимно разбиране, в резултат на което Гералт, следвайки гласа не на някакво си обикновено влечение, а на истинското призвание, най-накрая встъпва в редовете на маговете, слагайки край на онова не особено смислено и лишено от бъдеще съществуване, което е водил до момента.

— Като си помисля само — каза вещерът след много дълго мълчание, — че съвсем наскоро мислех, че нищо не е в състояние да ме учуди. Повярвай ми, Вилгефорц, дълго ще си спомням този банкет и тази феерия от изненади. Наистина е достойна за картина. Със заглавие: „Гералт напуска остров Танед, тресейки се от смях“.

— Не разбрах. — Магьосникът леко се наведе. — Изгубих се сред цветистата ти реч, изпълнена с изискани образи.

— Причините за неразбирането са ми ясни. Ние сме прекалено различни, за да се разберем. Ти си могъщ маг от Капитула, достигнал единение с Природата. А аз съм скитник, вещер, мутант, който язди по света и унищожава чудовища срещу заплащане…

— Цветистият изказ се смени с баналност — прекъсна го магьосникът.

— Твърде различни сме. — Гералт не позволи да бъде прекъснат. — И дребният факт, че майка ми случайно е била магьосница, не може да заличи това различие. Между другото, само от любопитство — каква беше твоята майка?

— Нямам никаква представа — отговори спокойно Вилгефорц.

Вещерът веднага млъкна.

— Друидите от Ковирския кръг — продължи магьосникът — са ме намерили в канавка в Лан Ексетер. Приютили са ме и са ме възпитали. Като друид, разбира се. Знаеш ли какви са друидите? Те са също такива мутанти, скитници, които обикалят света и се кланят на свещените дъбове.

Вещерът мълчеше.

— А после — продължи Вилгефорц, — по време на някои друидски ритуали излязоха наяве способностите ми. Способности, които позволяваха сигурно и неоспоримо да се определи родословието ми. Произхождам — случайно, разбира се — от двама човеци, поне единият от които е бил магьосник.

Гералт мълчеше.

— Този, който откри моите способности, беше явно абсолютно случайно срещнат магьосник — спокойно продължи Вилгефорц. — И той ми направи огромна услуга — предложи ми да се обучавам и да се усъвършенствам, с перспектива да вляза в Братството на маговете.

— И ти прие предложението? — изрече приглушено вещерът.

— Не. — Гласът на Вилгефорц ставаше все по-студен и неприятен. — Отказах много неучтиво, даже грубо. Излях цялата си злоба върху стареца. Исках да се почувства виновен той и цялата му магическа сган. Виновен заради канавката в Лан Ексетер, разбира се, виновен заради това, че един или двама подли магове, лишени от сърца и човешки чувства мерзавци, са ме хвърлили в тази канавка след раждането ми, а не преди него. Магьосникът, естествено, нито ме разбра, нито се възмути от това, което му казах. Сви рамене и отмина, като по този начин заклейми себе си и всичките си съратници като безчувствени, арогантни и достойни единствено за презрение подлеци.

Гералт мълчеше.

— Друидите ми дойдоха в повече — продължи Вилгефорц. — Така че напуснах свещените дъбрави и тръгнах по света. Вършех най-различни неща. Все още се срамувам от някои от тях. В края на краищата станах наемен войник. По-нататъшната ми съдба, както можеш да се досетиш, се разви по обичайния стереотип — войник-победител, войник-победен, мародер, грабител, насилник, убиец, а най-накрая и беглец, готов да се скрие накрай света от бесилото. Така че избягах накрай света. И там, на края на света, се запознах с една жена. Магьосница.

— Внимавай — прошепна вещерът, а очите му се присвиха. — Внимавай търсените насила сходства да не те отведат твърде далеч.

— Сходствата вече свършиха. — Магьосникът не сведе поглед. — Защото не можах да се справя с чувствата, които изпитвах към тази жена. Нейните чувства не ги разбирах, а и тя не се опитваше да ми помогне. Изоставих я. Защото беше промискуитетна, арогантна, злобна, безчувствена и студена. Не можех да я подчиня, а доминирането й над мен беше унизително. Зарязах я, след като научих, че се интересува от мен само защото интелектът ми и моята загадъчност засенчват факта, че не съм магьосник — а тя оказваше само на магьосници честта да спят с нея повече от веднъж. Изоставих я, защото… Защото ми беше като майка. Изведнъж осъзнах, че чувството, което изпитвам към нея, изобщо не е любов, а нещо много по-сложно и силно, но трудно за класифициране — смесица от страх, огорчение, гняв, угризения на съвестта и нужда от изкупление, чувство за вина, загуба и болка, перверзна потребност за страдание и покаяние. Това, което изпитвах към тази жена, беше омраза.

Гералт мълчеше.

Вилгефорц гледаше встрани.

— Изоставих я — продължи той след малко. — И не можех да живея с празнотата, която остана след нея. И изведнъж осъзнах, че причината за тази празнота не е отсъствието на жената, а липсата на онова, което бях изпитвал. Парадокс, нали? Мисля, че няма нужда да завършвам, ти се досещаш какво следва по-нататък. Станах магьосник. От омраза. И едва тогава разбрах какъв глупак съм бил. Бях бъркал небето със звездите, отразени върху повърхността на езеро.

— Както правилно отбеляза, паралелите между нас не са пълни — промърмори Гералт. — Въпреки привидните сходства, нямаме много общи неща, Вилгефорц. Какво искаше да докажеш, разказвайки ми историята си? Че пътят към върховете на магическото изкуство е стръмен и труден, но достъпен за всеки? Дори за — извинявай за паралела — извънбрачните, захвърлени деца, скитниците и вещерите…

— Не — прекъсна го магьосникът. — Нямам намерение да доказвам, че този път е достъпен за всеки, защото това е очевидно и отдавна доказано. Не е необходимо и да доказвам, че за определен тип хора просто няма друг път.

— Значи нямам избор? — усмихна се вещерът. — Ще се наложи да сключа с теб пакт, достоен да стане тема за картина, и да стана магьосник? Само от генетични съображения? Хайде-хайде. И аз знам нещичко от теорията за наследствеността. Баща ми — както научих с немалко усилия — е бил скитник, невежа, грубиян и боец. Повечето ми гени може да са от баща ми, а не от майка ми. Фактът, че също мога да се бия добре, потвърждава това.

— Абсолютно — усмихна се магьосникът. — Слушай, почти целият пясък изтече, а аз, Вилгефорц от Рогевеен, магистър магик, член на Капитула, все още си бъбря, не без удоволствие, с един невежа и боец, син на невежа, боец и скитник. Говорим по въпроси, които, както е известно, обикновено се обсъждат край огньовете от грубияните и побойниците. Като генетиката, например. Откъде знаеш всъщност тази дума, уважаеми боецо? От храмовото училище в Еландер, в което се учат да четат на срички и да пишат двайсет и четирите руни? Какво те накара да четеш книги, в които се срещат тези и подобни думи? Къде се научи на риторика и красноречие? И за какво ти бяха необходими? За да общуваш с вампирите? Ти, драги генетичен скитнико, на когото се усмихва Тисая де Врие. Ти, драги вещерю, невежата, който очарова Филипа Ейлхарт така, че ръцете й се разтреперват. И при мисълта за който Трис Мериголд цялата се изчервява. Да не споменавам за Йенефер от Венгерберг.

— Може би е добре, че не я споменаваш. В часовника наистина останаха толкова малко песъчинки, че могат да се преброят. Не рисувай повече картини, Вилгефорц, а ми кажи за какво става въпрос. Кажи ми го с прости думи. Представи си, че седим около огъня — двама скитници, печащи си прасенце, което току-що са откраднали, и безуспешно опитващи се да си пийнат брезов сок. Задавам ти прост въпрос. А ти отговаряш. Като скитник на скитник.

— И как звучи този прост въпрос?

— Какъв пакт ми предлагаш? Какъв договор трябва да сключим? Защо съм ти необходим в твоето гърне, Вилгефорц? Гърнето, в което, както ми се струва, вече започва да кипи? Какво тук виси във въздуха, освен канделабрите?

— Хм… — Магьосникът се замисли или се направи на замислен. — Въпросът не е прост, но ще се опитам да отговоря. Само че не като скитник на скитник. Ще ти отговоря… като един наемен боец на друг. Подобен на мен.

— Може.

— Тогава слушай, друже-боецо. Задава се здрава битка. Клане на живот и смърт, средно положение няма да има. Едните ще победят, другите ще ги изкълват гарваните. Казвам ти, друже, присъедини се към онези, които имат по-големи шансове. Към нас. Другите ги зарежи и плюй на тях, защото те нямат никакви шансове — защо трябва да загиваш заедно с тях? Не, не, друже, не се мръщи, знам какво искаш да кажеш. Искаш да кажеш, че си неутрален. Че изобщо не ти пука нито за едните, нито за другите, ти просто ще изчакаш да отмине клането — в планините, в Каер Морхен. Лоша идея, друже. С нас ще бъде всичко, което обичаш. Ако не се присъединиш към нас, ще изгубиш всичко това. И тогава ще те погълнат празнотата и омразата. Ще те унищожи настъпващото Време на презрение. Бъди благоразумен и застани на правилната страна, когато се наложи да избираш. А ще се наложи, можеш да ми вярваш.

— Изумително е колко много се дразнят всички от моя неутралитет — усмихна се неприятно Гералт. — Той става причина да ми предлагат пактове и договори, да ме призовават към сътрудничество, да ми обясняват колко е необходимо да направя избор и да се присъединя към правилната страна. Да приключваме този разговор, Вилгефорц. Губиш си времето. В тази игра не съм ти равностоен партньор. Не виждам възможност да се окажем заедно на картина в Галерията на славата. Още по-малко пък — на бойното поле.

Магьосникът мълчеше.

— Реди на дъската си царе, царици, офицери и пешки — продължи Гералт, — без да ми обръщаш внимание, защото на тази шахматна дъска аз имам не по-голямо значение от прахта, която я покрива. Това не е моята игра. Твърдиш, че ще ми се наложи да избирам. Грешиш. Няма да избирам. Ще се приспособя към случващото се. Ще се приспособя към избора на останалите. Винаги съм правил така.

— Ти си фаталист.

— Да. Макар че това е още една дума, която не би трябвало да знам. Повтарям — това не е моята игра.

— Нима? — Вилгефорц се наведе през масата. — В тази игра, вещерю, на шахматната дъска вече има черен кон, който за добро и зло е свързан с теб чрез предопределението. Знаеш за кого говоря. Не искаш да я загубиш, нали? Има само един-единствен начин да не я загубиш.

Очите на вещера се присвиха.

— Какво искате всичките от това дете?

— Има само един начин да узнаеш.

— Предупреждавам те — няма да допусна да й навредят…

— Има само един начин да направиш това. Да приемеш предложението ми, Гералт от Ривия. Обмисли го. Разполагаш с цяла нощ. Мисли си, гледайки небето. И звездите. И не ги бъркай с отражението им на повърхността на езерото. Пясъкът в часовника изтече.

* * *

— Страх ме е за Цири, Йен.

— Напразно.

— Но…

— Довери ми се — прегърна го тя. — Довери ми се, моля те. Не обръщай внимание на Вилгефорц. Той е играч. Искал е да те подведе, да те провокира. И отчасти е успял. Но това няма значение. Цири е под моята опека, а в Аретуза ще бъде в безопасност и ще може да развие способностите си, без никой да й пречи. Никой. Обаче забрави за това, че ще стане вещерка. Тя има други таланти. И е предопределена за други дела. Можеш да ми вярваш.

— Вярвам ти.

— Това се казва напредък! А Вилгефорц недей да го мислиш. Утрешният ден ще изясни много неща и ще разреши много проблеми.

„Утрешният ден — помисли си той. — Тя крие нещо от мен. А аз се боя да попитам. Кодрингер беше прав. Забъркал съм се в голяма каша. Но сега нямам изход. Ще се наложи да изчакам и да видя какво ще донесе утрешният ден, който щял да изясни всичко. Трябва да й се доверя. Знам, че нещо ще се случи. Ще почакам. И ще се приспособя към ситуацията.“

Погледна към писалището.

— Йен?

— Тук съм.

— Когато учеше в Аретуза… Когато спеше в стая като тази… Имаше ли си кукла, без която не можеш да заспиш? И която през деня си слагала на писалището?

— Не. — Йенефер рязко се обърна. — Нямах дори и кукли. Не ме питай за това, Гералт. Моля те, не ме питай.

— Аретуза — прошепна той, оглеждайки се. — Аретуза на остров Танед. Нейният дом. За толкова много години… Когато излезе оттук, ще бъде зряла жена…

— Престани. Не мисли и не говори за това. По-добре…

— Какво, Йен?

— Люби ме.

Той я прегърна. Докосна я. Йенефер, невероятно мека и същевременно твърда, въздъхна гласно. Думите, които изричаха, се прекъсваха, губеха се сред въздишките и ускореното им дишане, преставаха да имат значение, разпадаха се. Двамата млъкнаха, съсредоточени във взаимното си търсене, в търсенето на истината. Търсиха дълго, нежно и грижливо, страхувайки се от светотатствените припряност, лекомислие и небрежност. Търсиха упорито, интензивно и страстно, страхувайки се от съмнението и нерешителността. Търсеха предпазливо, страхувайки се от светотатствената неделикатност.

Намериха се, преодолели страха, а малко след това откриха истината, която избухна под клепачите им — пронизваща и ослепителна със своята очевидност, разделяща със стон решително стиснатите устни. И тогава времето потрепна конвулсивно и застина, всичко изчезна, а единственото функциониращо сетиво стана осезанието.

Вечността се претърколи, реалността се върна, а времето отново потрепна и се помръдна от мястото си — бавно, тежко, като огромна претоварена каруца. Гералт погледна през прозореца. Луната продължаваше да се извисява на небето, макар че това, което се беше случило преди малко, би трябвало да я е свалило на земята.

— Йо-хо-хо — обади се Йенефер след дълго мълчание, бавно бършейки сълзите от бузата си.

Лежаха неподвижно върху разбърканите завивки, потрепвайки, сред парещата топлина и угасващото щастие, в мълчание, а наоколо се простираше безформен мрак, пропит с ароматите на нощта и гласовете на цикадите. Гералт знаеше, че в такива моменти телепатичните способности на магьосницата се изострят и усилват, така че мислеше само за прекрасни неща. За неща, които можеха да й донесат радост. За избухващата яркост на изгряващото слънце. За мъглата, стелеща се на разсъмване над планинските езера. За кристалните водопади, в които подскачат сьомги, толкова блестящи, сякаш са направени от сребро. За топлите капки дъжд, барабанящи върху натежалите от росата листа на лопушите.

Мислеше за нея. Йенефер се усмихваше, заслушана в мислите му. Заради тази усмивка лунната сянка на нейните мигли върху бузите й потрепваше.

* * *

— Къща? — попита изведнъж Йенефер. — Каква къща? Имаш къща? Искаш да построиш къща? О… извинявай. Не биваше да…

Той мълчеше. Ядосваше се на себе си. Мислейки за нея, неволно й беше позволил да прочете мислите му за нея.

— Красива мечта. — Йенефер нежно го погали по ръката. — Къща. Собственоръчно построена къща и аз и ти — в нея. Ти би отглеждал коне и овце, а аз щях да се занимавам с градината, да готвя и да разчесвам вълната, която щяхме да продаваме. За парите, получени от вълната и от отглежданите земеделски продукти, щяхме да купуваме всичко необходимо, като например медни гърнета и железни гребла. От време на време щеше да ни посещава Цири с мъжа си и трите им деца, понякога щеше да отскача за няколко дни и Трис Мериголд. Щяхме да остаряваме красиво и с достойнство. А когато ми стане скучно, ти щеше да ми свириш вечер със собственоръчно направена пищялка. Както всички знаят, свиренето на пищялка е най-доброто лекарство против лошо настроение.

Вещерът мълчеше.

Магьосницата се изкашля тихо.

— Извинявай — каза тя след малко.

Той се надигна, облегна се на лакътя си, наведе се и я целуна. Тя се обърна рязко и го прегърна.

— Кажи нещо.

— Не искам да те загубя, Йен.

— Но аз съм твоя.

— Обаче тази нощ ще свърши.

— Всичко някога свършва.

„Не — помисли си той. — Не искам да бъде така. Уморен съм. Твърде уморен, за да приема перспективата за краищата, които са начала, изискващи да се започне всичко отново. Бих искал…“

— Не говори. — Тя бързо покри устните му с пръсти. — Не ми говори за това какво би искал и за какво мечтаеш. Защото може да се окаже, че не мога да изпълня желанията ти, а това ще ми причини болка.

— А какво искаш ти, Йен? За какво мечтаеш?

— Само за достижими неща.

— А аз?

— Ти вече си мой.

Той мълча дълго. И дочака мига, в който тя прекъсна мълчанието.

— Гералт?

— Ммм?

Люби ме, моля те.

Отначало, наситени един от друг, и двамата бяха изпълнени с фантазии и находчивост, идеи и новаторства, търсеха нещо ново. Както обикновено, бързо се оказа, че това е хем твърде много, хем твърде малко. Разбраха това едновременно и продължиха просто да се любят.

Когато Гералт дойде на себе си, луната продължаваше да е на мястото си. Цикадите бръмчаха яростно, сякаш и те искаха с безумие и самозабрава да преборят тревогата и страха си. От един близък прозорец в лявото крило на Аретуза някой, жадуващ да заспи, се развикваше, призовавайки към тишина. От по-далечен прозорец от другата страна някой, явно с артистична душа, ентусиазирано ръкопляскаше и сипеше поздравления.

— Ох, Йен… — прошепна вещерът с упрек в гласа.

— Имах си повод… — тя го целуна, а после притисна буза към възглавницата. — Имах си повод да крещя. Така че крещях. Тези неща не бива да се потискат, защото това е нездраво и противоестествено. Прегърни ме, ако можеш.

Четвърта глава

ТЕЛЕПОРТАЛЪТ ЛАРА, наричан също Порталът на Бенавент, на името на открилия го магьосник, се намира на най-горния етаж на Кулата на чайката на остров Танед. Неподвижен, периодично активен. Принцип на действие: неизвестен. Местоназначение: неизвестно, вероятно променено в резултат на саморазпадането; при активиране са възможни многобройни разклонения или разсейвания.

Внимание: телепорталът е хаотичен и смъртно опасен. Експериментите са абсолютно забранени. В Кулата на чайката и в близката й околност е забранено използването на магия, особено телепортираща. По изключение Капитулът разглежда молбите за влизане в Тор Лара и изследване на телепортала. Молбите трябва да бъдат подкрепени със започнати научно-изследователски проекти и специализации в съответната област.

Библиография: Джофри Монк, „Магията на Стария народ“; Имануел Бенавент, „Порталът в Тор Лара“; Нина Фиораванти, „Теория и практика на телепортацията“; Рансант Алваро, „Порталът на тайните“.

„Списък на забранените артефакти“,

Ars Magica, издание LVIII

В началото имаше само пулсиращ, мъждив хаос и каскада от картини, вихър, изпълнена със звуци и гласове бездна. Цири видя извисяващата се до небето кула, на върха на която танцуваха светкавици. Чу писък на хищна птица и самата тя беше тази птица, носеща се с огромна скорост, а под нея бушуваше морето. Видя малка парцалена кукла и изведнъж самата тя вече беше куклата, а наоколо цареше тъмнина, тътнеща от гласовете на цикади. Видя гигантска черно-бяла котка и веднага се превърна в тази котка, а наоколо имаше мрачна къща, потъмняла ламперия, носеше се аромат на свещи и стари книги. Чу как няколко пъти произнесоха името й, призовавайки я. Видя сребърни сьомги, скачащи през водопад, чу шум на дъжд, барабанящ по листата. А после в ушите й прокънтя странният, продължителен вик на Йенефер. Точно този вик я събуди, изтръгна я от бездната на безвремието и хаоса.

Сега, грижливо опитвайки се да си спомни съня си, тя чуваше тихи звуци на лютня и флейта, бученето на тамбура, пеене и смях. Лютичето и група случайно срещнати пътуващи музиканти все още се веселяха в стаята в дъното на коридора.

През прозореца проникна слънчев лъч, разсейвайки мрака, и стаичката в Локсия започна да изглежда като място от сънищата. Цири отметна чаршафа. Беше се изпотила, косите й бяха залепнали за челото. Вечерта не можа да заспи дълго време — не й достигаше въздух, макар и прозорецът да беше широко отворен. Знаеше каква е причината. Преди да излезе с Гералт, Йенефер обгърна стаята със защитна магия. Уж за да не може никой да влиза, но Цири подозираше, че Йенефер не иска тя да излиза. Просто беше арестувана. Йенефер, макар и да се радваше на срещата с Гералт, още не й беше простила самоволното и безумно бягство до Хирундум, благодарение на което се беше състояла и тази среща.

Срещата на самата Цири с Гералт я разочарова и я изпълни с тъга. Вещерът беше немногословен, сдържан, неспокоен и явно не беше откровен. Разговорите им бяха накъсани, приключваха недовършени, спирани на средата на думата или при зададен въпрос. Очите и мислите на вещера бягаха от нея и отиваха някъде далеч. Цири знаеше къде точно.

От стаичката в дъното на коридора долитаха самотното тихо пеене на Лютичето и музиката на лютня, ромоляща като ручей върху камъните. Цири позна мелодията, която бардът доизглаждаше от няколко дни. Баладата — Лютичето се беше похвалил няколко пъти — се казваше „Неуловима“ и трябваше да донесе на поета триумф на ежегодния турнир на бардове, провеждащ се късно есента в замъка Вартбург. Цири се заслуша в текста:

Летиш над покривите мокри,

между жълтите лилии се гмуркаш,

но аз и така те разбирам,

естествено, ако успея.

Тропаха копита, конници галопираха в нощта, на хоризонта небето беше обагрено от заревото на пожари. Някаква хищна птица нададе писък и разтвори криле, устремявайки се в полет. Цири отново потъна в сън и чу как някой неколкократно повтаря името й. Това беше ту Гералт, ту Йенефер, ту Трис Мериголд, а най-накрая — и то няколко пъти — непозната слабичка светлокоса тъжна девойка, гледаща от миниатюра с месингова рамка.

После тя видя черно-бялата котка, а след минута вече беше тази котка, гледаше през нейните очи. Виждаше чуждо, мрачно жилище. Тя виждаше множество рафтове, пълни с книги, осветена с няколко свещника писалищна маса, а около нея — двама наведени над свитъци мъже. Единият кашляше и постоянно бършеше устните си с кърпичка. Другият, дребосък с огромна глава, седеше в кресло с колела. Той нямаше крака.

* * *

— Невероятно… — въздъхна Фен, пробягвайки с поглед по прашния пергамент. — Не мога да повярвам… Откъде взе тези документи?

— Няма да повярваш, ако ти кажа — закашля се Кодрингер. — Сега разбра ли каква е в действителност Цирила, принцесата на Цинтра? Дете на Старата кръв… Последният филиз на това проклето дърво на омразата! Последната клонка, а на нея — последната отровна ябълка…

— Старата кръв… Толкова далеч в миналото… Павета, Каланте, Адалия, Елен, Фиона…

— И Фалка.

— Богове, това е невъзможно! Първо, Фалка не е имала деца! Второ, Фиона е била законна дъщеря…

— Първо, не знаем нищо за младостта на Фалка. И второ, не ме разсмивай, Фен. Знаеш, че като чуя думата „законен“, изпадам в пристъп на див смях. Вярвам в този документ, защото ми се струва, че е автентичен и казва истината. Фиона, прапрабабата на Павета, е била дъщеря на Фалка, чудовището в човешки облик. По дяволите, не вярвам във всевъзможните налудничави предсказания, пророчества и подобни глупости, но когато си спомня за пророчеството на Итлина…

— Осквернената кръв?

— Осквернена, заразена, прокълната — може да се разбира по различни начини. Но според легендата, ако си я спомняш, именно Фалка е била прокълната, защото Лара Дорен аеп Шиадал е проклела майка й…

— Това са приказки, Кодрингер.

— Прав си, приказки са. Но знаеш ли кога приказките престават да бъдат приказки? В момента, в който някой започва да вярва в тях. А някои вярват в приказката за Старата кръв. Особено в онази й част, в която се казва, че от кръвта на Фалка ще се роди отмъстител, който ще разруши Стария свят и върху неговите руини ще изгради нов.

— И този отмъстител може да е Цирила?

— Не. Не Цирила. Нейният син.

— А Цирила я търси…

— Емхир вар Емрейс, императорът на Нилфгард — завърши студено Кодрингер. — Сега разбираш ли? Независимо от нейната воля, Цирила трябва да стане майка на наследника на трона. Ерцхерцогът, на когото му предстои да стане Ерцхерцог на Мрака, е потомък и отмъстител на онази дяволица Фалка. Гибелта, а по-късно и новото сътворение на света трябва да се осъществят, както ми се струва, управлявано и контролирано.

Сакатият мълча дълго.

— А не ти ли се струва — попита той накрая, — че би трябвало да уведомиш Гералт за това?

— Гералт? — смръщи устни Кодрингер. — А какъв е той? Не е ли случайно онзи наивник, който неотдавна ми внушаваше, че действа напълно безкористно? О, разбира се, аз вярвам, че не се стреми към собствена изгода. Но се стреми към чужда изгода. Впрочем, неосъзнато. Той преследва водения на каишка Риенс, но при това не чувства нашийника на собствения си врат. И аз трябва да го информирам? Да помагам на онзи, който иска да завладее сам тази кокошка, снасяща златни яйца, за да шантажира Емхир или да спечели доверието му? Не, Фен, може да съм глупав, но не чак толкова.

— Вещерът също е воден на каишка? Чия?

— Помисли.

— Проклятие!

— Много точна дума. Единствената, която има влияние върху него. На която той се доверява. Но аз не й се доверявам. И никога не съм й се доверявал. Ще се включа в тази игра.

— Това е опасна игра, Кодрингер.

— Няма безопасни игри. Има само игри, които си струват и които не си струват риска, Фен, братко, не разбираш ли какво ни е попаднало в ръцете? Златна кокошка, която не на някой друг, а на нас ще снесе огромно яйце, цялото от жълтичко злато…

Кодрингер се закашля. Когато свали кърпичката от устата си, върху нея имаше кървави петна.

— Златото не може да излекува това — каза Фен, гледайки кърпичката в ръката на съдружника си. — Нито пък ще ми върне краката…

— Кой знае?

На вратата се почука. Фен неспокойно се завъртя в креслото на колела.

— Чакаш ли някого, Кодрингер?

— Да. Хората, които изпращам до Танед. За златната кокошка.

* * *

— Не отваряй! — извика Цири. — Не отваряй вратата. Зад нея има смърт! Не отваряй вратата!

— Отварям, отварям! — извика Кодрингер, вдигайки резето, после се обърна към мяукащия котак: — Стой тихо, загубено зверче…

И се сепна. На прага стояха не онези, които беше очаквал. Там стояха трима души, които не познаваше.

— Господин Кодрингер?

— Негова милост излезе по дела. — Адвокатът направи глупава физиономия и промени гласа си на леко писклив. — Аз съм прислужникът на негова милост, казвам се Гломб, Микаел Гломб. Какво мога да направя за вас, благородни господа?

— Нищо — каза единият от тримата, висок полуелф. — Щом негова милост го няма, ще оставим само писмо и съобщение. Ето писмото.

— Ще му го предам незабавно. — Кодрингер, вживявайки се прекрасно в ролята на раболепен лакей, се поклони ниско и посегна към завързания с червена връв пергамент. — А съобщението?

Връвта около свитъка се развърза, хвърли се напред като нападаща змия и се обви плътно около китката му. Високият дръпна силно. Кодрингер загуби равновесие, залитна напред, и инстинктивно се облегна с лявата си ръка в гърдите на полуелфа, за да не падне върху него. В тази поза не беше в състояние да избегне камата, която се заби в корема му. Той застена приглушено и понечи да се дръпне назад, но увитата около китката му връв не го пусна. Полуелфът отново го придърпа към себе си и отново нанесе удар. Този път Кодрингер увисна върху острието.

— Ето ги съобщението и поздравът от Риенс — изсъска високият полуелф, като вдигна рязко камата към гърлото на адвоката и го разпори като риба. — Върви в пъкъла, Кодрингер. Право в пъкъла.

Кодрингер захриптя, чувствайки как острието на камата проскърцва върху ребрата и гръдната му кост. Свлече се на пода, свит на кълбо. Искаше да извика, да предупреди Фен, но успя само да изврещи и писъкът му веднага беше удавен в кървава вълна.

Високият полуелф прекрачи през тялото, а подир него в стаята влязоха и другите двама. Те бяха хора.

Фен не позволи да го изненадат.

Изсвистя тетива — и единият от бандитите падна по гръб, получил стоманено кълбо между очите. Фен се отдалечи с креслото от масичката, в напразен опит да презареди арбалета с треперещи ръце.

Високият скочи към него и със силен удар преобърна креслото. Дребосъкът се търкулна между разпилените по пода хартии. Безсилно пълзейки с ръцете и с чуканчетата на краката си, той приличаше на осакатен паяк.

Полуелфът изрита арбалета, изхвърляйки го извън обсега на Фен. Без да обръща внимание на опитите на сакатия да пълзи, той бързо прегледа лежащите на писалището документи. Вниманието му беше привлечено от миниатюра с месингова рамка, на която бе изобразена светлокоса девойка. Той вдигна миниатюрата заедно с прикрепеното към нея листче.

Другият бандит изостави тялото на уцеления от арбалета и се приближи. Полуелфът вдигна въпросително вежди. Бандитът поклати глава.

Полуелфът прибра в пазвата си миниатюрата и няколко документа от писалището. После извади от мастилницата сноп пера и ги запали от една свещ. Изчака да се разгорят хубаво и ги хвърли върху писалището, сред свитъците, които веднага пламнаха.

Фен запищя.

Високият полуелф взе от вече горящата маса бутилката с течност за изтриване на мастило, застана над мятащия се дребосък и я изля цялата върху него. Фен започна да вие протяжно. Вторият бандит свали от рафтовете наръч свитъци и затрупа с тях сакатия.

Огънят от писалището изригна към тавана. Втората, по-малка бутилка с течност за триене на петна избухна с трясък, пламъците облизаха рафтовете. Свитъците, рулата и папките започнаха да потъмняват, да се сгърчват и сякаш да оживяват. Фен виеше. Високият отстъпи от горящото писалище, направи от наръч хартии дълъг факел и го запали. Другият бандит хвърли върху сакатия още купчина свитъци.

Фен виеше.

Полуелфът стоеше над него, хванал пламтящия факел…

Черно-белият котарак на Кодрингер скочи върху близкия до къщата зид и приседна. В жълтите му очи играеше отблясъкът на пожара, превърнал приятната нощ в ужасяваща пародия на ден. „Пожар! Пожар! Вода!“ Към къщата тичаха хора. Котаракът беше застинал и ги гледаше с почуда и презрение. Тези глупаци явно се стремяха към огнения ад, от който той едвам беше успял да се измъкне.

Котаракът на Кодрингер се извърна равнодушно и започна да облизва лапата си, изцапана с кръв.

* * *

Цири се събуди цялата в пот, стиснала чаршафа до болка. Наоколо цареше тишина и полумрак, пронизан като с кинжал от лъч лунна светлина.

„Пожар. Огън. Кръв, Кошмар… Не помня, нищо не помня…“

Вдиша дълбоко от свежия нощен въздух. Усещането за задух беше изчезнало. Тя знаеше защо.

Защитните заклинания вече не действаха.

„Нещо се е случило“, помисли си Цири. Скочи от леглото и бързо се облече. Препаса камата си. Мечът й не беше при нея, Йенефер й го беше взела и го беше дала на съхранение при Лютичето. Поетът със сигурност вече спеше, а в Локсия цареше тишина. Цири се зачуди дали да не отиде и да събуди барда, но в този момент усети в ушите си пулсиране и чу шума на кръвта си.

Падащият през прозореца лунен лъч се превърна в пътека. На края на пътеката, много далеч, имаше врата. Тя се разтвори — на прага й стоеше Йенефер.

Тръгвай.

Зад гърба на магьосницата се заотваряха други врати. Една след друга. Безкрайно множество. В мрака се мяркаха черните стълбове на колони. А може би статуи. „Аз спя — помисли си Цири. — Спя. Това не е никаква пътека, това е светлина, ивица светлина. По нея е невъзможно да се върви.“

Тръгвай.

И Цири тръгна.

* * *

Ако не бяха глупавите скрупули на вещера, ако не бяха непрактичните му принципи, много от по-нататъшните събития щяха да се развият по съвсем друг начин. Вероятно много неща изобщо нямаше да се случат. И тогава историята на света щеше да поеме в съвсем друга посока.

Но историята на света тръгна натам, накъдето тръгна, и главната причина за това беше фактът, че вещерът имаше скрупули. Когато се събуди сутринта и почувства потребност да направи това, което всеки друг на негово място би направил, тоест да излезе на балкона и да се изпикае върху лехите с латинка, той не го направи. Имаше скрупули. Облече се тихичко, за да не събуди спящата дълбоко Йенефер, която лежеше неподвижно, сякаш без да диша. Излезе от стаята и тръгна към градината.

Банкетът още продължаваше, но ако се съди по звуците, наближаваше края си. Прозорците на балната зала все още светеха, хвърляйки отблясъци върху перистила и лехата с божурите. Затова вещерът се отдалечи нататък, в най-гъстите храсти, и там се загледа в проясняващото се небе и хоризонта, над който вече се издигаше червената ивица на изгрева.

Когато вече се връщаше, размишлявайки за важни проблеми, медальонът му силно потрепна. Вещерът го задържа с длан, чувствайки пронизващата цялото му тяло вибрация. Беше ясно — някой в Аретуза правеше заклинания. Гералт се заслуша и чу приглушени викове, грохот и бучене, разнасящи се от галерията в лявото крило на двореца.

Всеки друг на негово място непременно би се обърнал и би тръгнал в противоположната посока, правейки се, че нищо не е чул. И тогава историята на света също щеше да се развие по различен начин. Но вещерът имаше скрупули и беше свикнал да постъпва в съответствие с глупавите си, непрактични принципи.

Когато изтича в галерията, а след това — в коридора, там вече се водеше бой. Няколко бандити със сиви салтамарки се опитваха да обезвредят проснат на земята нисък магьосник. Обезвреждането се ръководеше от Дийкстра, шефът на разузнаването на Визимир, кралят на Редания. Преди Гералт да успее да предприеме нещо, двама от бандитите го притиснаха до стената, а трети допря до гърдите му тризъбото острие на корсека[37].

Всички бандити имаха на гърдите си медальони с изображението на редански орел.

— Това се казва „да нагазиш в лайната“ — изрече тихо Дийкстра и се приближи. — А ти, вещерю, изглежда, имаш вроден талант да правиш това. Стой мирен и се старай да не привличаш ничие внимание.

Реданците най-накрая обезвредиха ниския магьосник и го вдигнаха, държейки го за ръцете. Това беше Артауд Теранова, член на Капитула.

Светлината, позволяваща да се видят подробностите, идваше от кълбо, висящо над главата на Кейра Мец — магьосничката, с която Гералт си беше побъбрил вечерта на банкета. Той едва я позна — беше сменила лекия тюл със строги мъжки дрехи, а на кръста й висеше кинжал.

— Оковете го — нареди тя кратко. В ръцете й издрънчаха белезници, направени от синкав метал.

— Да не си посмяла да ми слагаш това! — извика Теранова. — Да не си посмяла, Мец! Аз съм член на Капитула!

— Беше. Сега си най-обикновен предател. И ще бъдеш третиран като предател.

— А ти си смотана курва, която…

Кейра отстъпи крачка назад, замахна и го удари с всички сили с юмрук в лицето. Главата на магьосника полетя назад и за миг на Гералт му се стори, че ще се откъсне от шията му. Теранова се отпусна в ръцете на хората, които го придържаха, от носа и устните му потече кръв. Магьосницата не го удари втори път, макар че беше замахнала. Вещерът забеляза месинговия блясък на бокса в ръката й. Не се учуди. Кейра беше ниска и слаба, не би могла да нанесе такъв удар с невъоръжена ръка.

Той не помръдна. Бандитите го държаха здраво, а острието на корсека продължаваше да опира в гърдите му. Гералт не беше сигурен, че би помръднал, дори ако беше свободен. Просто нямаше да знае какво да прави.

Реданците щракнаха белезниците на извитите назад ръце на магьосника. Теранова закрещя, започна да се дърпа, приведе се, захриптя в опит да повърне. Гералт се досети от какво са направени белезниците. Това беше сплав от желязо и двимерит — рядък минерал, притежаващ свойството да потиска магическите способности. Това потискане беше съпроводено с доста неприятни за магиците странични ефекти.

Кейра Мец вдигна глава и отметна косите си от челото. И в този момент видя Гералт.

— А какво прави той тук, по дяволите? Как попадна тук?

— Попадна — отвърна равнодушно Дийкстра. — Има талант да попада където не трябва. Какво да го правя?

Кейра се навъси и тропна с токчето на ботуша си.

— Задръж го. Сега нямам време.

Тя бързо излезе, последвана от реданците, влачещи Теранова. Светещото кълбо заплува подир магьосницата, но вече настъпваше утрото, бързо ставаше светло. По знак на Дийкстра хората му пуснаха Гералт. Шпионинът се приближи и погледна вещера в очите.

— Запази пълно спокойствие.

— Какво става тук? Какво е това…

— И пълно мълчание.

Кейра Мец се върна след малко и не беше сама. Съпровождаше я светлокосият магьосник, когото предишната вечер бяха представили на Гералт като Детмолд от Бан Ард. Когато видя вещера, той изруга и удари юмрук в дланта си.

— Проклятие! Това онзи същият ли е, когото си е харесала Йенефер?

— Той е — потвърди Кейра. — Гералт от Ривия. Проблемът е, че не знам как стоят нещата с Йенефер…

— И аз не знам — сви рамене Детмолд. — Във всеки случай, той вече е забъркан. Видя твърде много. Отведете го при Филипа, тя ще реши. Оковете го.

— Това не е необходимо — изрече бавно Дийкстра. — Аз отговарям за него. Ще го отведа, където трябва.

— Чудесно — кимна Детмолд. — Защото нямаме никакво време. Да вървим, Кейра, горе нещата се усложняват.

— Ама че са разгорещени — промърмори реданският шпионин, гледайки подир излезлите. — Нямат опит, там е цялата работа. А държавните преврати и пучовете са като таратора. Той трябва да се яде студен. Да вървим, Гералт. Й помни: спокойно, достойно и без авантюри. Не ме карай да съжалявам, че не позволих да те оковат или вържат.

— Какво става тук, Дийкстра?

— Още ли не си се досетил? — Шпионинът вървеше до него, тримата реданци ги следваха. — Кажи ми честно, вещерю, как стана така, че се появи тук?

— Страх ме беше латинките да не изсъхнат.

— Гералт — погледна го Дийкстра накриво, — затънал си до гуша в лайната. В момента си изплувал и си държиш главата над повърхността, но краката ти още не са достигнали дъното на помийната яма. Някой ти подава ръка за помощ, рискувайки да се изцапа и да засмърди. Престани с тези глупави шеги. Йенефер те изпрати, нали?

— Не. Йенефер спи в топлото легло. Успокои ли се?

Огромният шпионин се обърна рязко, хвана вещера за раменете и го притисна към стената на коридора.

— Не, не се успокоих, проклет глупако — изсъска той. — Нима още не си разбрал, тъпако, че порядъчните, верни на кралете магьосници тази нощ не спят? Че изобщо не са си лягали? В топлите легла спят подкупените от Нилфгард предатели. Изменниците, които сами подготвяха пуч, но за по-късно. Те не знаеха, че плановете и намеренията им са разкрити. И точно в момента ги измъкват от топлите легла, бият ги с боксове по зъбите, слагат им белезници от двимерит. С предателите е свършено, разбираш ли? Ако не искаш да отидеш на дъното заедно с тях, престани да се правиш на идиот. Вчера вечерта Вилгефорц вербува ли те? Или може би Йенефер е направила това още по-рано? Говори! По-бързо, защото лайната вече започват да ти влизат в устата.

— Тараторът, Дийкстра — напомни му Гералт. — Отведи ме при Филипа. Спокойно, достойно и без авантюри.

Шпионинът го пусна и отстъпи крачка назад.

— Да вървим — каза студено той. — По тези стълби нагоре. Но ще си довършим разговора. Обещавам ти.

* * *

Мястото, където се събираха четирите коридора, при поддържащите свода колони, беше осветено от газени лампи и магически кълба. Тук се тълпяха реданци и магьосници. Сред последните бяха членове на Съвета — Радклиф и Сабрина Глевисиг. Сабрина, както и Кейра Мец, беше с черни мъжки дрехи. Гералт се досети, че в извършващия се пред очите му пуч страните могат да бъдат различавани по облеклото.

Наведена над тяло, лежащо в локва кръв, на колене на пода седеше Трис Мериголд. Гералт позна Лидия ван Бредеворт. По косата и по копринената рокля. Не би я разпознал по лицето, защото това вече не беше лице, а ужасяваща маска с оголени до средата на бузите зъби и деформирана, счупена и накриво зараснала долна челюст.

— Покрийте я — сухо нареди Сабрина Глевисиг. — Когато умря, илюзията се разсея… По дяволите, покрийте я с нещо.

— Как се случи това, Радклиф? — попита Трис, отдръпвайки ръка от позлатената дръжка на кинжала, стърчащ под гърдите на Лидия. — Как можа да се случи? Нали нямаше да има трупове!

— Тя ни нападна — измънка магьосникът, навеждайки глава. — Когато извеждаха Вилгефорц, тя се нахвърли върху нас. Настана суматоха… Сам не знам как стана… Това е собствената й кама.

— Покрийте й лицето! — Сабрина бързо се извърна. Когато видя Гералт, хищните й очи заблестяха като антрацити. — А този откъде се взе тук?

Трис мигновено скочи и се хвърли към вещера. Гералт видя дланта й пред очите си, после нещо проблесна и наоколо се спусна мрак. Усети ръка на яката си, която рязко го дръпна.

— Дръжте го, ще падне — гласът на Трис беше неестествен, в него се долавяше престорен гняв. Тя отново го дръпна така, че той за миг се оказа до нея.

— Прости ми — чу той бързия й шепот. — Така трябва.

Хората на Дийкстра го подхванаха.

Той раздвижи глава. Прехвърли се от зрението на останалите сетива. В коридорите цареше суматоха, въздухът често се раздвижваше, донасяше миризми. И гласове. Сабрина Глевисиг ругаеше. Трис я уговаряше. Вонящите на казарма реданци мъкнеха по пода безсилно тяло, шумолеше копринена рокля. Кръв. Мирис на кръв. И мирис на озон. Мирис на магия. Възбудени гласове. Крачки, нервно потропване на токчета.

— Побързайте! Всичко това продължава прекалено дълго! Вече трябваше да сме в Гарщанг! — Филипа Ейлхарт нервничеше. — Сабрина, намери бързо Марти Содергрен. Ако трябва, я измъкни от леглото. Гедимдейт е зле. Най-вероятно е получил инфаркт. Нека Марти се заеме с него. Но не й казвай нищо — нито на нея, нито на този, с когото спи. Трис, намери Дорегарай, Дрителм и Кардуин и ги отведи в Гарщанг.

— Защо?

— Те представят тук неутралните крале. Нека информират Етайн и Естерад за нашата акция и резултатите й. Ще ги съпроводиш. Трис, имаш кръв по ръцете! Кой?

— Лидия.

— Проклятие. Кога? Как?

— Нима има значение как? — студен, спокоен глас. Тисая де Врие. Шумолене на рокля. Тисая беше с бална рокля. Не с реданска униформа. Гералт се заслуша, но не чу дрънченето на белезници от двимерит.

— Правиш се на развълнувана? — продължи Тисая. — Опечалена? Когато се организират метежи, когато нощем се довеждат въоръжени убийци, трябва да се имат предвид възможните жертви. Лидия е мъртва. Хен Гедимдейт умира. Преди малко видях Артауд с разбито лице. Колко още жертви ще има, Филипа Ейлхарт?

— Не знам — отговори твърдо Филипа. — Но няма да отстъпя.

— Разбира се. Ти не отстъпваш пред нищо.

Въздухът се раздвижи, токчетата затропаха по пода в познатия ритъм. Филипа вървеше към него. Той беше запомнил нервното почукване на токчетата, когато снощи минаваха заедно през залата на Аретуза, за да се почерпят с хайвер. Запомнил беше аромата на канела и нард. Сега този аромат се смесваше с мирис на сода. Гералт изключваше своето участие във всякакви преврати или пучове, но се запита дали ако участваше, би се сетил преди това да си изчисти зъбите.

— Той не те вижда, Фил — спокойно каза Дийкстра. — Той не вижда нищо и не е видял нищо. Онази с красивите коси го ослепи.

Гералт чуваше дишането на Филипа и долавяше всяко движение, но разклати объркано глава, правейки се на безпомощен. Магьосницата не се подлъга.

— Не се преструвай, Гералт. Трис ти е затъмнила погледа, но нали не те е лишила от разум. Що за чудо те доведе тук?

— Натресох се случайно. Къде е Йенефер?

— Благословени са неосведомените. — В гласа на Филипа нямаше насмешка. — Защото живеят по-дълго. Трябва да си благодарен на Трис. Това е леко заклинание, слепотата скоро ще отмине. Затова пък не си видял онова, което не бива да виждаш. Наглеждай го, Дийкстра. Аз след малко ще се върна.

Отново движение. Гласове. Звънкото сопрано на Кейра Мец, носовият бас на Радклиф. Тропане на редански ботуши. И възбуденият глас на Тисая де Врие:

— Пуснете я! Как можахте! Как можахте да постъпите така с нея!

— Тя е предателка! — Носово. Радклиф.

— Никога няма да повярвам!

— Кръвта вода не става. — Студено. Филипа Ейлхарт. — А император Емхир е обещал свобода на елфите. И собствена независима държава. Тук, по тези земи. Разбира се, след като бъдат изколени хората. И това беше достатъчно, за да ни предаде тя веднага.

— Отговори! — Тисая де Врие, емоционално. — Отговори й, Енид.

— Отговори, Францеска.

Звън на окови от двимерит. И напевният елфически акцент на Францеска Финдабаир, Маргаритката от Долината, най-красивата жена на света:

— Va vort a me, Dh’oine. N’aen te a dice’n.

— Това достатъчно ли ти е, Тисая? — гласът на Филипа, подобен на лай. — Сега вярваш ли ми? Ти, аз и всички ние сме и винаги сме били за нея Dh’oine — хора, на които тя, Aen Seidhe, няма какво да каже. А ти, Феркарт? Какво ти обещаха Вилгефорц и Емхир, за да се решиш на предателство?

— Върви по дяволите, побъркана пачавро!

Гералт затаи дъх, но не чу звука от удар на бокс по челюст. Филипа беше доста по-сдържана от Кейра. Или просто нямаше бокс.

— Радклиф, отведи предателите в Гарщанг! Детмолд, подай ръка на архимагистър де Врие. Вървете. След малко ще се присъединя към вас.

Стъпки. Аромат на канела и нард.

— Дийкстра?

— Да, Фил?

— Твоите подчинени повече не са нужни. Нека се връщат в Локсия.

— Трябва ли непременно…

— В Локсия, Дийкстра!

— Слушам, милостива господарке. — В гласа на шпионина прозвуча подигравка. — Свършихме черната работа, вече сме излишни. Всичко останало е работа само на магьосниците. Така че трябва да се махам от погледа на Ваше Височество. Не очаквам благодарности за помощта и съучастието в пуча, но съм сигурен, че Ваше Височество ще ме съхрани в благодарната си памет.

— Извинявай, Сигизмунд. Благодаря ти за помощта.

— Няма за какво, удоволствието беше изцяло мое. Ей, Воймир, събирай хората. Петима остават с мен. Другите ги отведи долу и ги качи на борда на „Спейд“. Само че тихо, безшумно, на пръсти, без изненади. По страничните коридори. В Локсия и в пристанището си дръжте устата затворена! Изпълнявай!

— Ти нищо не си видял, Гералт — прошепна Филипа Ейлхарт, ухаеща на канела, нард и сода. — Нищо не си чул. Никога не си разговарял с Вилгефорц. Сега Дийкстра ще те отведе в Локсия. Ще се постарая да те намеря там, когато… Когато всичко свърши. Обещах ти нещо снощи и ще си удържа на думата.

— А какво става с Йенефер?

— Той май има натрапчива идея. — Дийкстра се върна, тътрейки крака. — Йенефер, та Йенефер — докато ти писне. Не му обръщай внимание, Фил. Има по-важни неща за вършене. Намериха ли у Вилгефорц това, което се очакваше?

— Да. Заповядай, то е за теб.

— Охо! — Шумолене на разгръщаща се хартия. — Охо! Охо, охо! Прекрасно! Дук Нитерт! Чудесно! Барон…

— По-дискретно, без имена! И много те моля, като се върнеш в Третогор, не започвай веднага с екзекуциите. Не предизвиквай скандал преждевременно.

— Не се бой. Момчетата от този списък, толкова алчни за нилфгардско злато, са в безопасност. Засега. Това ще бъдат любимите ми марионетки. За начало ще им привържа въжета към ръцете и краката. Едва по-късно ще им сложа и на шиите… Интересно, имаше ли и други писма? Предателите от Каедвен, Темерия, от Аедирн? Щях да съм доволен, ако можех да им хвърля един поглед. Поне с крайчеца на окото…

— Знам, че щеше да си доволен. Но това не е моя работа. Тези писма ги взеха Радклиф и Сабрина Глевисиг, те знаят как да постъпят с тях. А сега — всичко хубаво. Бързам.

— Фил…

— Да?

— Върни зрението на вещера. Да не се спъва по стълбите.

* * *

В балната зала на Аретуза банкетът продължаваше, но смени характера си с по-традиционен и непринуден. Масите бяха преместени, магьосниците и магьосничките бяха донесли в залата намерени отнякъде столове, кресла и столчета, бяха насядали и се бяха отдали на разнообразни забавления, повечето от които не бяха особено тактични. Голяма група магьосници, насядали около бъчонка с ракия, пиеха, бърбореха и от време на време избухваха в неудържим смях. Тези, които съвсем неотдавна деликатно чоплеха изисканите мезета със сребърни вилички, сега безцеремонно глозгаха агнешки ребра, хванали ги с двете си ръце. Неколцина играеха на карти, пренебрегвайки останалите. Мнозина спяха. В ъгъла мъж и жена се целуваха страстно и разпалеността им показваше, че нещата няма да свършат с целувки.

— Погледни ги само, вещерю. — Дийкстра се наведе на перилото на галерията, разглеждайки магьосниците отгоре. — Как се веселят, самозабравили се. А през това време техният Съвет е хванал почти целия Капитул и ги съди за измяна и съюз с Нилфгард. Виж ги онези двамата. Сега ще започнат да си търсят някое потайно кътче и още няма да са си свършили работата, когато Вилгефорц вече ще е обесен. Да, този свят все пак е много странен…

— Млъквай, Дийкстра.

* * *

Пътят, водещ към Локсия, преминаваше в стъпала, спускащи се зигзагообразно по склона. Стъпалата съединяваха тераси, украсени с изоставени в момента живи плетове, цветни лехи и изсъхнало агаве в саксии. На една от терасите Дийкстра се спря, приближи се до стената, към редица каменни глави на химери, от устата на които се процеждаше вода. Наведе се и отпи продължително.

Вещерът се приближи до перилата. Морето искреше в златисто, небето изглеждаше още по-кичозно, отколкото на картините в Галерията на славата. Долу се виждаше отрядът на отпратените от Аретуза реданци, които под строй се бяха насочили към пристанището. Точно в момента преминаваха през мостчето, свързващо брега с прохода в скалите.

Изведнъж вниманието на Гералт беше привлечено от самотна ярка фигура. Тя се набиваше на очи, защото се движеше бързо в посока, противоположна на реданците. Нагоре, към Аретуза.

— Е? — изкашля се подканващо Дийкстра. — Време е да тръгваме.

— Ако толкова бързаш, върви сам.

— Ама, разбира се — намръщи се шпионинът. — А ти ще се върнеш горе да спасяваш твоята Йенефер. И ще направиш повече бели от пиян гном. Отиваме в Локсия, вещерю. Да нямаш миражи или нещо подобно? Да не мислиш, че те измъкнах от Аретуза от чувство на дълго стаявана любов? Как ли пък не. Измъкнах те, защото си ми нужен.

— Защо?

— Преструваш ли се? В Аретуза учат дванайсет девойки от най-знатните семейства в Редания. Не мога да влизам в конфликт с уважаемия ректор Маргарита Льоантил. Тя няма да ми предаде Цирила, принцесата на Цинтра, която Йенефер е довела в Танед. А на теб ще ти я даде. Ако я помолиш.

— А откъде ти хрумна смехотворното предположение, че ще я помоля?

— От смехотворното съображение, че ще поискаш да осигуриш безопасност за Цирила. Под моята опека и под опеката на крал Визимир тя ще бъде в безопасност. В Третогор. А на Танед изобщо няма да е в безопасност. Спести ми ехидните си коментари. Да, знам, че в началото кралете нямаха особено привлекателни планове относно момичето. Но всичко се промени. Сега стана ясно, че живата, здрава и намираща се в безопасност Цирила може да изиграе в наближаващата война по-важна роля, отколкото десет отряда тежка кавалерия. А мъртва не струва и пукната пара.

— Филипа Ейлхарт знае ли какво си замислил?

— Не знае. Не знае дори, че ми е известно, че момичето се намира в Локсия. Моята толкова скъпа някога Филипа си е вирнала носа, но засега в Редания все още управлява крал Визимир. Аз изпълнявам заповедите на Визимир, интригите на магьосниците не ме интересуват особено. Цирила ще се качи на „Спейд“ и ще отиде до Новиград, а оттам — в Третогор. И ще бъде в безопасност. Вярващ ли ми?

Вещерът се наведе към една от химерите и отпи от водата, лееща се от пастта на чудовището.

— Вярващ ли ми? — повтори Дийкстра, застанал над него.

Гералт се изправи, изтри бузата си и го удари с всички сили в челюстта. Шпионинът залитна, но не падна. Най-близкият от реданците подскочи и понечи да хване вещера, но улови въздуха и моментално се озова в седнало положение, плюейки зъби и кръв. Останалите се нахвърлиха върху него накуп. Настана безпорядък и суматоха, а вещерът се нуждаеше точно от това.

Един реданец с грохот се вряза в каменната муцуна на една от химерите. Струящата от пастта вода моментално стана червена. Друг получи юмручен удар в трахеята и се преви, сякаш са му изтръгнали гениталиите. Трети, ударен с лакът в окото, отскочи със стон. Дийкстра улови вещера в меча хватка. Гералт заби пета в стъпалото му и шпионинът заподскача смешно на един крак.

Поредният главорез се опита да съсече Гералт със сабята си, но успя да съсече единствено въздуха. Гералт го улови с едната си ръка за лакътя, а с другата — за китката, и го завъртя, като повали с него двама други, опитващи се да станат. Реданецът беше силен и дори не помисли да пусне сабята. Гералт натисна по-силно и му строши ръката.

Продължавайки да скача от крак на крак, Дийкстра вдигна от земята корсеката на един от хората си и се опита да притисне Гералт до стената с тризъбото й острие. Гералт се изплъзна, хвана дървената дръжка на оръжието с двете си ръце и използва познатия на учените принцип на лоста. Виждайки увеличаващите се пред погледа му тухли и процепи на зида, шпионинът пусна корсеката, но твърде късно — не успя да избегне удара на чатала си върху главата на една от химерите.

Гералт се възползва от корсеката, за да повали на земята поредния убиец, после опря оръжието до земята и пречупи с крак дръжката му, при което се получи тояга с големината на меч. Вещерът я изпробва, като халоса по шията Дийкстра, все още яхнал главата на химерата, след което я стовари върху бандита със строшената ръка, прекъсвайки воя му. Шевовете на дублета под мишниците на Гералт отдавна се бяха пръснали и той се чувстваше значително по-свободно.

Последният задържал се на краката си главорез също налетя на вещера с корсеката си, мислейки, че дължината му дава преимущество. Гералт го удари в основата на носа и реданецът със засилка седна в една от саксиите с агаве. Друг реданец, твърде упорит, се вкопчи в бедрото на вещера и го ухапа болезнено. Вещерът се ядоса и със силен ритник лиши нахалника от възможността да хапе каквото и да било.

По стълбите дотича задъхан Лютичето и когато видя какво става, пребледня като платно.

— Гералт! — извика той след секунда. — Цири изчезна! Няма я!

— Така и очаквах. — Вещерът халоса с тоягата поредния реданец, който не искаше да лежи мирно. — И какво се туткаш, Лютиче, още вчера ти казах — ако стане нещо, тичаш с всички сили към Аретуза. Донесе ли меча?

— И двата!

— Вторият е на Цири, идиот. — Гералт тресна с тоягата опитващия се да стане от саксията реданец.

— Не разбирам от мечове — изпуфтя Лютичето. — О, богове, престани да ги млатиш. Не виждаш ли реданските орли? Те са хора на крал Визимир! Действията ти означават бунт и измяна, за това може да се озовеш в затвора…

— На ешафода — изфъфли Дийкстра, вадейки кинжала си и приближавайки се със залитане. — И двамата ще отидете на ешафода…

Не успя да каже нищо друго, защото падна на колене, ударен странично в главата от счупената дръжка на корсеката.

— Разпъване на колело — навъсено оцени Лютичето. — А преди това — нагорещени клещи…

Вещерът изрита шпионина по ребрата. Дийкстра се преобърна настрани като труп на лос.

— Разчленяване на четири — предположи поетът.

— Престани, Лютиче. Дай тук двата меча. И се омитай оттук, колкото се може по-бързо. Бягай от острова. Бягай колкото се може по-надалеч.

— А ти?

— Връщам се горе. Трябва да спася Цири… и Йенефер. Дийкстра, лежи мирно и остави на мира кинжала!

— Това няма да ти се размине — изсъска шпионинът. — Ще доведа хората си… Ще дойда за теб…

— Няма да дойдеш.

— Ще дойда. На борда на „Спейд“ имам петдесет души…

— А имаш ли сред тях хирург?

— Какво?!

Гералт мина зад гърба на шпионина, наведе се, хвана го за крака, дръпна го и го изви рязко и много силно. Чу се хрущене. Дийкстра изпищя и изгуби съзнание. Лютичето извика така, сякаш това е собствената му става.

— Можеш да не ми казваш какво ще ми направят след разчленяването на четири — промърмори вещерът. — Слабо ме вълнува.

* * *

В Аретуза цареше тишина. В балната зала бяха останали последните оцелели, вече неспособни да се развикват. Гералт не влезе там — не искаше да го видят.

Не без усилия намери стаята, в която беше пренощувал с Йенефер. Коридорите на двореца образуваха истински лабиринт и всички изглеждаха по един и същ начин.

Парцалената кукла с очи-копчета го гледаше.

Той седна на леглото и обхвана главата си с ръце. На пода на стаята нямаше кръв. Но на облегалката на стола висеше черната рокля на Йенефер. Преоблякла се е? С мъжка униформа, униформата на заговорниците?

Или са я измъкнали по бельо. С белезници от двимерит.

* * *

В нишата на един прозорец седеше Марти Содергрен, лечителката. Когато чу стъпките му, вдигна глава. Бузите й бяха мокри от сълзи.

— Хен Гедимдейт почина — изрече тя с треперещ глас. — Сърцето. Не можах да направя нищо… Защо ме повикаха толкова късно? Сабрина ме удари. По лицето. Защо? Какво е станало?

— Виждала ли си Йенефер?

— Не, не съм. Остави ме. Искам да бъда сама.

— Покажи ми най-краткия път до Гарщанг. Моля те.

* * *

Над Аретуза имаше три преградени тераси, след които склонът на планината ставаше стръмен и недостъпен. Над скалите се издигаше Гарщанг. При основата си дворецът беше тъмен, гладък, прилепнал към скалите каменен блок. Само на най-високия етаж проблясваха мрамор и витражи на прозорци, позлатената облицовка на куполите блестеше на слънцето.

Павираният път, водещ към Гарщанг и по-нататък, до върха, се виеше около планината като змия. Но имаше още един път, по-кратък — стълби, свързващи терасите, и влизащи в черната дупка на тунел под самия Гарщанг. Именно него показа Марти Содергрен на вещера.

Веднага след тунела имаше мост, свързващ краищата на пропаст. След моста право нагоре тръгваха стълби, които изчезваха от полезрението след рязък завой. Вещерът ускори крачка.

Перилата на стълбите бяха украсени с фигурки на фавни и нимфи. Фигурките изглеждаха като живи. Помръдваха. Медальонът на вещера започна силно да трепери.

Гералт потърка очите си. Илюзията за движение на фигурките се дължеше на това, че формата им се променяше. Гладкият камък се превръщаше в пореста, безформена маса, проядена от вятъра и морската сол. И веднага след това отново придобиваше очертания.

Гералт знаеше какво означава това. Маскиращата Танед илюзия се колебаеше, изчезваше. Мостчето също беше отчасти илюзорно. През надупчения като решетка камуфлаж се виждаше пропастта и бучащият на дъното й водопад.

Тук нямаше тъмни плочки, които да посочват безопасния път. Гералт премина през мостчето бавно, проверявайки всяка крачка и проклинайки наум изгубеното време. Когато се озова от другата страна на пропастта, чу стъпки на бягащ човек.

Веднага го позна. Отгоре по стълбите на бегом се спускаше Дорегарай, магьосникът, служещ на крал Етайн от Цидарис. Гералт помнеше думите на Филипа Ейлхарт. Магьосниците, представители на неутрални крале, са поканени като наблюдатели. Но Дорегарай тичаше по стълбите с такова темпо, че ставаше ясно, че поканата изведнъж е отменена.

— Дорегарай!

— Гералт? — извика магьосникът. — Какво правиш тук? Не стой, бягай! По-бързо, надолу, към Аретуза.

— Какво е станало?

— Предателство.

— Какво?

Дорегарай изведнъж потрепна и се изкашля странно, след което наведе глава и падна право върху вещера. Преди да успее да го подхване, Гералт забеляза стрела със сиви пера, стърчаща от гърба на магьосника. Прихвана го и залитна, което му спаси живота, защото една друга подобна стрела, вместо да му пробие гърлото, се удари в ухилената физиономия на един каменен фавн, откъсвайки носа му и част от бузата. Вещерът пусна Дорегарай и се скри зад парапета на стълбището. Магьосникът се строполи върху него.

Стрелците бяха двама. Шапките им бяха украсени с катеричи опашки. Единият остана горе на стълбите, опънал тетивата на лъка, вторият извади меча си от ножницата и се понесе надолу, прескачайки по няколко стъпала наведнъж. Гералт отмести от себе си Дорегарай, скочи и измъкна меча си. Изсвистя стрела, вещерът прекъсна пеенето й, отбивайки я с бързо движение на меча. Вторият елф вече беше близо, но когато видя отбитата стрела, за миг се спря. Само за миг — и веднага се хвърли срещу вещера, замахвайки с меча. Гералт парира удара с кратък, скосен замах, така че острието на меча на елфа се плъзна по неговото острие. Елфът загуби равновесие, вещерът плавно се обърна и го съсече през шията, под ухото. Само веднъж. Това беше достатъчно.

Стрелецът на горните стъпала на стълбите опъна лъка, но не успя да пусне тетивата. Гералт видя блясък, елфът изкрещя, разпери ръце, рухна надолу и се затъркаля по стълбите. Салтамарката на раменете му гореше.

По стълбите дотича следващият магьосник. При вида на Гералт се закова на място, вдигна ръка и една огнена мълния със свистене прелетя над вещера, разбивайки на прах една фигурка на фавн.

— Престани! — извика Гералт. — Това съм аз, вещерът!

— Проклятие! — възкликна магьосникът, приближавайки се. Гералт не си спомняше да го е виждал на банкета. — Взех те за един от тези бандити-елфи… Как е Дорегарай? Жив ли е?

— Изглежда, че да…

— По-бързо, на другата страна на моста.

Те пренесоха Дорегарай, за щастие, благополучно, защото в бързината не обръщаха внимание на потрепващата и изчезваща илюзия. Никой не ги преследваше, но въпреки това магьосникът протегна ръка, изрече заклинание и поредната мълния разби моста. По стената на пропастта загърмяха камъни.

— Това би трябвало да ги задържи — каза той.

Вещерът изтри кръвта, течаща от устата на Дорегарай.

— Белият му дроб е пробит. Можеш ли да помогнеш?

— Аз мога — каза Марти Содергрен, изкачвайки се с усилие по стълбите откъм Аретуза, от тунела. — Какво става тук, Кардуин? Кой го уцели?

— Scoia’tael. — Магьосникът изтри челото си с ръкав. — В Гарщанг кипи битка. Проклета банда, да се чудиш кои са по-добри от другите! През нощта Филипа оковава Вилгефорц, а Вилгефорц и Францеска Финдабаир викат „катериците“ на острова! А Тисая де Врие… По дяволите, тя пък какви ги надроби!

— Говори по-ясно, Кардуин!

— Няма да губя време за говорене! Ще изтичам до Локсия и оттам незабавно ще се телепортирам в Ковир. А тези тук, в Гарщанг, нека се колят едни други. Това вече изгуби смисъл! Това е война! Цялото това меле беше организирано от Филипа, за да даде на кралете повод да започнат война с Нилфгард! Меве от Лирия и Демавенд от Аедирн провокираха Нилфгард! Разбирате ли това?

— Не — каза Гералт. — И изобщо не искаме да го разбираме. Къде е Йенефер?

— Престанете! — извика Марти Содергрен, навеждайки се над Дорегарай. — Помогнете ми! Задръжте го. Не мога да измъкна стрелата!

Те й помогнаха. Дорегарай стенеше и се мяташе, стъпалата на стълбите също трепереха. Гералт отначало си мислеше, че това е резултат от магическите заклинания на лечителката, но причината беше в Гарщанг. Изведнъж витражите експлодираха, в прозорците на двореца се мярна огън, започна да излиза дим на кълба.

— Още се бият — изскърца със зъби Кардуин. — Там е горещо, заклинание срещу заклинание…

— Заклинания? В Гарщанг? Та там има антимагическа аура!

— Това е работа на Тисая! Тя най-накрая избра на чия страна да застане. Свали блокадата, разсея аурата и неутрализира двимерита. Тогава всички се хвърлиха едни срещу други. Вилгефорц и Теранова от едната страна, Филипа и Сабрина — от другата… Пръснаха се колоните и таванът се срути… А Францеска отвори входовете на подземията, откъдето изведнъж изскочиха тези дяволски елфи… Крещяхме им, че сме неутрални, но Вилгефорц само се разсмя. Не успяхме да направим барикада — уцелиха Дрителм в окото, а Рейеан го засипаха със стрели — стана като таралеж… Не изчаках по-нататъшния развой на събитията. Марти, още много ли остава? Трябва да се омитаме оттук!

— Дорегарай не може да ходи. — Магьосницата избърса окървавените си ръце с бялата си бална рокля. — Телепортирай ни, Кардуин!

— Оттук? Да не си се побъркала? Прекалено близо сме до Тор Лара. Порталът на Лара излъчва и изкривява всяко телепортиране. Оттук не бива да се телепортира!

— Той не може да ходи! Трябва да остана с него…

— Тогава оставай! — изправи се Кардуин. — И се забавлявай добре! На мен собственият ми живот е по-скъп! Връщам се в Ковир! Ковир е неутрален!

— Прекрасно! — Вещерът се изплю, гледайки подир изчезващия в тунела магьосник. — Колегиалност и солидарност! Но и аз не мога да остана с теб, Марти. Трябва да отида в Гарщанг. Има ли друг път?

Марти Содергрен изсмърка с нос. После вдигна глава и кимна.

* * *

Той беше вече под стената на Гарщанг, когато върху главата му падна Кейра Мец.

Пътят, който му показа лечителката, се виеше сред висящи градини, свързани помежду си чрез спираловидни стълбища. Стълбищата бяха гъсто обрасли с бръшлян и орлови нокти. Растенията затрудняваха изкачването, затова пък даваха прикритие. На Гералт му се удаде да се добере незабелязано до самата стена на двореца. Кейра се стовари върху него в момента, в който той търсеше вход. Двамата паднаха в бодлив храст.

— Избих си един зъб — отбеляза навъсено магьосницата, леко фъфлейки. Тя беше раздърпана, изцапана, покрита с мазилка и сажди, на бузата й имаше голяма синина. — И май съм си счупила крака — добави, плюейки кръв. — Това ти ли си, вещерю? Върху теб ли съм паднала? Как е станало такова чудо?

— И аз това се питам.

— Теранова ме изхвърли през прозореца.

— Можеш ли да станеш?

— Не.

— Искам да вляза вътре. Незабелязано. Как?

— Защо всички вещери сте такива побъркани? — Кейра отново се изплю и изстена, опитвайки се да се надигне с помощта на лакътя си. — В Гарщанг се води битка! Там така ври и кипи, че мазилката се сипе от стените. Цицини ли искаш?

— Не. Търся Йенефер.

— Ха! — Кейра се отказа от опитите си да се надигне. Легна. — Защо и мен някой не ме обичаше така. Вземи ме на ръце.

— Може, но друг път. Малко бързам.

— Вземи ме на ръце, ти казвам! Ще ти покажа пътя към Гарщанг. Трябва да се добера до това копеле Теранова. Е, какво чакаш? Сам няма да намериш пътя, а и да го намериш, проклетите елфи ще те убият… Не съм способна да ходя, но все още мога да запратя някое и друго заклинание. Този, който ни застане на пътя, ще съжалява.

Тя изохка, когато той я повдигна.

— Извинявай.

— Няма нищо. — Тя обгърна с ръце шията му. — Това е заради крака. Все още ухаеш на нейния парфюм, знаеш ли? Не, не оттук. Върни се и тръгни нагоре. Има друг вход, откъм Тор Лара. Може би там няма елфи… О-о-ох! По-внимателно, по дяволите…

— Извинявай. Откъде се взеха тук тези Scoia’tael?

— Чакали са в подземията. Танед е кух като черупка, там има огромна подземна кухина, човек може да доплува с кораб, ако знае откъде да мине. Някой им е издал… А-а-а-ах! Внимавай! Не ме треси така.

— Извинявай. Значи „катериците“ са преплували морето? Кога?

— Дявол знае. Може да е вчера, а може — преди седмица. Ние дебнахме Вилгефорц, а Вилгефорц — нас. Вилгефорц, Францеска, Теранова и Феркарт… Здравата ни изработиха… Филипа мислеше, че смятат постепенно да завземат властта в Капитула, за да влияят на кралете… А те, както се оказва, са решили да ни видят сметката по време на Събора… Гералт, не издържам… Кракът… Остави ме за малко. А-у-у-у-у!

— Кейра, имаш открита рана. Кръвта изтича през панталоните ти.

— Млъквай и слушай. Става въпрос за твоята Йенефер. Влязохме в Гарщанг, в заседателната зала. Там има антимагическа блокада, но тя не действа на двимерита, чувствахме се в безопасност. Започна караница. Тисая и неутралните ни крещяха, ние крещяхме на тях. А Вилгефорц мълчеше и се усмихваше.

* * *

— Повтарям, Вилгефорц е предател! Съюзил се е с Емхир от Нилфгард, привлякъл е в заговора и други! Предал е Ордена, изменил е на нас и на кралете…

— Чакай малко, Филипа. Знам, че благосклонността на крал Визимир е по-важна за теб от солидарността с Братството. Същото важи и за теб, Сабрина, защото ти играеш същата роля в Каедвен. Кейра Мец и Трис Мериголд представляват интересите на Фолтест от Темерия, Радклиф е оръдие на Демавенд от Аедирн…

— Какво значение има това в случая, Тисая?

— Не е задължително интересите на кралете да съвпадат с нашите. Прекрасно знам за какво става въпрос. Кралете започнаха да избиват елфите и останалите нехора. Може би ти, Филипа, смяташ това за справедливо. Може би ти, Радклиф, смяташ за правилно да помагаш на армията на Демавенд да организира хайки срещу Scoia’tael. Но аз съм против! И не съм учудена, че Енид Финдабаир също е против. Обаче това още не е предателство. Не ме прекъсвай! Много добре знам какво са намислили вашите крале, знам, че искат да разпалят война. Действията, насочени към предотвратяването на тази война, може да са предателство според твоя Визимир, но не и според мен. Ако искаш да съдиш Вилгефорц и Францеска, съди и мен!

— За каква война става въпрос? Моят крал, Естерад от Ковир, не поддържа агресивните действия против Нилфгардската империя! Ковир е и ще си остане неутрален!

— Ти си член на съвета, Кардуин, а не посланик на своя крал!

— И кой ми го казва, Сабрина!

— Достатъчно! — удари с длан по масата Филипа. — Ще задоволя любопитството ти, Кардуин. Интересува те кой подготвя война? Подготвя я Нилфгард, който смята да ни нападне и да ни унищожи. Но Емхир вар Емрейс не е забравил Хълма при Соден и този път е решил да се подсигури, като извади магьосниците от играта. За целта той се е свързал с Вилгефорц от Рогевеен. Купил го е, обещал му е власт и почести. Да, Тисая. На Вилгефорц, героят от Соден, му предстои да стане наместник и владетел на всички завоювани страни от Севера. Именно Вилгефорц, при подкрепата на Теранова и Феркарт, би трябвало да управлява провинциите, които ще бъдат създадени на местата на превзетите кралства. Именно на него се е паднала честта да размахва нилфгардския бич над населяващите тези страни роби, обречени да се трудят за благото на Империята. А Францеска Финдабаир, Енид ан Глеана, трябва да стане кралица на Държавата на свободните елфи. Разбира се, тя ще бъде нилфгардски протекторат, но елфите това ги устройва, стига император Емхир да им позволи да избиват хора. А няма нещо, което елфите да желаят повече, от възможността да избиват Dh’oine.

— Това е тежко обвинение. Така че и доказателствата трябва да имат същата тежест. Но преди да сложиш доказателствата на везната, Филипа Ейлхарт, трябва да знаеш моята позиция. Доказателствата могат да се изфабрикуват, действията и мотивите за тях могат да се интерпретират по различни начини. Но нищо не може да промени съществуващите факти. Ти разруши единството и солидарността в Братството, Филипа Ейлхарт. Ти окова членове на Капитула като бандити. Затова не смей да ми предлагаш място в новия Капитул, който замисля да създаде твоята продала се на кралете шайка пучисти. Между нас лежи смърт и кръв. Смъртта на Хен Гедимдейт. И кръвта на Лидия ван Бредеворт. Тази кръв беше проляна от теб с презрение. Ти беше любимата ми ученичка, Филипа Ейлхарт. Винаги съм се гордеела с теб. Но сега изпитвам към теб единствено презрение.

* * *

Кейра Мец беше бледа като пергамент.

— От известно време в Гарщанг като че ли е по-тихо — прошепна тя. — Свърши се… Гонят се из замъка. Там има пет етажа. Седемдесет и шест стаи и зали. Има къде да се бяга…

— Щеше да ми разказваш за Йенефер. Побързай. Боя се, че ще изгубиш съзнание.

— За Йенефер? А, да… Всичко се движеше по нашия план, когато изведнъж се появи Йенефер. И доведе в залата медиум…

— Кого?

— Девойка, около четиринайсетгодишна. Сиви коси, огромни зелени очи… Едва бяхме успели да я разгледаме, когато тя започна да пророкува. Разказваше за събитията в Дол Ангра. Никой не се съмняваше, че говори истината. Беше в транс, а в транс никой не лъже.

* * *

— Вчера през нощта — изрече медиумът — войски със знаците на Лирия и знамената на Аедирн нападнаха Нилфгардската империя. Щурмуваха Глевицинген, пограничен форт в Дол Ангра. Херолди от името на крал Демавенд огласиха в околните села, че от този ден Аедирн поема властта над цялата страна. Населението е призовано да вдигне въоръжено въстание против Нилфгард…

— Не може да бъде! Това е чудовищна провокация!

— Много гладко ти вървят думите, Филипа Ейлхарт — каза спокойно Тисая де Врие. — Но не се заблуждавай, твоите възклицания няма да прекъснат транса. Продължавай, детето ми.

— Император Емхир вар Емрейс е издал заповед да се отговори с удар на удара. Тази сутрин нилфгардските войски са навлезли в Лирия и Аедирн.

— Значи по този начин — усмихна се Тисая — нашите крале доказаха колко разумни, просветени и миролюбиви владетели са. А някои от магьосниците доказаха на чие дело в действителност служат. Тези, които биха могли да предотвратят завоевателната война, предвидливо бяха оковани в двимерит и против тях бяха повдигнати нелепи обвинения…

— Това е абсолютна лъжа!

— Всички вървете по дяволите! — неочаквано избухна Сабрина Глевисиг. — Филипа! Какво означава всичко това? Какво означава битката в Дол Ангра? Нима не се договорихме да не започваме преждевременно? Защо тоя маниак Демавенд не се е сдържал? Защо тая мръсница Меве…

— Млъкни, Сабрина!

— Не, не, нека говори! — вдигна глава Тисая де Врие. — Нека да разкаже за струпаната на границата армия на Хенселт от Каедвен. Нека да разкаже за войските на Фолтест от Темерия, които сигурно вече спускат във водата лодките, скрити досега в гъсталака край Яруга. Нека каже за експедиционния корпус под командването на Визимир от Редания, който чака на брега на Понтар. Или ти си мислеше, Филипа, че сме слепи и глухи?

— Това е една голяма проклета провокация! Крал Визимир…

— Крал Визимир — прекъсна я с безизразен глас сивокосият медиум — е бил убит вчера праз нощта. Заклан е от атентатор. В Редания вече няма крал.

— В Редания отдавна нямаше крал. — Тисая де Врие се изправи. — В Редания управляваше благородната Филипа Ейлхарт, достойна наследница на Рафар Белия. Готова да пожертва десетки хиляди животи заради абсолютната власт!

— Не я слушайте! — изкрещя Филипа. — Не слушайте това момиче-медиум. Тя е оръдие, безумно оръдие… На кого служиш, Йенефер? Кой ти нареди да доведеш тук това чудовище?

— Аз — каза Тисая де Врие.

* * *

— Какво стана по-нататък? Какво стана с момичето? С Йенефер?

— Не знам. — Кейра затвори очи. — Тисая изведнъж свали блокадата. С едно заклинание. В живота си не съм виждала нищо подобно… Зашемети ни и ни блокира, след това освободи Вилгефорц и останалите. А Францеска отвори входовете на подземията и Гарщанг веднага се напълни със Scoia’teal. Командваше ги някакъв тип с броня и нилфгардски крилат шлем. Помагаше му човек с белег на лицето. Той умееше да отправя заклинания. И да се прикрива с магия…

— Риенс.

— Възможно е, не знам… Беше горещо. Таванът рухна. Заваляха заклинания и стрели… Настана касапница… От техните беше убит Феркарт, от нашите — Дрителм, Радклиф, Марквар, Рейеан и Бианка д’Ест… Контузиха Трис Мериголд и раниха Сабрина… Когато Тисая видя труповете, осъзна грешката си, опита се да ни защити, пробва да уговори Вилгефорц и Теранова… Вилгефорц й се изсмя и й се подигра. Тогава тя се паникьоса и избяга. Ох, Тисая… Толкова трупове…

— Какво стана с момичето и с Йенефер?

— Не знам. — Магьосницата се закашля и изплю кръв. Дишането й беше повърхностно и явно затруднено. — След поредната експлозия изгубих съзнание. Онзи тип с белега и елфите му ме хванаха. Теранова първо ме нарита, а после ме изхвърли през прозореца.

— Не само кракът ти е счупен, Кейра. Имаш и пукнати ребра.

— Не ме изоставяй.

— Налага се. Но ще се върна за теб.

— Да бе…

* * *

Отначало беше само блещукащ хаос, пулсиращи сенки, водовъртеж от светлина и мрак, хор от неразбираеми гласове, ехтящи откъм бездната. Изведнъж гласовете набраха сила, надигнаха се викове и глъчка. Светлината се превърна в огън, опустошаващ гоблените и килимите и изригващ във формата на снопове искри от стените, парапетите и от колоните, поддържащи сводовете.

Цири се задави от дима и осъзна, че това вече не е сън.

Опита се да се изправи, опирайки се на ръцете си. Напипа с дланта си нещо влажно и погледна надолу. Стоеше на колене в локва кръв. До нея лежеше неподвижно тяло. Тялото на елф. Досети се веднага.

— Стани.

До нея стоеше Йенефер, стиснала в ръката си кинжал.

— Госпожо Йенефер… къде сме? Нищо не помня…

Магьосницата бързо я хвана за ръката.

— Аз съм с теб, Цири.

— Къде сме? Защо всичко гори? Кой е този… Този тук?

— Казах ти някога, преди векове, че Хаосът протяга ръце към теб. Помниш ли? Не, сигурно не помниш. Този елф протегна ръка към теб. Наложи се да го убия, защото господарите му това и чакаха — една от нас да се издаде, използвайки магия. Ще дочакат, но не сега… Съвзе ли се вече напълно?

— Тези магьосници… — прошепна Цири. — В голямата зала… Какво им говорех? И защо им го говорех? Изобщо не исках… Но бях принудена да говоря! Защо? Защо, госпожо Йенефер?

— Тихо, патенце. Допуснах грешка. Никой не е съвършен.

Отдолу се разнесе грохот и ужасен вик.

— Да вървим. По-бързо. Нямаме време.

Затичаха се по коридора. Димът се сгъстяваше, душеше и заслепяваше. Стените трепереха от взривовете.

— Цири. — Йенефер се спря на пресечка между коридорите и стисна силно ръката на момичето. — Сега ме слушай внимателно. Аз трябва да остана тук. Виждаш ли стълбите? Ще слезеш по тях…

— Не! Не ме оставяй сама!

— Трябва. Повтарям ти, ще слезеш по тези стълби. До края им. Там ще има врата, а зад нея — дълъг коридор. В края на коридора има конюшня, а вътре — оседлан кон. Един. Само един. Ще го изведеш и ще го възседнеш. Това е обучен кон, той служи на куриерите, отиващи в Локсия. Знае пътя, достатъчно е да го пришпориш. Когато пристигнеш в Локсия, ще намериш Маргарита и ще останеш под нейна закрила. Не се отделяй дори на крачка от нея.

— Госпожо Йенефер! Не! Не искам да оставам сама!

— Цири — рече тихо магьосницата, — някога ти казах, че всичко, което правя, го правя за твое добро. Повярвай ми. Моля те, повярвай ми. Бягай.

Цири вече беше на стълбите, когато още веднъж чу гласа на Йенефер. Магьосницата стоеше до колоната, опряла чело в нея.

— Обичам те, детенцето ми — едва чуто прошепна тя. — Бягай.

* * *

Обкръжиха я на средата на стълбите. Отдолу чакаха двама елфи с катеричи опашки върху шапките си, а отгоре — човек с черни дрехи. Без да мисли, Цири прескочи парапета и затича по един страничен коридор. Те я последваха. Тя беше по-бърза и лесно щеше да им избяга, ако коридорът не завършваше с прозорец.

Тя погледна навън. Покрай стената имаше каменен праг, широк не повече от две педи. Цири прехвърли краката си през перваза и излезе. Отдалечи се от прозореца, притиснала гръб към стената. В далечината блестеше морето.

От прозореца се подаде един елф. Той беше със светли коси и зелени очи, а на шията си носеше копринена кърпа. Цири бързо тръгна към съседния прозорец. Но оттам се подаде човекът с черните дрехи. Неговите очи бяха черни и противни. На бузата си имаше червен белег.

— Пипнахме те, момиче!

Тя погледна надолу. Под себе си, много далеч, видя двор. А над двора, на десетина стъпки под прага, на който стоеше, имаше мостче, съединяващо две галерии. Само дето това всъщност не беше мостче, а останки от мостче. Тънка каменна пътечка с остатъци от разбити перила.

— Какво чакате! — извика човекът с белега. — Излезте и я хванете!

Светлокосият елф предпазливо стъпи върху прага и притисна гръб към стената. Протегна ръка. Беше съвсем близо.

Цири преглътна. Каменната пътечка, остатък от мостче, беше не по-тясна от гредата за балансиране в Каер Морхен. А тя беше скачала десетки пъти върху гредата, умееше да смекчава удара и да запазва равновесие. Но вещерската греда за балансиране стоеше на четири стъпки над земята, а под каменното мостче зееше толкова дълбока пропаст, че плочките на двора изглеждаха по-малки от длани.

Тя скочи, приземи се, олюля се, запази равновесие и се хвана за остатъците от перилата. С уверена крачка достигна галерията. Не можа да се сдържи, обърна се и показа на преследвачите си прегънат лакът — жест, който беше научила от джуджето Ярпен Зигрин. Човекът с белега изруга гласно.

— Скачай! — извика той на светлокосия елф, застанал на прагчето. — Скачай след нея!

— Да не си се побъркал, Риенс? — попита студено елфът. — Ако искаш, скачай ти.

* * *

Както често става в такива случаи, късметът не я съпътстваше дълго време. Когато излезе от галерията и се измъкна зад зида, в гъстия трънак, я хванаха. Сграбчи я и я стисна с невероятна сила нисък, леко пълен мъж с подут нос и цепнати устни.

— Готово! — прошепна той. — Готово, кукличке!

Цири се дръпна и изкрещя, защото ръцете, стискащи я за раменете, й причиняваха страшна болка. Мъжът се закикоти.

— Не се дърпай, сиво пиленце, за да не ти подпаля перушината. Я да те видя. Да погледна пиленцето, което е толкова скъпо за Емхир вар Емрейс, императора на Нилфгард. И за Вилгефорц.

Цири престана да се дърпа. Мъжът облиза разбитата си устна.

— Интересно — зашепна той отново, навеждайки се към нея. — Уж си толкова ценна, а аз, представи си, не бих дал и пукната пара за теб. Виж ти, колко измамна била външността. Ха! Съкровище мое! А ако подаръкът за Емхир го поднесе не Вилгефорц, не Риенс, не онзи галант с шлема с перата, а старият Теранова? Какво ще кажеш, ясновидке? Нали умееш да пророкуваш?

Дъхът му смърдеше непоносимо. Цири се извърна, изви се. Той я разбра неправилно.

— Недей да ме кълвеш, пиленце! Не ме е страх от птичета. Или трябва да ме е страх? А, фалшива пророчице? Подставена прорицателко? Трябва ли да ме е страх от птичета?

— Трябва — прошепна Цири, чувствайки световъртеж и внезапно полъхнал хлад.

Теранова се засмя, отмятайки глава назад. Смехът премина във вик от болка. Отгоре се спусна голяма сива сова и впи нокти в очите му. Магьосникът пусна Цири, с рязко движение отхвърли от себе си совата и в същия миг рухна на колене, хванал се за лицето. Между пръстите му се процеждаше кръв. Цири извика и отстъпи назад. Теранова свали окървавените си пръсти от лицето си и с див, трескав глас се зае да изрича заклинание, но не успя. Зад гърба му се появи размита фигура, вещерският меч изсвистя във въздуха и преряза врата му точно под тила.

* * *

— Гералт!

— Цири.

— Отложете нежностите за после! — извика от каменния зид совата, превръщайки се в тъмнокоса жена. — Изчезвайте! Насам идват „катерици“!

Цири се освободи от ръцете на Гералт и погледна в посока на гласа с недоумение. Седналата на зида жена-сова изглеждаше ужасно. Обгорена, раздрана, омазана с пепел и кръв.

— Ти, малко чудовище — каза жената, гледайки я отгоре. — За това твое ненавременно прорицание би трябвало да те… Но обещах нещо на твоя вещер, а аз винаги си държа на думата. Не можах да ти дам Риенс, Гералт. Но в замяна ти давам нея. По-живо! Бягайте!

* * *

Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах беше бесен. Той видя само за миг момичето, което му бяха наредили да хване, но не можа да предприеме нищо, защото проклетите вълшебници разпалиха в Гарщанг такъв огнен ад, че беше невъзможно да се направи каквото и да било. Кахир загуби ориентация сред дима и пожара, започна да обикаля на сляпо коридорите, тичаше по стълбите и галерите, проклинайки Вилгефорц, Риенс, себе си и целия свят.

От един елф, когото срещна, научи, че са видели девойката извън стените на двореца, бягаща по пътя към Аретуза. И в този момент щастието се усмихна на Кахир. Scoia’tael намериха в конюшнята оседлан кон.

* * *

— Бягай по-бързо, Цири. Близо са. Аз ще ги задържа, а ти тичай! С всички сили! Като на Мъчилището!

— И ти ли искаш да ме оставиш сама?

— Ще съм след теб! Само не се оглеждай!

— Дай ми меча ми, Гералт.

Той я погледна. Цири неволно отстъпи. Никога не го беше виждала с такъв поглед.

— Ако получиш меча си, може да се наложи да убиваш. Ще можеш ли?

— Не знам. Дай ми меча.

— Бягай. И не се оглеждай.

* * *

По пътя затропаха копита. Цири се обърна. И застина, парализирана от страх.

Настигаше я черният рицар с шлема, украсен с крилете на хищна птица. Крилете шумоляха, черното наметало се развяваше, конските подкови хвърляха искри при ударите си в павирания път.

Цири не можеше да помръдне.

Черният кон пресече крайпътните храсти, рицарят извика гласно. В този вик беше Цинтра. В него имаше нощ, убийства, кръв и пожар. Цири успя да пребори сковаващия я страх и хукна да бяга. Със засилка прескочи живия плет и падна върху каменните плочи на малко дворче с басейн и фонтанче. Оттук нямаше изход — дворчето беше заобиколено с високи и гладки каменни зидове. Конят изпръхтя зад гърба й. Тя се завъртя и потрепна, когато блъсна рамото си в твърда, неподатлива стена. Беше в капан.

Хищната птица заудря с криле, понасяйки се в полет. Черният рицар пришпори коня и прескочи живия плет, отделящ го от двора. Копитата зазвъняха по плочките, конят се подхлъзна, залитна и се стовари върху задника си. Рицарят се олюля в седлото, наведе се. Конят рязко се изправи, рицарят падна и бронята му издрънча върху плочките. Обаче веднага скочи отново на крака, бързо преграждайки пътя на притиснатата в ъгъла Цири.

— Няма да ме докоснеш! — извика тя, вадейки меча. — Никога вече няма да ме докоснеш!

Рицарят се приближи бавно, израствайки над нея като огромна черна кула. Крилете върху шлема му се люлееха и шумоляха.

— Повече няма да ми избягаш, Лъвче от Цинтра. — В процепа на шлема пламтяха безмилостни очи. — Не и този път. Този път вече няма къде да ми избягаш, безумна госпожице.

— Няма да ме докоснеш — повтори тя с глас, в който се таеше заплаха, и опря гръб в каменната стена.

— Трябва. Изпълнявам заповед.

Когато той протегна ръка към нея, страхът й изведнъж изчезна и отстъпи място на дива ярост. Напрегнатите, застинали в ужас мускули заработиха като пружини, всички научени в Каер Морхен движения се извършваха от само себе си, плавно и гладко. Цири скочи, рицарят се хвърли към нея, но той не беше подготвен за пируета, с който тя без усилие се измъкна извън обсега на ръцете му. Мечът описа дъга и го ухапа, безпогрешно попадайки между пластините на бронята му. Рицарят се олюля, падна на едното си коляно, изпод нараменника му потече струя светлочервена кръв. С яростен крясък Цири отново го заобиколи с пирует и отново го удари, този път право в камбаната на шлема, принуждавайки го да падне и на двете си колене. Гневът и яростта напълно я заслепиха, тя вече не виждаше нищо, освен омразните криле. Посипаха се черни пера, едното крило отлетя, второто падна върху окървавения нараменник. Рицарят, все още напразно опитвайки се да се изправи, пробва да спре острието, хващайки го с желязната си ръкавица, но вещерският меч разкъса ризницата и нарани ръката. След поредния удар шлемът падна. Цири отскочи, за да набере инерция за последния, смъртоносен удар.

И не го нанесе.

Черният шлем го нямаше, нямаше ги крилете на нощната птица, шумът от чийто размах я преследваше в нощните й кошмари. Черният рицар от Цинтра вече го нямаше. Пред нея в локва кръв стоеше на колене блед тъмнокос юноша с объркани сини очи и устни, изкривени от ужас. Черният рицар от Цинтра беше паднал под ударите на меча й, беше престанал да съществува, от зловещите криле бяха останали само отсечени пера. Ужасеният, свил се, окървавен младеж беше никой. Тя никога не го беше виждала и не го познаваше. Той й беше безразличен. Не се боеше от него и не го мразеше. И не искаше да го убива.

Хвърли меча върху плочките.

Обърна се, чувайки виковете на Scoia’tael, приближаващи се откъм Гарщанг. Съобрази, че след малко ще я обградят в двора. Разбра, че ще я настигнат на пътя. Трябваше да ги изпревари. Приближи се до врания кон, почукващ с подкови по плочките на двора и с вик го подкара в галоп, като скочи в седлото в движение.

* * *

— Оставете ме… — простена Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах, отблъсквайки със здравата си ръка вдигащите го елфи. — Това не е нищо! Лека рана… Хванете я. Хванете момичето…

Един от елфите извика, върху лицето на Кахир пръсна кръв. Друг Scoia’tael се олюля, завъртя се и падна на колене, хващайки се с две ръце за разсечения си корем. Останалите отскочиха, пръснаха се по двора, размахвайки проблясващите си мечове.

Беше ги нападнало белокосо чудовище. То скочи върху тях от стената. От височина, от която е невъзможно да се скочи, без човек да си строши някой крайник. Невъзможно беше някой да скочи меко, да се завърти в неуловим за окото пирует и за част от секундата да убие. Но белокосото чудовище направи точно това. И започна да убива.

Scoia’tael се биеха ожесточено. Бяха повече. Но нямаха никакви шансове. Пред очите на Кахир, широко отворени от ужас, се извършваше клане. Сивокосата девойка, която преди малко го беше ранила, беше бърза, беше невероятно ловка, беше като котка, защитаваща котенцата си. Но белокосото чудовище, втурнало се след Scoia’tael, беше като зерикански тигър. Сивокосата девойка от Цинтра, която, кой знае защо, не беше убила Кахир, изглеждаше като побесняла. Белокосото чудовище не беше бясно. То беше спокойно и студено. Убиваше спокойно и студено.

Scoia’tael нямаха никакви шансове. Един след друг падаха мъртви върху плочките на двора. Но не отстъпваха. Не бягаха, дори когато останаха само двама и продължиха да нападат белокосото чудовище. Пред очите на Кахир чудовището отсече ръката на единия над лакътя, и докосна другия, сякаш съвсем леко, но този почти незабележим удар отхвърли елфа назад, преметна го през парапета на фонтана и го събори във водата. Водата преля над ръба на басейна, карминена вълна заля плочките.

Елфът с отсечената ръка стоеше на колене до фонтана, гледайки безумно изтичащата от чукана му кръв. Белокосото чудовище го хвана за косата и с бързо движение му преряза гърлото. Когато Кахир отвори очи, чудовището вече беше до него.

— Не ме убивай… — прошепна рицарят, отказвайки се от опитите да се надигне от хлъзгавите от кръвта плочки. Съсечената от сивокосата девойка ръка беше изтръпнала и вече не го болеше.

— Знам кой си ти, нилфгардецо. — Белокосото чудовище изрита шлема със съсечените пера. — Ти я преследваше дълго и упорито. Но вече никога няма да можеш да й причиниш зло.

— Не ме убивай…

— Дай ми един довод. Поне един. И побързай.

— Аз… — прошепна Кахир. — Аз я изведох от Цинтра. От пожара… Спасих я. Спасих й живота…

Когато отвори очи, чудовището вече го нямаше, а той лежеше сам в двора, заобиколен от труповете на елфите. Водата преливаше от ръба на фонтана и размиваше кръвта върху плочките. Кахир изгуби съзнание.

* * *

Към основата на кулата беше пристроена сграда, представляваща голяма зала или по-скоро нещо като перистил. По покрива на перистила, вероятно илюзорен, имаше множество дупки, през които падаха лъчи светлина. Той се поддържаше от колони и пиластри, изработени във формата на оскъдно облечени кариатиди с внушителни бюстове. Точно такива кариатиди поддържаха и свода на портала, през който беше изчезнала Цири. Гералт мина през портала и откри стълби, водещи нагоре. Към кулата.

Изруга тихичко. Не разбираше защо момичето беше избягало насам. Допреди малко я беше следвал, тичайки по зидовете, и видя как конят й падна и тя ловко скочи на крака, но вместо да продължи да бяга по виещия се около върха спираловиден път, тя изведнъж се затича нагоре, към една самотна кула. Едва по-късно Гералт видя на пътя елфи. Заети да стрелят с лъковете си по бягащите нагоре хора, елфите не видяха нито Цири, нито него. От Аретуза идваше помощ.

Вещерът се готвеше да последва Цири по стълбите, когато чу шум. Отгоре. Гералт се обърна рязко. Това не беше птица.

Шумолейки с широките си ръкави, Вилгефорц влетя през една дупка в покрива и бавно се спусна на пода.

Гералт застана до входа на кулата, извади меча си и въздъхна. Искрено се беше надявал, че драматичната финална битка ще бъде между Вилгефорц и Филипа Ейлхарт. Той нямаше и най-малко желание да участва в подобно драматично представление.

Вилгефорц изтупа дрехите си, оправи маншетите си, погледна вещера и прочете мислите му.

— Проклет драматизъм — каза той.

Гералт се въздържа от коментар.

— В кулата ли влезе тя?

Вещерът отново не отговори. Магьосникът поклати глава.

— Ето го и епилогът — изрече той студено. — Увенчаващият делото край. А може би това е предопределението? Знаеш ли накъде води тази стълба? Към Тор Лара. Кулата на чайката. Оттам няма изход. Всичко свърши.

Гералт отстъпи така, че фланговете му да бъдат защитени от поддържащите портала кариатиди.

— Точно така — процеди той, наблюдавайки ръцете на магьосника. — Всичко свърши. Половината от съучастниците ти са избити. Труповете на доведените на Танед елфи лежат по целия път оттук до Гарщанг. Останалите избягаха. От Аретуза идват магьосници и хората на Дийкстра. На нилфгардеца, който трябваше да хване Цири, сигурно вече му е изтекла кръвта. А Цири е там, в кулата. Казваш, че оттам няма изход? Радвам се да го чуя. Значи за там има само един вход. Този, който съм препречил.

Вилгефорц изсумтя.

— Ти си непоправим. Все така не умееш да оценяваш обстановката правилно. Капитулът и Съветът вече не съществуват. Войската на император Емхир идва на север; лишените от съветите и помощта на магьосниците крале са безпомощни като деца. Под натиска на Нилфгард кралствата им ще рухнат като пясъчни дворци. Предложих ти го снощи и днес го повтарям — присъедини се към победителите. Плюй на победените.

— Ти си този, който е победен. Ти беше само едно оръдие за Емхир. Той се нуждаеше от Цири и затова изпрати за нея оня тип с крилете на шлема. Интересно, как ли ще постъпи Емхир с теб, когато му съобщиш за провала на мисията си?

— Стреляш на сляпо, вещерю. И, естествено, не улучваш. А ако ти кажа, че всъщност Емхир е мое оръдие?

— Няма да ти повярвам.

— Гералт, бъди разумен. Нима наистина искаш да устроиш театър, банална сцена на финалната битка между Доброто и Злото? Повтарям ти снощното си предложение. Още не е късно. Още можеш да избереш да застанеш на правилната страна…

— На страната, чиито редици днес поразредих?

— Не се усмихвай, демоничните ти усмивки не ме впечатляват. Няколко обезглавени елфи? Артауд Теранова? Дреболии, факти без значение. Можем да забравим за тях.

— Разбира се. Твоят възглед за света ми е известен. Смъртта няма значение, нали? Особено чуждата.

— Не бъди банален. Мъчно ми е за Аретуза, но какво да се прави? Да го наречем… изравняване на резултата. В края на краищата аз на два пъти се опитах да те убия. Емхир ме притискаше, така че се налагаше да ти пращам убийци. Всеки път го вършех с искрено нежелание. Разбираш ли, аз не губех надежда, че някой ден ще ни изобразят на една и съща картина.

— Откажи се от тези надежди, Вилгефорц.

— Прибери меча си. Ще влезем заедно в Тор Лара. Ще успокоим Детето на старата кръв, което някъде там, горе, сигурно си умира от страх. И ще си тръгнем оттук. Заедно. Ти ще бъдеш до нея. Ще видиш как се сбъдва предопределението й. А император Емхир? Император Емхир ще получи това, което искаше. Защото забравих да ти кажа, че макар Кодрингер и Фен да са мъртви, тяхното дело и идеите им са още живи.

— Лъжеш. Махай се оттук. За да не се изплюя върху теб.

— Наистина нямам желание да те убивам. Аз не обичам да убивам.

— Нима? А Лидия ван Бредеворт?

Магьосникът се намръщи.

— Не изричай това име, вещерю.

Гералт стисна здраво дръжката на меча и се усмихна подигравателно.

— Защо Лидия трябваше да умре, Вилгефорц? Защо й заповяда да умре? За да отклониш вниманието от себе си, нали? За да ти даде време да се имунизираш против двимерита и да изпратиш телепатичен сигнал на Риенс? Клетата Лидия, художничката с уродливото лице. Всички знаеха, че тя е личност без значение. Всички — освен нея.

— Млъкни.

— Ти уби Лидия, магьоснико. Възползва се от нея. А сега искаш да се възползваш от Цири? С моя помощ? Не. Ти няма да влезеш в Тор Лара.

Магьосникът отстъпи крачка назад. Гералт се напрегна, очаквайки скок и удар. Но Вилгефорц не вдигна ръка, само я помръдна леко встрани. В дланта му изведнъж се материализира дълга шест стъпки тояга.

— Знам какво ти пречи да оцениш разумно ситуацията — каза той. — Знам какво ти пречи и те затруднява да видиш правилно бъдещето. Твоята арогантност. Ще те отуча да бъдеш арогантен с помощта на тази тояга.

Вещерът присви очи и леко повдигна меча.

— Изгарям от нетърпение.

Няколко седмици по-късно, когато вече беше изцелен с помощта на старанията на друидите и водата на Брокилон, Гералт се опита да разбере каква грешка е допуснал по време на боя. И стигна до извода, че по време на боя не е допуснал никаква грешка. Единствената му грешка беше преди боя. Трябваше да бяга преди започването му.

Магьосникът беше бърз, тоягата се въртеше като светкавица в ръцете му. Още по-голямо беше учудването на Гералт, когато при удара между меча и тоягата се чу метален звън. Но нямаше много време за чудене. Вилгефорц нападаше, на вещера му се налагаше да отскача във финтове и пируети. Боеше се да отбива с меча. Проклетата тояга беше желязна и при това магическа.

Четири пъти се оказваше в позиция, удобна за контраатака и нанасяне на удар. И четирите пъти нанасяше удар. В слепоочието, в шията, под мишницата, в бедрото. Всеки удар можеше да бъде смъртоносен. И всеки от ударите биваше париран.

Нито един човек не беше способен да парира такива удари. Гералт бавно започваше да разбира. Но вече беше твърде късно.

Не успя да избегне удара на магьосника. Ударът го отхвърли към стената. Той се отблъсна с гръб от нея, но не успя да отскочи, не успя да направи лъжливо нападение — ударът му беше изкарал въздуха. Получи нов удар, в рамото, отново отлетя назад и удари силно тила си в стърчащата гръд на една от кариатидите. Вилгефорц скочи към него, замахна и заби тоягата в корема му, под ребрата. Със страшна сила. Гералт се преви на две и тогава получи удар отстрани в главата. И това беше краят на битката. По принцип.

Непохватно се опита да се предпази с меча. Острието, вклинено между стената и един от пиластрите, при следващия удар се пречупи, издавайки стъклен, вибриращ стон. Гералт прикри главата си с лявата си ръка, тоягата се стовари стремително върху нея и счупи подлакътната му кост. Болката напълно го ослепи.

— Можех да ти изкарам мозъка през ушите — обади се Вилгефорц някъде много отдалече. — Но нали това е просто един урок. Ти сгреши, вещерю. Сбърка небето и звездите с отражението им върху повърхността на езеро. Аха, повръща ли ти се? Добре. Сътресение на мозъка. Кръв от носа? Прекрасно. Е, ще се видим пак. Някога. Може би.

Гералт вече не виждаше нищо и не чуваше нищо. Потъваше, потапяше се в нещо топло. Мислеше, че Вилгефорц вече си е отишъл и затова се изненада, когато железният прът стремително удари крака му, чупейки бедрената му кост.

Не помнеше дали са последвали други удари.

* * *

— Дръж се, Гералт, не се предавай — повтаряше непрекъснато Трис Мериголд. — Дръж се. Не умирай… Моля те, не умирай…

— Цири…

— Мълчи. Сега ще те измъкна оттук. Дръж се… Богове, нямам сили…

— Йенефер… Трябва да…

— Нищо не трябва да правиш! Нищо не можеш да направиш! Дръж се, не се предавай… Не губи съзнание… Не умирай, моля те…

Тя го влачеше по пода, застлан с трупове. Той виждаше гърдите си и корема, целите в кръв. Кръвта течеше от носа му. Видя крака си. Той беше завъртян под странен ъгъл и изглеждаше доста по-къс от здравия. Не чувстваше болка. Усещаше само студ, цялото му тяло беше студено, вцепенено и чуждо. Повръщаше му се.

— Дръж се, Гералт. От Аретуза идва помощ. Скоро ще е тук…

— Дийкстра… Ако попадна в ръцете на Дийкстра… с мен е свършено…

Трис изруга отчаяно.

Тя го мъкнеше по стълбите. Счупените му крайници подскачаха по стъпалата. Болката сякаш оживя, загриза вътрешностите му, слепоочията, достигна до очите, ушите и темето му. Не викаше. Знаеше, че викът ще облекчи болката му, но не викаше. Само отваряше устата си — това също носеше облекчение.

Дочу грохот.

Най-отгоре на стълбите стоеше Тисая де Врие. Косите й бяха в безпорядък, лицето й беше покрито с прах. Тя вдигна двете си ръце, дланите й пламнаха. Изкрещя заклинание и пламтящият на върха на пръстите й огън се понесе надолу във вид на ослепително тътнещо кълбо. Вещерът чу грохота на рушащи се стени и дивите крясъци на жертвите на кълбото.

— Тисая, не! — извика отчаяно Трис. — Не прави това!

— Те няма да влязат тук! — извика архимагистърът, без да обръща глава. — Тук е Гарщанг на остров Танед. Никой не е канил тук кралските подлоги, изпълняващи заповедите на недалновидните си господари!

— Ти ги убиваш!

— Мълчи, Трис Мериголд! Покушението срещу единството на Братството се провали, островът все още е под владение на Капитула! Кралете да не се бъркат в делата на Капитула! Това си е наш конфликт и ние ще си го разрешим сами! Ще решим проблемите си, а после ще сложим край на идиотската ви война! Защото ние, магьосниците, сме отговорни за съдбините на света!

От дланите й се изтръгна нова кълбовидна мълния, ехото на взрива се понесе между колоните и каменните стени.

— Махайте се! — изкрещя тя отново. — Няма да влезете тук! Махайте се!

Виковете долу престанаха. Гералт разбра, че нападателите са отстъпили от стълбите, оттеглили са се. Силуетът на Тисая се разпадаше пред очите му. Това не беше магия. Той губеше съзнание.

— Бягай оттук, Трис Мериголд! — чу той отново думите на магьосницата, които отлитаха някъде отдалеч, сякаш иззад стена. — Филипа Ейлхарт вече избяга, отлетя на птичите си криле. Ти беше нейна съучастница в този отвратителен заговор, би трябвало да те накажа. Но вече се проля достатъчно кръв, имаше достатъчно смърт и нещастия. Махай се оттук! Отиди в Аретуза, при съучастниците си! Телепортирай се! Порталът в Кулата на чайката вече не съществува. Той рухна, заедно с кулата. Можеш да се телепортираш без никакви опасения. Където поискаш. Ако щеш — и при твоя крал Фолтест, заради когото предаде Братството!

— Няма да изоставя Гералт… — простена Трис. — Той не бива да попада в ръцете на реданците… Тежко ранен е… Има вътрешни кръвоизливи… Но нямам повече сили! Нямам сили да отворя телепортал! Тисая! Помогни ми, моля те!

Тъмнина. Пронизващ хлад. Отдалеч, иззад каменна стена, се чу гласът на Тисая де Врие:

— Ще ти помогна.

Пета глава

Евермен, Петер, роден през 1234 г., довереник на император Емхир Дейтвен и един от фактическите създатели на могъществото на Империята. Главен съдебен пристав на армията по време на Северните войни (виж); от 1290 г. — Върховен пазител на имперската хазна. В последния период от управлението на Емхир е издигнат в длъжност коадютор на Империята. При управлението на император Морвран Ворхис е бил несправедливо обвинен в злоупотреби, осъден и хвърлен в затвора. Починал през 1301 г. в замъка Винебург. Реабилитиран посмъртно от император Ян Калбейт през 1328 г.

Ефенберг и Талбот,

Енциклопедия Maxima Mundi, том V

Плачете, защото наближава времето на Унищожителя на народите. Той ще прегази земите ви и ще ги разедини. И ще бъдат разрушени и обезлюдени градовете ви. Прилепи, бухали и гарвани ще се заселят в къщите ви, змии ще свият гнезда там.

Aen Ithlinnespeath

Командирът на отряда спря коня, свали шлема си и прекара пръсти през редките, сплъстени от потта коси.

— Дотук сме — каза той в отговор на въпросителния поглед на трубадура.

— Какво? Как? — учуди се Лютичето. — Защо?

— Не можем да продължим нататък. Виждате ли? Рекичката, която блести долу, е Лента. Дотам сме се разбрали да ви ескортираме. Значи е време да се разделим.

Останалите от отряда бяха спрели зад тях, но никой от войниците не беше слязъл от коня си. Всички се оглеждаха неспокойно. Лютичето заслони с длан очите си и се надигна на стремената.

— Къде я видя тази река?

— Тук долу, казах. Спуснете се по дерето и веднага ще се натъкнете на нея.

— Не може ли да ме изпратите поне до реката? — възрази Лютичето. — Да ми покажете брода…

— То да имаше какво да се показва! От май не е валяло нито капка, Лента е спаднала. Може да се мине навсякъде с кон…

— Показах на вашия комендант писмо от крал Вензлав — каза трубадурът и се нацупи. — Комендантът се запозна с него и със собствените си уши чух как ви нареди да ме съпроводите до самия Брокилон. А вие искате да ме оставите тук, в този гъсталак? А ако се загубя?

— Няма да се загубите — измънка навъсено, приближавайки се към тях, един войник, който до момента не се беше обаждал. — Няма да успеете да се загубите. Преди това ще ви достигне някоя стрела на дивожените.

— Ама че сте бъзльовци — подигра им се Лютичето. — Как ви е страх от тези дриади. Та нали Брокилон започва от другия бряг на Лента. Лента е границата.

— Тяхната граница — обясни командирът, оглеждайки се, — е там, докъдето летят стрелите им. Стрела, пусната от другия бряг, като нищо ще долети до края на гората и ще е с достатъчна сила, за да пробие ризница. Настоявате да отидете дотам — ваше право е, кожата си е ваша. Но на мен ми е мил животът. Няма да продължа нататък. Предпочитам да си мушна главата в гнездо на стършели.

— Нали ви обясних — Лютичето отметна шапката си назад и се изпъчи в седлото, — че отивам с мисия в Брокилон? Може да се каже, че съм посланик. Не ме е страх от дриадите. Но моля ви да ме съпроводите до брега на Лента. А ако изведнъж в тези гъсталаци ме нападнат разбойници?

Вторият войник, навъсеният, се усмихна измъчено.

— Разбойници? Тук? Посред бял ден? Господине, през деня тук няма да срещнете жива душа. В последно време дивожените стрелят с лъковете си по всеки, който се покаже на брега на Лента, а се случва да достигнат и далеч на нашия бряг. Така че не от разбойници трябва да ви е страх.

— Вярно е — потвърди командирът. — Тези разбойници щяха да са много глупави, ако се мотаеха денем край Лента. Ние също не сме глупави. Така че вие си ходете сам, невъоръжен и без броня, и моля, не се обръщайте назад, че и от миля разстояние може да ни видят. На вас може и да ви се размине, но ако дивожените ни зърнат нас, на коне и въоръжени, няма да можем да видим слънцето от стрелите им.

— Ха! Е, жалко… — Лютичето потупа коня си по шията, гледайки надолу, към дерето. — Тогава тръгвам сам. Всичко хубаво, войници. Благодаря ви за ескорта.

— Не бързайте чак толкова. — Навъсеният войник погледна към небето. — Скоро ще се стъмни. Когато мъглата се вдигне над реката, тогава тръгнете. Защото, знаете ли…

— Какво?

— В мъглата изстрелите не са толкова точни. Ако съдбата е благосклонна към вас, дивожените може и да не ви уцелят. Но те, господине, рядко пропускат целта…

— Нали ви казах…

— За казване — казахте, не съм забравил. Че уж отивате с мисия при тях. Но аз ще ви река друго — с мисия или с процесия, на тях им е все едно. Ще ви пуснат една стрела — и край.

— Да ме уплашите ли се опитвате? — отново се наду поетът. — За кого ме вземате, за градски книжен плъх? Аз, господа войници, съм участвал в повече битки отколкото всички вие, взети заедно. И за дриадите знам повече от вас. Поне това, че те никога не стрелят без предупреждение.

— Така беше, прав сте — тихо каза командирът. — Някога предупреждаваха. Забият ли стрела в някой дънер или на самия път — значи си дотам, нито крачка напред. Ако човек бързо завие наобратно — може да си отиде жив и здрав. Обаче сега всичко е различно. Сега се целят така, че да убиват.

— И откъде това ожесточение?

— Ами, вижте, нещата стоят така — промърмори войникът. — Когато кралете сключиха примирие с Нилфгард, се заеха сериозно с елфическите банди. Явно здравата са ги притиснали, защото не минава нощ, в която оцелели да не бягат през Бруге, за да търсят укритие в Брокилон. А когато нашите преследват елфите, често се случва да се бият и с дивожените, които минават Лента, за да се притекат на помощ. А се е случвало при преследване и нашата войска да навлезе донякъде в гората… Сега разбирате ли?

— Разбирам. — Лютичето изгледа внимателно войника и кимна. — При преследването на Scoia’tael сте минавали Лента. Убивали сте дриади. И сега дриадите си отмъщават по същия начин. Война.

— Точно така, господине. Война. Това винаги е било битка на живот и смърт, но сега нещата много се влошиха. Между нас и тях има огромна омраза. Затова още веднъж ви казвам — ако не е наложително, не ходете там.

Лютичето преглътна.

— Там е работата — каза той, като се изпъчи в седлото и с голямо усилие направи войнствена физиономия, — че е наложително. Тръгвам. Веднага. Вечер или не, мъгла или не, трябва да вървя, защото дългът ме зове.

Годините тренировки си казаха думата. Гласът на Лютичето звучеше красиво и страховито, сурово и студено, в него се долавяха металически нотки и мъжество. Войниците го загледаха с явно възхищение.

— Преди да тръгнете — каза командирът, вадейки от дисагите си плоска дървена манерка, — си пийнете, господин певецо. Пийнете глътка вино…

— Ще ви е по-лесно да умрете — изрече навъсено вторият войник, по-мълчаливият.

Поетът отпи от манерката.

— Страхливците умират стотици пъти — обяви той гордо, веднага щом престана да кашля и си пое дъх. — Мъжественият човек умира само веднъж. Но госпожа Фортуна помага на смелите и презира страхливците.

Войниците го погледнаха с още по-голямо възхищение. Те не знаеха и не можеха да знаят, че Лютичето цитираше героическа поема. При това — написана не от него.

— А с това — поетът извади от пазвата си звънтяща кожена кесия — ми позволете да ви се отблагодаря за ескорта. Преди да се върнете във форта, преди отново да ви призове суровата служба, се отбийте в кръчмата и пийнете за мое здраве.

— Благодаря, господине. — Командирът леко се изчерви. — Вие сте щедър, а ние… Извинявайте, че ви оставяме сам, но…

— Няма нищо. Всичко хубаво.

Бардът леко наклони шапката към лявото си ухо, пришпори коня с пета и тръгна надолу по дерето, подсвирквайки си мелодията на „Сватба в Булерлин“, известна и изключително неприлична кавалерийска песен.

— А тръбачът във форта разправяше — успя да чуе той думите на намръщения войник, — че този е развейпрах, страхливец и задник. А се оказа войнствен и храбър мъж, макар и поет.

— Самата истина — съгласи се командирът. — Никой не може да го обвини, че е страхливец. Дори клепачите му не трепнаха. Че и си подсвирква, слушаш ли? Хо, хо… И чу ли какво каза? Че е посланик. Не се бой, не назначават за посланик когото и да било. Трябва да имаш глава на раменете си, за да станеш посланик…

Лютичето ускори ход, за да може да се скрие колкото се може по-бързо от погледите им. Не искаше да загуби току-що спечелената репутация. Защото знаеше, че няма да може да си подсвирква още дълго — вече нямаше достатъчно влага върху пресъхналите от страх устни.

Дерето беше мрачно и влажно, мократа глина и покриващият я килим от окапали листа приглушаваха тропота на копитата на сивия дорест скопец, кръстен от поета Пегас. Пегас вървеше бавно, с наведена глава. Това беше един от малкото коне, на които винаги всичко им е все едно.

Гората свърши, но между Лютичето и реката, очертана с редици елхи, имаше и широка, обрасла с храсталак ливада. Поетът спря коня. Огледа се внимателно, но не забеляза нищо подозрително. Напрегна слуха си, но чу само квакането на жаби.

— Е, конче — каза Лютичето, — веднъж се умира. Напред.

Пегас леко вдигна глава и вдигна въпросително ушите си, които обикновено бяха увиснали.

— Правилно чу. Напред.

Конят тръгна бавно, под краката му зажвака тиня. Жабите с дълги скокове бягаха изпод копитата му. На няколко крачки пред тях с шум и крякане подскочи една патица и сърцето на трубадура спря за миг, а после започна да тупти много бързо, сякаш за да навакса пропуснатото. Пегас изобщо не обърна никакво внимание на патицата.

— Яздел един герой… — промърмори Лютичето, изтривайки облятата си в пот шия с кърпичка, извадена от пазвата. — Вървял безстрашно през пущинака, без да обръща внимание на скачащите земноводни и летящите дракони. Яздел и яздел. И достигнал до безкрайна водна шир.

Пегас изпръхтя и се спря. Бяха пред реката, сред тръстики, стигащи до над стремената. Лютичето избърса потта от челото си и завърза кърпичката на шията си. Дълго, до сълзи се вглежда в гъстата елхова гора от другата страна на реката. Не забеляза нищо и никого. Повърхността на водата се сбръчкваше от носещите се по течението треволяци, над тях прелитаха тюркоазено-оранжеви птички. Въздухът потрепваше от насекомите. Рибите подскачаха, за да погълнат някое от тях, пръскайки големи кръгове във водата.

Навсякъде, докъдето стигаше погледът, се виждаха боброви къщички, купчини начупени клонки, повалени и изгризани дънери, отмивани от ленивото течение. „Ама че бобри има тук — помисли си поетът, — неоценимо богатство. И нищо чудно. Никой не безпокои проклетите дървогризци. Тук не идват нито разбойници, нито ловци или пчелари, дори вездесъщите трапери не залагат тук капаните си. А онези, които са се опитали, са получили стрела в гърлото и раците са ги оглозгали в крайбрежната тиня. А аз, идиотът, идвам тук по собствена воля, тук, при Лента, реката, над която се носи смрад на мърша. Дори ароматът на мента не може да надделее над тази смрад…“

Той въздъхна тежко.

Пегас бавно стъпи във водата с предните си крака, наведе муцуна, пи дълго, после обърна глава и погледна Лютичето. От устните и ноздрите му течеше вода. Поетът поклати глава, отново въздъхна, шумно подсмръкна с нос.

— Погледна героят развълнуваната водна шир — издекламира той тихичко, стараейки се да не трака със зъби. — Погледна я и тръгна напред, защото сърцето му не познаваше тревогите.

Пегас наведе глава и сви уши.

— Не познаваше тревогите, казах.

Пегас тръсна глава, халките и мундщукът му издрънчаха. Лютичето го пришпори с пета в хълбока. Конят смирено навлезе във водата.

Лента беше плитка, но много затлачена река. Докато се доберат до средата на течението, след краката на Пегас се влачеха дълги снопове трева. Конят пристъпваше бавно и с усилие, като при всяка крачка се опитваше да изтръска притесняващите го растения.

Крайбрежните храсталаци и елховата гора на другия бряг вече бяха наблизо, толкова близо, че Лютичето почувства как стомахът му пропада ниско, чак до самото седло. Той прекрасно разбираше, че насред реката, затънали в наносите, той и конят представляват прекрасна мишена, която не може да не бъде уцелена. Във въображението си вече виждаше дъгите на лъковете, с опънатата им тетива и острите накрайници на насочените към него стрели.

Стисна хълбоците на коня с прасци, но Пегас не се впечатли от това. Вместо да тръгне по-бързо, конят се спря и вирна опашка. Кълбо изпражнения с плясък цопна във водата. Лютичето изстена протяжно.

— Героят — промърмори той, притваряйки очи — не успя да преодолее бурните прагове на реката. Загина храбро, пронизан от многобройни стрели. Завинаги го погълна синкавата бездна, приласкаха го в своите обятия наносите, зелени като нефрити. Изчезна без никаква следа, остана само едно конско изпражнение, носено от течението към далечното море…

Пегас, на който явно му олекна, тръгна без никакво подканване по-бързо към брега, а там, вече освободен от товара от наноси, набързо си позволи дори един къч, в резултат на което измокри панталоните и обувките на Лютичето. Поетът дори не забеляза това — картината с прицелените в корема му стрели не го напускаше нито за миг, а ужасът запълзя по гърба и по тила му като огромна, студена и хлъзгава пиявица. Защото зад елхите, на по-малко от сто крачки, зад ивица сочна зелена трева, се издигаше черната, страховита стена на гората.

Брокилон.

На брега, на няколко крачки надолу по течението, се белееше конски скелет. Между костите на ребрата му бяха прораснали коприва и тръстики. Там лежаха и още някакви кости, по-малки, които не приличаха на конски. Лютичето потрепери и се извърна.

Пришпори коня с пети и с плясък и жвакане добичето се измъкна от крайбрежното блато, тинята засмърдя отвратително. Жабите за момент прекъснаха концерта си. Стана много тихо. Лютичето присви очи. Вече не декламираше, не импровизираше. Остана само студеният, отвратителен страх — силно, но лишено от творчески пориви усещане.

Пегас наостри уши и тръгна равнодушно към Гората на дриадите, наричана от мнозина Гората на смъртта.

„Пресякох границата — помисли си поетът. — Сега ще се реши всичко. Докато бях в реката, те все още можеха да проявят великодушие. Но сега вече не. Сега съм натрапник. Като онзи там… От мен също може да остане само скелет. Предупреждение за следващите. Ако дриадите са тук… Ако ме наблюдават…“

Спомни си за турнирите по стрелба с лък или площадните състезания, които беше наблюдавал; строшените щитове и манекени, уцелени или разкъсани от накрайниците на стрели. Какво чувства човек, когато го уцели стрела? Удар? Болка? А може би… нищо?

Дриадите или не бяха наблизо, или още не бяха решили как да постъпят със самотния ездач, така че поетът, макар и да беше стигнал гората полумъртъв от страх, все пак беше жив, здрав и цял. Пътят към дърветата беше преграден от обрасъл с храсталак и бодлив от корени и клони ветролом, но Лютичето и без това не бързаше да стига до самия край на гората, още по-малко пък — да влиза в нея. Можеше да се застави да рискува, но изобщо не държеше да се самоубива.

Много бавно слезе от седлото и завърза коня за един стърчащ нагоре корен. Обикновено правеше така — Пегас по принцип не се отделяше от стопанина си. Обаче Лютичето не можеше да каже как ще се държи конят, когато чуе свистенето и фученето на стрелите. Досега както той, така и Пегас не бяха чували често такива шумове.

Той свали лютнята от седлото си — уникален, висококачествен инструмент с тънък гриф. „Подарък от елф — помисли си той, гледайки инкрустираното дърво. — Може да се случи така, че той да се върне при Стария народ… Освен ако друидите не го сложат до трупа ми…“

Наблизо лежеше древно, повалено от вятъра дърво. Поетът седна на дънера му, опря лютнята на коленете си, облиза устни, избърса изпотените си длани в панталоните си.

Слънцето клонеше към заник. Над Лента се вдигаше мъгла, сиво-бяла пелена покриваше ливадата. Захладня. Разнесе се крякане на жерави и отшумя, остана само квакането на жабите.

Лютичето удари струните. Веднъж и още веднъж и после пак. Повъртя ключовете, настрои инструмента и започна да свири. А след това запя:

Yviss, m’evelienn vente caelm en tell

Elaine Ettariel Aep cor me lode deith ess’viell

Yn blath que me darienn Aen minne vain tegen a me

Yn toin av muireann que dis eveigh е aep llea…

Слънцето се скри зад гората. В сенките на гигантските дървета на Брокилон веднага стана мрачно.

L’eassan Lamm feainne renn, ess’ell,

Elaine Ettariel,

Aep cor…

Не, той не чу нищо. Усети нечие присъствие.

— N’te mirę daetre. Sh’aente vort.

— Не стреляй — прошепна той, без да се оглежда. — N’aen aespar a me… Дойдох с мир…

— N’ess a tecarth. Sh ’aente.

Подчини се, макар и пръстите му да бяха изтръпнали и вдървени върху струните, а песента с усилие да се изтръгваше от гърлото му. Но в гласа на дриадата не се усещаше враждебност, а той, по дяволите, беше професионалист!

L’eassan Lamm feainne renn, ess’ell,

Elaine Ettariel,

Aep cor aen tedd teviel е gwen

Yn blath que me darienn

Ess yn е evellien a me

Que sh’aent te caelm a’veann minne me stiscea…

Този път си позволи да погледне през рамо. Това, което стоеше до дънера, приличаше на омотан с бръшлян храст. Но не беше храст. Храстите нямат такива огромни блестящи очи.

Пегас тихо изпръхтя и Лютичето разбра, че зад гърба му, в тъмнината, някой гали коня по ноздрите.

— Sh’aente vort — помоли отново намиращата се зад гърба му дриада. Гласът му напомняше за шумолене на листа, удряни от дъждовни капки.

— Аз… — започна той. — Аз съм… Аз съм приятел на вещера Гералт. Знам, че Гералт… Че Gwynbleidd е сред вас в Брокилон. Дойдох…

— N’te dice’en. Sh’aente, va.

— Sh’aent — меко помоли зад гърба му втора дриада, почти едновременно с третата. И май четвъртата. Той не беше сигурен.

— Yea, sh’aente, taedh — повтори със сребрист звучен глас нещото, което преди минута поетът мислеше за брезичка, растяща на няколко крачки от него. — Ess’laine… Taedh… Ти пееш… Още за Етариел… Да?

Той я послуша.

На живота ми е цел

да те обичам, Етариел.

Позволи ми цветето вълшебно

да запазя като спомен скъпоценен.

Ще ми напомнят винаги за любовта

тези сребърни сълзици, капчици роса.

Този път той чу крачки.

— Лютиче!

— Гералт!

— Да, аз съм. Можеш да спреш да вдигаш шум.

* * *

— Как ме намери? Как научи, че съм в Брокилон?

— От Трис Мериголд… Проклятие… — Лютичето отново се спъна и щеше да падне, ако вървящата до него дриада не го беше хванала ловко, с изумителна за ниския й ръст сила.

— Gar’ean, taedh — предупреди го тя със сребристия си глас. — Va caelm.

— Благодаря. Тук е ужасно тъмно… Гералт? Къде си?

— Тук. Не изоставай.

Лютичето ускори крачка, отново се спъна и едва не падна върху вещера, който се беше спрял в мрака пред него. Дриадите минаваха покрай тях безшумно.

— Какъв пъклен мрак… Далече ли е още?

— Не много. Ей сега ще пристигнем в лагера. Кой освен Трис знае, че се крия тук? Разприказва ли се пред някого?

— Наложи се да кажа на крал Вензлав. Трябваше ми пропуск за Бруге. Времената сега са такива, че да ти се доплаче… Освен това ми трябваше разрешение за пътуване до Брокилон. Но нали Вензлав те познава и те харесва… Представи си, назначи ме за посланик. Сигурен съм, че ще запази тайната, помолих го за това. Не се ядосвай, Гералт…

Вещерът се приближи към него. Лютичето не видя изражението на лицето му, видя само белите коси и забележимата дори в тъмнината няколкодневна бяла брада.

— Не се ядосвам. — Гералт сложи ръка на рамото на барда и на Лютичето му се стори, че студеният до момента глас на вещера леко се промени. — Радвам се, че дойде, проклетнико.

* * *

— Тук е студено — потрепери Лютичето, потупвайки клоните, върху които седяха. — Може би да ги разпалим…

— Дори не си го и помисляй — промърмори вещерът. — Забрави ли къде се намираме?

— Те до такава степен ли… — Трубадурът се огледа с боязън. — Никакъв огън, така ли?

— Дърветата мразят огъня. Те също.

— По дяволите. Така ли ще седим на студа? И в тази проклета тъмнина? Като си протегна ръката, не мога да си видя пръстите…

— Тогава не я протягай.

Лютичето въздъхна, сви се, потри лактите си. Чуваше се как седналият до него вещер чупи с пръсти тънки съчки.

В мрака изведнъж светна зелено пламъче. Отначало слабо и неясно, то бързо стана по-ярко. После се разгоряха нови, едновременно на много места; те се движеха и танцуваха като светулки или блуждаещи огньове. Гората изведнъж оживя, изпълнена с мъждиви сенки. Лютичето започна да разпознава силуетите на обкръжаващите ги дриади. Едната се приближи и остави до тях нещо като нажежени кълбовидни растения. Поетът предпазливо протегна ръка, докосна нещото с длан. Зеленото кълбо беше абсолютно студено.

— Какво е това, Гералт?

— Изгнила разновидност на един мъх, който расте само тук, в Брокилон. Само те знаят как да го слепят така, че да свети. Благодаря, Фауве.

Дриадата не отговори, но не си и тръгна. Седна до тях. На главата й бе положен венец, дългите й коси падаха върху раменете. На слабата светлина косите й изглеждаха зелени, а може и наистина да бяха такива. Лютичето знаеше, че косите на дриадите понякога имат изумителни цветове.

— Taedh — изрече тя мелодично, вдигайки към трубадура очите си, искрящи върху дребното й личице, пресечено от две успоредни ивици тъмна маскировъчна боя. — Ess’ve vort sh’aente aen Ettariel? Sh’aente a’vean vort?

— Не… Може по-късно — отвърна меко бардът, старателно подбирайки думите От Старата реч. Дриадата въздъхна, наведе се, погали нежно грифа на лежащата до него лютня, изправи се рязко като пружина. Лютичето гледаше как тя отива в гората, при другите, чиито сенки тихо се поклащаха под слабия блясък на зелените светлинки.

— Нали не я обидих? — попита той тихо. — Те разговарят на своя диалект, а аз не знам учтивите форми…

— Провери дали от корема ти не стърчи нож. — В гласа на вещера нямаше нито подигравка, нито усмивка. — Дриадите отговарят на обидите, като забиват нож в корема. Не се бой, Лютиче. Изглежда, те са готови да ти простят много повече, отколкото езиковите грешки. Концертът, който ти изнесе край гората, явно им се хареса. Сега за тях ти си ard taedh, велик бард. Те очакват продължението на „Цветето на Етариел“. Знаеш ли продължението? Все пак баладата не е твоя.

— Преводът е мой. Малко обогатих елфическата музика, не забеляза ли?

— Не.

— Така и предполагах. За щастие дриадите повече разбират от изкуство. Някъде четох, че са невероятно музикални. Така че разработих хитрия си план, за който ти, между другото, още не си ме похвалил.

— Похвалвам те — каза вещерът след кратко мълчание. — Наистина хитро измислено. А и късметът беше на твоя страна, както обикновено. Лъковете им уцелват мишената на двеста крачки. Обикновено дриадите не чакат някой да дойде на техния бряг и да започне да пее. Те са доста чувствителни към неприятни миризми. А след като течението на Лента отнесе трупа, в гората им не вони.

— Така ли било… — изкашля се поетът и пак преглътна. — Е, важното е, че успях и те намерих. Гералт, как си тук?

— Имаш ли бръснач?

— Бръснач? Разбира се.

— Ще ми го заемеш утре, нали? Тази брада ме вбесява.

— А дриадите нямат ли… Хм… Да де, те няма защо да имат бръсначи. Разбира се, че ще ти го заема. Гералт?

— Какво?

— Не нося нищо за ядене. Как мислиш, ard taedh, великият бард, може ли да разчита да вечеря, когато е на гости на дриадите?

— Те не вечерят. Никога. А стражите на границите на Брокилон също така и не закусват. Ще ти се наложи да изтърпиш до обяд. Аз вече свикнах.

— Но когато се доберем до тяхната столица, до техния знаменит, скрит в гъсталака Дуен Канел…

— Никога няма да се доберем дотам, Лютиче.

— Как така? Мислех, че… Но нали ти… Нали са ти предоставили убежище? Нали… те търпят…

— Много точно казано.

Мълчаха дълго.

— Война — каза най-накрая поетът. — Война, омраза и презрение. Навсякъде. В сърцата на всички.

— Поетизираш.

— Но и наистина е така.

— Точно така е. Е, говори, с какво идваш тук? Разправяй какво е станало по света, докато мен ме лекуваха тук.

— Първо — изкашля се тихо Лютичето — разкажи какво се случи в действителност в Гарщанг.

— Трис не ти ли разказа?

— Разказа ми. Но искам да чуя твоята версия.

— Ако знаеш версията на Трис, значи знаеш по-подробната и по-точната версия. Разкажи какво се случи после, когато вече бях в Брокилон.

— Гералт — прошепна Лютичето, — наистина не знам какво е станало с Йенефер и Цири. Никой не знае. Трис също…

Вещерът помръдна рязко, клонките изпращяха.

— Нима те питам за Цири или за Йенефер? — попита той с променен глас. — Разкажи ми за войната.

— Нищо ли не знаеш? Никакви ли вести не достигнаха до теб?

— Достигнаха. Но искам да чуя всичко от теб. Говори, моля.

— Нилфгардците — започна бардът след кратка пауза — нападнаха Лирия и Аедирн. Без да обявяват война. Поводът бил уж нападение на войските на Демавенд срещу някакъв пограничен форт в Дол Ангра по време на Събора на магьосниците в Танед. Някои твърдят, че това е било провокация и всичко е организирано от нилфгардци, преоблечени като войници на Демавенд. Сигурно никога няма да узнаем какво се е случило наистина. Във всеки случай реакцията на Нилфгард беше мълниеносна и масирана — могъща армия, която е била трупана в Дол Ангра от седмици, ако не и месеци, е преминала границата. Спала и Скала, двете лирийски погранични крепости, бяха превзети в движение, само за три дни. Ривия се беше подготвила за многомесечна обсада, а капитулира след два дни под натиска на гилдиите и търговците, на които им обещаха, че ако отворят портите и дадат откуп, няма да бъдат ограбвани.

— Спазено ли беше обещанието?

— Да.

— Интересно. — Гласът на вещера отново леко се промени. — Спазване на обещанията в днешни времена? Да не говорим, че по-рано никой не си е помислял да дава такива обещания, никой не ги е и очаквал. Занаятчиите и търговците не отваряха крепостните порти, а ги защитаваха — всяка гилдия своя кула или бойница.

— Парите нямат родина, Гералт. На търговците им е все едно под чие управление ще трупат пари. А на нилфгардската хазна й е все едно от кого ще измъква данъци. Мъртвите търговци не правят пари и не плащат данъци.

— Разправяй нататък.

— След капитулацията на Ривия нилфгардската армия бързо напредна на север, почти без да среща съпротива. Войските на Демавенд и Меве отстъпиха, без да успеят да се организират за решително сражение. Нилфгардците достигнаха до Алдерсберг. За да не допуснат обсада на крепостта, Демавенд и Меве решиха да приемат битката. Имаше какво да се желае от позицията на войската им… По дяволите, ако имаше повече светлина, щях да ти начертая…

— Не чертай. И съкращавай. Кой победи?

* * *

— Чухте ли, господа? — един от регистраторите, задъхан и потен, си проби път през тълпата, заобикаляща масата. — Дойде куриер от полесражението! Победили сме! Битката е спечелена! Победа! Наш, този ден е наш! Победихме врага, разбихме ги!

— По-тихо! — намръщи се Евертсен. — Наду ми се главата от тези ваши крясъци. Да, чухме, чухме. Победили сме врага, денят е наш, полесражението е наше, победата също е наша. Голяма изненада, няма що.

Приставите и регистраторите се вторачиха учудено в началника си.

— Не се ли радвате, господин пристав?

— Радвам се. Но мога да го правя и в тишина.

Регистраторите мълчаха, гледайки се един друг. „Палета — помисли си Евертсен. — Развълнувани пикльовци. Впрочем, аз не се учудвам, но там, на хълма, сигурно дори Мено Коехорн и Елан Трейх, че може би даже и белобрадият генерал Брайбант крещят, скачат от радост и се потупват по гърбовете. Победа! Този ден е наш! Кралства Аедирн и Лирия успяха да мобилизират заедно трихилядна кавалерия и десетхилядна пехота, от които още в първите дни на нападението една пета беше отрязана и блокирана във фортовете и крепостите. Наложи им се да изведат от полесражението и част от останалата армия, за да защитят фланговете си, които бяха застрашени от дълбоките рейдове на нашата лека кавалерия и диверсантските набези на отрядите на Scoia’tael. Останалите пет или шест хиляди — от тях не повече от хиляда и двеста рицари — приеха битката на полето пред Алдерсберг. Коехорн хвърли срещу тях тринайсетхилядна армия, включително десет бронирани роти, цветът на нилфгардското рицарство. А сега се радва, крещи, удря с маршалския жезъл по бедрото си и иска още бира… Победа! Голяма изненада, няма що!“

С решителен жест събра и подреди на купчина покриващите масата карти и записки, вдигна глава и се огледа.

— Наострете си ушите! — каза рязко той на регистраторите. — Чуйте разпорежданията ми.

Подчинените му застинаха в очакване.

— Всеки от вас — започна той — е слушал вчерашната реч на господин фелдмаршал Коехорн пред сержантите и офицерите. Подчертавам, уважаеми господа, че онова, което маршалът каза на военните, нас не ни засяга. Вие ще имате други задачи и разпореждания. Мои разпореждания.

Евертсен се замисли и потърка челото си.

— Военачалник Коехорн беше казал следното: „Мир с къщите, война с крепостите“. Знаете този принцип, учили са ви на него във Военната академия. Този принцип действаше до днес, от утре трябва да го забравите. От утре сте длъжни да се ръководите от друг принцип, който отсега нататък ще стане девиз на нашата война. Този девиз и моята заповед гласят: война с всичко живо. Война с всичко, което може да гори. Вие трябва да оставяте след себе си изпепелена земя. От утре пренасяме тази война отвъд линията, зад която ще се оттеглим след подписването на мирния договор. Ще се оттеглим, но там, отвъд тази линия, трябва да остане изпепелена земя. Кралствата Аедирн и Лирия трябва да бъдат превърнати в пепел! Спомнете си Соден! Днес дойде времето за възмездие!

Евертсен се изкашля.

— Преди войската да остави след себе си изпепелена земя — каза той на мълчащите регистратори, — ние трябва да извлечем от тази земя и тази страна всичко, което успеем, всичко, което може да умножи богатствата на нашата страна. Ти, Аудегаст, ще се заемеш с натоварването и извозването на вече събраната и складирана селскостопанска продукция. Това, което е още на полетата и което героичните рицари на Коехорн не успеят да унищожат, трябва да се събере.

— Нямам достатъчно хора, господин пристав…

— Ще има достатъчно пленници. Накарайте ги да работят. Мардер и ти… забравих как ти викат…

— Хелвет. Еван Хелвет, господин пристав.

— Заемете се с живия инвентар. Съберете стадата, откарайте ги в съответните места под карантина. Внимавайте за шап и други зарази. Болният или подозрителен добитък да се убие, труповете да се изгорят. Останалите да се отведат на юг по определените за целта пътища.

— Слушам.

„Сега специалните задачи — помисли си Евертсен, вглеждайки се в подчинените си. — На кого да ги възложа? Всички са младоци, с жълто около устата, малко неща са видели, нямат никакъв опит… Ех, липсват ми старите, опитни пристави… Войни, войни, постоянно войни… Войниците загиват често и в големи количества, но и съдебните пристави — като се има предвид съотношението — не много по-рядко. Обаче сред войниците загубите са незабележими, защото армията постоянно се попълва — всеки иска да е войник. А кой иска да е пристав или регистратор? Кой, когато се върне, и когато синът му го попита какво е правил по време на войната, би искал да отговори, че е отмервал зърно, че е броил миризливи кожи и е претеглял восък, че е водил мучащи и блеещи стада по неравни, покрити с волски изпражнения пътища, гълтайки прах, смрад и мухи…

Специалните задачи. Металургичен завод в Гулета с огромни пещи. Каламинов завод и голяма ковачница в Ейсенлан, петстотин центнера[38] годишна продукция. Вълнени манифактури в Алдерсберг. Малцови мелници, винени заводи, тъкачни и бояджийски цехове във Венгерберг…

Да се демонтират и да се изнесат. Така заповяда император Емхир, Белият Пламък, Танцуващ на Гробовете на Враговете си. С две думи. Да се демонтират и изнесат, Евертсен.

Заповедта си е заповед. Трябва да се изпълни.

И най-важното. Минните шахти и техният добив. Монети. Скъпоценности. Произведения на изкуството. Но с това ще се заема аз самият. Лично.“

* * *

До издигащите се в хоризонта черни стълбове дим израснаха нови. И нови. Армията изпълняваше заповедите на Коехорн. Кралство Аедирн се превръщаше в страна на пожари.

По пътя, фучейки и вдигайки облаци прах, се точеше дълга колона от обсадни машини. За все още отбраняващия се Алдерсберг. И за Венгерберг, столицата на крал Демавенд.

Петер Евертсен гледаше и броеше. Пресмяташе. Петер Евертсен беше Върховен пазител на хазната на Империята, а по време на войната — главен съдебен пристав на армията. Изпълняваше задълженията си от двайсет и пет години. Броенето и изчисленията бяха неговият живот.

Стенобойната машина струва петстотин флорена, обсадната кула — двеста, катапултът — минимум сто и петдесет, най-простата балиста — осемдесет. Обучената прислуга получава десет и половина флорена месечна заплата. Колоната, пътуваща за Венгерберг, като се смятат конете, воловете и дребното оборудване, струва минимум триста гривена. От един гривен, иначе казано — половин фунт чисто злато — се изсичат шейсет флорена. Годишният добив на големите мини е пет-шест хиляди гривена…

Обсадната колона беше изпреварена от лека кавалерия. По знаците на знамената Евертсен разпозна тактическата рота на княз Винебург, една от ротите, прехвърлени тук от Цинтра. „Да — помисли си Евертсен, — тези ще си живеят живота. Битката е спечелена, аедирнската армия е разпръсната. Резервните отряди няма да бъдат хвърляни в тежки битки с редовната армия. Ще преследват отстъпващите, ще унищожават разпръсналите се, загубили командирите си групи, ще убиват, ще грабят и ще палят. Ще се веселят, защото се очертава приятна, весела войничка. Войничка, която няма да ги изтормози. И по време на която няма да ги убият.“

Евертсен изчисляваше.

Тактическата рота се състои от девет обикновени роти и наброява две хиляди конници. Макар че войниците на Винебург най-вероятно вече няма да участват в големи боеве, все пак в сблъсъците ще загине поне една шеста от личния състав. После ще има лагери и биваци, отровена храна, мръсотия, въшки, комари, заразена вода. Неизбежно ще започнат тиф, дизентерия, малария, от които ще си отиде още поне една четвърт. При това трябва да се прибави общият брой на непредвидените нещастни случаи, отнемащи обикновено около една пета от състава. Вкъщи ще се върнат осемстотин. Не повече. А най-вероятно — и толкова няма да успеят да се приберат.

Весела войничка.

По пътя преминаваха поредните роти, след кавалерията се появиха пехотните корпуси. Маршируваха стрелци с лъкове, носещи жълти салтамарки и кръгли шлемове; стрелци с арбалети, носещи плоски каски; щитоносци и копиеносци. Зад тях тежко пристъпваха оковани в броня като раци ветерани от Виковаро и Етолия, а по-нататък — разнообразна сбирщина: наемници от Метана, Турн, Маехт, Гесо и Ебинг…

Въпреки жегите, отрядите маршируваха бодро, а вдиганата от войнишките ботуши прах се кълбеше над пътя. Тупаха барабани, развяваха се знамена, поклащаха се и блестяха накрайници на пики, копия, алебарди и гизарми. Войниците маршируваха бодро и весело. Преминаваше армията на победителите. Непобедимата армия. Хайде, момчета, напред, към битката! Към Венгерберг! Избийте врага, отмъстете за Соден! Насладете се на веселата война, натъпкайте си кесиите с трофеи — и вкъщи, вкъщи!

Евертсен гледаше. И броеше.

* * *

— Венгерберг падна след седмица — довърши Лютичето. — Ще се учудиш, но тамошните гилдии доблестно и докрай защитаваха кулите и отредените им участъци от крепостната стена. Така че нилфгардците изклаха всички гарнизони и всички жители на града, около шест хиляди души. Когато това се разчу, започна тотално бягство. Разгромените полкове и цивилното население масово поеха към Темерия и Редания. Тълпите бежанци плъзнаха по долината на Понтар и проходите на Махакам. Но не всички успяха да се измъкнат. Конните отряди на нилфгардците ги преследваха, отрязваха пътя им за бягство… Знаеш ли какво целяха?

— Не знам. Не разбирам от тези неща… Не съм познавач на войните, Лютиче.

— Трябваха им пленници. Роби. Искаха да пленят колкото се може повече хора. За Нилфгард това е най-евтината работна сила. Затова преследваха толкова енергично бегълците. Това беше един огромен лов на хора. Нали армията бягаше и никой не защитаваше хората, които се опитваха да се измъкнат.

— Никой ли?

— Почти никой.

* * *

— Няма да успеем… — закашля се Вилис, оглеждайки се. — Няма да успеем да се измъкнем… По дяволите, границата е толкова близо… Толкова близо…

Райла се изправи върху стремената, погледна пътя, виещ се между гористите хълмове. Докъдето й стигаше погледът, пътят беше осеян с изоставен багаж, трупове на коне, преобърнати каруци и каляски. Отзад, иззад горите, към небето се издигаха черни стълбове дим. Чуваше се грохот — отглас от битката, който ставаше все по-силен.

— Довършват ариергарда… — Вилис избърса потта и саждите от лицето си. — Чуваш ли, Райла? Догонили са ариергарда и избиват всички до един. Няма да успеем!

— Сега ние сме ариергард — каза тихо наемницата. — Сега е наш ред.

Вилис пребледня, някой от заслушаните войници дълбоко въздъхна. Райла дръпна поводите, обърна тежко хриптящия, с усилие вдигащ главата си кон.

— Така или иначе няма да успеем да избягаме — изрече тя спокойно. — Конете всеки момент ще изпопадат. Преди да се доберем до прохода, ще ни настигнат и ще ни изколят.

— Да изоставим всичко и да се скрием в гората — предложи Вилис, без да я поглежда. — Поединично, всеки сам. Може да ни се удаде… да оцелеем.

Райла не отговори, а с поглед и с кимане посочи към прохода, към пътя, към последните групи от дългата колона бежанци, точеща се към границата. Вилис разбра. Изруга страшно, скочи от седлото, олюля се, облегна се на меча си.

— Слизайте от конете! — извика той на войниците. — Преградете пътя с каквото можете. Какво ме гледате? Веднъж се умира! Ние сме войска! Ние сме ариергард! Трябва да спрем преследвачите, да ги задържим поне за кратко.

Той млъкна.

— Ако успеем да задържим малко преследвачите, хората ще успеят да преминат в Темерия, от другата страна на планините — довърши Райла, също слизайки от коня. — Там има жени и деца. Какво се блещите? Това ни е работата. За това ни плащат, забравихте ли?

Войниците се спогледаха. За няколко мига Райла си мислеше, че те все пак ще избягат, ще пришпорят мокрите си и измъчени коне в последен устрем, ще се понесат след колоната бежанци, към спасителния проход. Тя грешеше. Слабо ги познаваше.

Войниците преобърнаха една каруца на пътя. Бързо издигнаха ниска и временна барикада. Абсолютно недостатъчна.

Не се наложи да чакат дълго. В дерето влетяха два коня — хриптящи, спъващи се, пръскащи около себе си късове пяна. Само на единия кон имаше ездач.

— Блайс!

— Пригответе се… — Наемникът се плъзна от седлото в ръцете на войниците. — Пригответе се, мамка му… По петите ми са…

Конят захриптя, направи няколко крачки с танцова стъпка, падна назад и тежко рухна настрани, изпъна шия и протяжно зацвили.

— Райла — каза дрезгаво Блайс, извръщайки поглед. — Дайте… Дайте ми нещо. Загубих меча си…

Жената войн, гледайки стигащия до небето дим от пожарите, кимна към една брадва, облегната на обърнатата каруца. Блайс хвана оръжието, олюля се. Левият му крачол беше пропит с кръв.

— Какво се случи с останалите, Блайс?

— Избиха ги — простена наемникът. — Всички. Целия отряд… Райла, това не е Нилфгард… „Катерици“ са… Тези, които ни догониха, са елфи. Scoia’tael вървят първи, преди нилфгардците.

Един от войниците изкрещя сърцераздирателно, друг тежко се отпусна на земята, закривайки лицето си с ръце. Вилис изруга, затягайки ремъците на ризницата си.

— По местата! — извика Райла. — Зад барикадата! Няма да ни хванат живи! Обещавам!

Вилис се изплю, бързо скъса от нараменника си трицветната, черно-червено-жълта нашивка на специалните войски на крал Демавенд и я хвърли в храстите. Райла, която изглаждаше и чистеше от прахта своята нашивка, се усмихна накриво:

— Не знам дали това ще ти помогне, Вилис. Не знам.

— Ти обеща, Райла.

— Обещах. И ще изпълня обещанието си. По местата, момчета! Вдигайте арбалетите и лъковете!

Не чакаха дълго.

След като отблъснаха първата вълна, бяха останали само шестима. Битката беше кратка, но яростна. Мобилизираните от Венгерберг войници се биха като дяволи, по ожесточението си не отстъпваха на наемниците. Нито един не искаше да попадне жив в ръцете на Scoia’tael. Предпочитаха да умрат в боя. И умираха, пронизани от стрели, умираха от удари на копия и мечове. Блайс умря легнал, заклан от камите на двама елфи, които се стовариха върху него, скачайки от барикадата. Нито един от тях не стана. Блайс също имаше кама.

Scoia’tael не им дадоха да си отдъхнат. Върху тях се нахвърли друг ударен отряд. Вилис, получил трети удар с копие, падна.

— Райла! — успя да извика той. — Ти обеща!

Поваляйки поредния елф, наемницата бързо се обърна.

— Сбогом, Вилис! — Тя опря острието на меча малко над гръдната кост на поваления си другар и натисна рязко. — Ще се видим в пъкъла!

След малко остана сама. Scoia’tael я обкръжиха от всички посоки. Жената войн, омазана с кръв от главата до петите, вдигна меча си и го размаха, тръсвайки черната си коса. Стоеше сред труповете, страховита, с демонично изражение на лицето си. Елфите отстъпиха назад.

— Елате! — извика тя диво. — Какво чакате? Няма да ме хванете жива! Аз съм Черната Райла!

— Glaeddyv vort, baenna — спокойно каза светлокос красив елф с лице на херувим и с огромните лазурни очи на дете. Той се появи зад обкръжилите я, но все още колебаещи се Scoia’tael. Снежнобелият му кон хриптеше, клатеше глава нагоре-надолу, енергично риейки с копита напоената с кръв пясъчна настилка на пътя.

— Glaeddyv vort, baenna — повтори елфът. — Пусни меча, жено.

Наемницата се изсмя зловещо, изтри лицето си с маншета на ръкавицата си, размазвайки потта, примесена с прах и кръв.

— Моят меч струва прекалено много, за да го хвърлям, елфе! — изкрещя тя. — За да ми го вземеш, ще се наложи да ми счупиш пръстите. Аз съм Черната Райла! Хайде де, елате!

Не чака дълго.

* * *

— И никой не се притече на помощ на Аедирн? — попита вещерът след дълго мълчание. — Нали имаше някакви съюзи? Договори за взаимопомощ… Пактове…

— Редания е в хаос след смъртта на Визимир — изкашля се Лютичето. — Знаеш ли, че крал Визимир беше убит?

— Знам.

— Управлението беше поето от кралица Хедвиг, но в страната настана хаос. И терор. Лов на Scoia’tael и на нилфгардски шпиони. Дийкстра вилнее из цялата страна, ешафодите не изсъхват от кръв. Дийкстра още не може да ходи. Носят го в носилка.

— Досещах се. Преследва ли те?

— Не. Можеше, но не ме преследва. Както и да е, това няма значение. Във всеки случай потъналата в хаос Редания не беше в състояние да изпрати армия, способна да помогне на Аедирн.

— А Темерия? Защо крал Фолтест от Темерия не помогна на Демавенд?

— Веднага щом започна агресията в Дол Ангра — тихо каза Лютичето, — Емхир вар Емрейс изпрати мисия във Визима…

* * *

— По дяволите — изсъска Бронибор, гледайки затворената врата. — За какво говорят толкова дълго? Защо Фолтест изобщо се унижи да преговаря? Защо прие това нилфгардско псе? Трябваше да го обезглави и да изпрати главата на Емхир! В торба!

— О, богове, войводо — задави се жрецът Вилемер. — Та това е посланик! Личността на посланика е свещена и неприкосновена! Не бива…

— Не бива ли? Ще ви кажа какво бива и какво не бива! Не бива да се бездейства и да се гледа как агресорът опустошава страни, с които сме в съюз! Лирия падна! Аедирн ще падне всеки момент! Демавенд няма да може да спре Нилфгард сам. Трябва незабавно да се изпрати експедиционен корпус в Аедирн, трябва да се облекчи положението на Демавенд чрез удар на оттатъшния бряг на Яруга! Там има малко войска, по-голямата част е прехвърлена в Дол Ангра. А ние тук заседаваме! Вместо да се бием, бърборим! Че и отгоре на всичко приемаме нилфгардски посланици!

— Замълчете, войводо. — Княз Херевард от Еландер изгледа студено стария боец. — Това е политика. Трябва да се научите да гледате малко по-надалеч от конските ноздри и своето копие. Посланикът трябва да бъде изслушан. Император Емхир сигурно не го е изпратил при нас без причина.

— Ясно е, че не е без причина — промърмори Бронибор. — Емхир в момента разгромява Аедирн и знае, че ако се намесим и ние, а заедно с нас — и Редания и Каедвен, ще го разбием и ще го изтласкаме отвъд Дол Ангра, в Ебинг. Знае, че ако ударим Цинтра, ако го уцелим в мекия търбух, ще го принудим да се бие на два фронта. Него го е страх от това! Затова се опитва да ни сплаши, за да не се намесваме! Точно с такава задача е дошъл тук нилфгардският посланик!

— Значи трябва да изслушаме посланика — повтори князът. — И да вземем решение, съответстващо на интересите на нашето кралство. Демавенд безразсъдно провокира Нилфгард и сега си носи последствията. А аз изобщо не бързам да умирам за Венгерберг. Това, което става в Аедирн, не е наш проблем.

— Не е наш? Какви ги плещите, по дяволите? Това, че нилфгардците вече са в Лирия и Аедирн, на отсамния бряг на Яруга, че от тях ни отделя само Махакам, вие наричате „не наш проблем“? Човек не трябва да има капка разум, за да…

— Стига с тия спорове! — прекъсна ги Вилемер. — Нито дума повече. Кралят идва!

Вратата на залата се отвори. Членовете на кралския съвет се изправиха, отдръпвайки назад столовете си. Много от столовете бяха празни. Главнокомандващият и повечето командири бяха при отрядите си в долината на Понтар, в Махакам и при Яруга. Празни бяха и столовете, обикновено заемани от магьосниците. Магьосниците… „Да — помисли си жрецът Вилемер, — местата, заемани от магьосниците тук, в кралския двор във Визима, стоят празни вече много дълго време. Кой знае дали няма да е завинаги.“

Крал Фолтест бързо прекоси залата, спря се при трона, но не седна, а само се наведе, опирайки ръце в масата. Беше много блед.

— Венгерберг е обсаден — изрече тихо кралят на Темерия — и ще падне всеки момент. Нилфгард върви непоклатимо на север. Обкръжените полкове още се бият, но това няма да промени нищо. Аедирн е загубен. Крал Демавенд е избягал в Редания. Съдбата на кралица Меве е неизвестна.

Съветът мълчеше.

— Нилфгардците ще достигнат до няколко дни до източната ни граница, тоест до устието на Долината на Понтар — продължи Фолтест, също толкова тихо. — Хаге, последната крепост на Аедирн, няма да издържи дълго. А Хаге е нашата източна граница. В същото време на южната ни граница… е станало нещо много лошо. Крал Ервил от Верден се е заклел във вярност на император Емхир. Отворил е портите на крепостите в устието на Яруга и е предал тези крепости. В Настрог, Розрог и Бодрог, които би трябвало да защитават фланга ни, сега са разположени нилфгардски гарнизони.

Съветът мълчеше.

— Благодарение на това — продължи Фолтест — Ервил е запазил кралската си титла, но сега Емхир е негов сюзерен. Така че формално Верден все още е кралство, но на практика е нилфгардска провинция. Разбирате ли какво означава това? Ситуацията се преобърна. Верденските крепости в устието на Яруга са в ръцете на Нилфгард. Не мога да пристъпя към форсиране на реката. И не мога да отслабя разположената там армия, като формирам корпус, който да отиде в Аедирн и да подкрепя армията на Демавенд. Не мога да направя това. Аз съм отговорен за страната си и поданиците й.

Съветът мълчеше.

— Император Емхир вар Емрейс, императорът на Нилфгард — продължи кралят, — ми предложи… договор. Приех предложението му. Сега ще ви изложа същността на този договор. А вие ще ме изслушате и ще разберете… Ще признаете, че… Ще се съгласите…

Съветът мълчеше.

— Ще се съгласите — довърши Фолтест, — че съм ви осигурил мир.

* * *

— И така, Фолтест е подвил опашка — промърмори вещерът, пречупвайки с пръсти поредната съчка. — Договорил се е с Нилфгард. Изоставил е Аедирн на произвола на съдбата…

— Да — потвърди поетът. — Обаче изпрати войска до Долината на Понтар, превзе крепостта Хаге и се настани в нея. А нилфгардците не минаха през проходите на Махакам и не прекосиха Яруга в Соден, не нападнаха Бруге, който след капитулацията и васалството на Ервил са притиснали от всички страни. Несъмнено такава е била цената за неутралитета на Темерия.

— Цири беше права — прошепна вещерът. — Неутралитет. Неутралитетът винаги е подъл.

— Какво?

— Нищо. А Каедвен, Лютиче? Защо Хенселт от Каедвен не подкрепи Демавенд и Меве? Нали имаха пакт, обединяваше ги съюз? Нали ако Хелмет, по примера на Фолтест, плюе на подписите и печатите на документите и потъпче кралската дума, това ще е страшно глупаво? Нима не разбира, че след падането на Аедирн и договора на Нилфгард с Темерия ще дойде и неговият ред, че той е следващият в нилфгардския списък? Нали на всички е ясно, че Каедвен трябва да подкрепя Демавенд? На света вече няма нито вяра, нито справедливост, но поне разум все още трябва да е останал, нали? А, Лютиче? Има ли все още разум на света? Или са останали само подлост и презрение?

Лютичето се извърна. Зелените фенери бяха близо, обграждаха ги в плътен кръг. Той не беше забелязал това по-рано, но сега го осъзна — дриадите се бяха събрали и слушаха разказа му.

— Мълчиш — каза Гералт. — Значи Цири беше права. Значи Кодрингер беше прав. А само аз, наивният, анахроничен и глупав вещер, грешах.

* * *

Стотникът Дигод, известен под прякора Полугалон, отметна платното на палатката и влезе, като сумтеше тежко и мърмореше ядосано. Десетниците наскачаха от местата си, заемайки армейски стойки и физиономии. Зивик ловко метна кожуха върху разположената между леглата бъчонка водка, преди очите на стотника да успеят да се адаптират към полумрака. Не че Дигод беше толкова върл противник на пиенето в лагера, а просто защото трябваше да се спаси бъчонката. Стотникът не напразно имаше такъв прякор — всички знаеха, че при подходящи условия той можеше да изпие половин галон домашна водка. Стотникът опустошаваше съдържанието на обикновеното четвъртлитрово войнишко канче на екс и рядко изливаше дори капка върху мустаците си.

— Е, как е, господин стотник? — попита Боде, десетникът на стрелците. — Какво решиха благородните командири? Какви са заповедите? Минаваме ли границата? Кажете ни!

— Ей сега — изстена Полугалон. — Ама че проклета жега… Сега ще ви разкажа всичко. Само че като начало ми дайте да пийна нещо, че ще ми пресъхне гърлото накрая. И само не ми разправяйте, че нямате, защото миризмата на домашнярка се носи на верста от палатката. И знам откъде се носи. Изпод онова кожухче ей там.

Ругаейки изпод носа си, Зивик измъкна бъчонката. Десетниците се наредиха в кръг, задрънкаха чашки и калаени канчета.

— А-а-ах! — стотникът избърса устните и очите си. — У-у-ух, бива си я. Сипи още, Зивик.

— Хайде, разказвайте през това време — подкани го нетърпеливо Боде. — Какви са заповедите? Отиваме срещу нилфгардците или ще продължим да стърчим на границата като на сватба?

— Нямате търпение да влезете в битка, а? — Полугалон се закашля, изплю се, приседна тежко на едно седло. — Тегли ви през границата, към Аедирн, а? Не ви сдържа на едно място? Наострили сте зъби като освирепели вълчета?

— А как иначе — каза студено дребният Стахлер, пристъпвайки от крак на крак. И двата му крака, както при всеки стар кавалерист, бяха криви като дъги. — А как иначе, господин стотник. Вече пета нощ спим с обувките, в готовност. И искаме да знаем какво ще става. Или битка, или обратно във форта.

— Минаваме границата — съобщи кратко Полугалон. — Утре на разсъмване. Пет роти, Кафявата — най-отпред. А сега ще ви кажа какво ни наредиха — на нас, стотниците и командващите — войводата и благородният господин маркграф Мансфелд от Ард Карайг, който дойде направо от аудиенция при краля. Наострете уши, защото няма да повтарям. А това не са прости неща.

В палатката стана тихо.

— Нилфгардците са прекосили Дол Ангра — каза стотникът. — Прегазили са Лирия, за четири дни са достигнали до Алдерсберг, там след решително сражение са разбили армията на Демавенд. После поход и след едва шест дни обсада, са превзели Венгерберг чрез предателство. А сега изтласкват войската на Аедирн към долината на Понтар и към Дола на Блатхан. Идват към нас, към Каедвен. Затова заповедите за Кафявата рота са такива — да премине границата и бързо да тръгне на юг, към Долината на цветята. След три дни трябва да сме достигнали река Дифне. Повтарям — за три дни, значи трябва да се движим в тръс. Нито крачка отвъд реката. Повтарям — нито крачка. Скоро на другия бряг на реката ще се покажат нилфгардците. Сега слушайте внимателно — с тях няма да влизате в бой. В никакъв случай, ясно ли е? Дори ако поискат да преминат някъде реката, само им покажете, дайте им знак, да знаят, че това сме ние, каедвенската войска.

В палатката стана още по-тихо, макар преди това да изглеждаше, че не е възможно да бъде по-тихо.

— Как така? — измънка най-накрая Боде. — Да не се бием с нилфгардците? На война ли отиваме, или не? Какво е това, господин стотник?

— Такива са заповедите. Не отиваме на война, само… — Полугалон се почеса по врата. — На братска помощ. Минаваме през границата, за да защитим хората от Горен Аедирн… Не, какви ги говоря… Не от Аедирн, а от Долна Мархия. Така каза благородният господин маркграф Мансфелд. Каза още, че Демавенд така или иначе е претърпял поражение и за това е виновна лошата му политика, така че с него вече е свършено, и с Аедирн — също. Нашият крал е заел много пари на Демавенд, предоставял му е помощи, и сега всичко трябва да бъде върнато с лихвите. А също така не можем да позволим нашите земляци и братя от Долна Мархия да бъдат поробени от нилфгардците. Трябва да ги освободим. Защото Долна Мархия е открай време наша земя, някога тези земи са били под скиптъра на Каедвен и сега ще се върнат там. Всички земи до река Дифне — там ще е границата. Такъв договор е сключил нашият милостив крал Хенселт с Емхир от Нилфгард. Но договорът си е договор, а Кафявата рота трябва да заеме позиция при реката. Разбрахте ли ме?

Никой не отговори. Полугалон се намръщи, махна с ръка.

— А, мамка му, май нищо не разбрахте, както виждам. Е, аз също нищо не разбрах. Но нали за това са кралят, графовете, войводите и дворяните. А ние сме войска! Нашата работа е да изпълняваме заповеди — отиваме за три дни при реката Дифне и заставаме там като стена. И това е всичко. Сипи, Зивик.

— Господин стотник… — запъна се Зивик. — А какво ще стане… Какво ще стане ако, например, аедирнската армия започне да се съпротивлява? И ни прегради пътя? Все пак ще минаваме с оръжие през тяхната страна. Тогава какво?

— А ако нашите земляци и братя — подхвана язвително Стахлер, — тези, които уж трябва да освободим… Ако те започнат да ни обстрелват с лъкове и да ни замерват с камъни? А?

— След три дни трябва да сме при Дифне — отсече Полугалон. — Не по-късно. Тези, които поискат да ни спрат или забавят, явно са ни врагове. А враговете трябва да разпердушиним с мечовете. Но внимавайте! Чуйте заповедта ми! Да не се палят нито села, нито къщи, да не се взема имуществото на хората, да не се граби и да не се насилват жени! Набийте си това в главите, войници, защото който наруши тази заповед, ще отиде на бесилото. Това войводата ми го повтори десет пъти — не отиваме, мамка му, на нашествие, а на братска взаимопомощ. Какво ми се зъбиш, Стахлер? Това е заповед, мамка му! А сега бягайте при отрядите си, вдигайте всички на крака, конете и снаряжението трябва да светят като луната при пълнолуние! Преди закуска всички роти да се строят, самият войвода ще прави проверка с командващите! Ако бера срам заради някой отряд, десетникът му ще ме запомни! Изпълнявайте!

Зивик излезе от палатката последен. Присвивайки заслепените си от слънцето очи, огледа царящата в лагера суматоха. Десетниците бързаха към своите отряди, стотниците тичаха и ругаеха, дворяните, нисшите офицери и пажовете се мотаеха в краката на всички. Бронираните конници от Бан Ард се носеха из полето, вдигайки облаци прах. Жегата беше страшна.

Зивик ускори крачка. Мина покрай четиримата придворни бардове от Ард Карайг, които седяха в сянката на богато украсената шатра на маркграфа. Бардовете съчиняваха балада за победоносната военна операция, за гениалността на краля, за далновидността на командирите и мъжеството на обикновения войник. Както винаги, правеха това преди операцията, за да не губят време.

— Посрещнаха ни нашите братя, посрещнаха ни с хля-я-яб и сол… — изпя за проба един от бардовете. — Освободителите свои посрещаха с хля-я-яб и сол… Хей, Храфхир, подхвърли някоя неизползвана рима на „сол“!

Другият бард подхвърли рима. Зивик не чу каква беше тя.

Разположените на лагер сред върбите край езерцето войници наскачаха на крака, когато го видяха.

— Приготвяйте се! — извика Зивик, спирайки достатъчно далеч, за да може дъхът му да не повлияе на морала на подчинените му. — Преди слънцето да се вдигне на четири пръста височина, всички на проверка! Всичко трябва да блести като самото слънце — оръжия, доспехи, конят също! Ако бера срам пред стотника заради някой от вас, краката му ще откъсна! По-живо!

— Отиваме да се бием! — досети се конникът Краска, докато бързо прибираше ризата в панталоните си. — Отиваме да се бием, нали, господин десетник?

— Че къде другаде? На танци? Минаваме границата. Утре по изгрев-слънце тръгва цялата Кафява рота. Стотникът не каза в какъв строй, но нашият отряд ще тръгне най-отпред, както обикновено. Хайде де, надигайте си задниците! Строй се! Ще ви го кажа сега, защото после няма да остане никакво време. Това няма да бъде обикновена война, момчета! Велможите са измислили някаква нова, съвременна война. Някакво освобождаване или нещо подобно. Не отиваме да се бием с врага, а при тази, е… открай време наша земя, с такова… братска помощ. А сега слушайте внимателно какво ще ви кажа — хората от Аедирн да не се пипат, да не се ограбват…

— Как така? — зяпна Краска. — Как така да не се ограбват? А с какво ще храним конете, господин десетник?

— Грабете само фураж за конете, нищо друго. Но хора да не се убиват, да не се палят къщите им, да не се унищожават посевите им… Затвори си устата, Краска! Тука не ти е в селото, тука е армията, мамка ви! Слушате заповедите, иначе — на бесилото! Та както казах, да не се убива, да не се пали, жените…

Зивик млъкна, замисли се.

— Жените — завърши той след малко — да се насилват по-тихичко, и така, че никой да не види.

* * *

— На моста над река Дифне си стиснаха ръцете — завърши Лютичето. — Маркграф Мансфелд от Ард Карайг и Мено Коехорн, главнокомандващ на нилфгардските войски от Дол Ангра. Стиснаха си ръцете над кървящото, угасващо кралство Аедирн, подпечатвайки бандитското разделяне на плячката. Най-отвратителният от жестовете, познати на историята.

Гералт мълчеше.

— И след като е станало дума за отвратителни неща — обади се той след малко, изненадващо спокоен, — какво става с магьосниците, Лютиче? Имам предвид онези от Капитула и Съвета.

— При Демавенд не е останал нито един — започна поетът. — Фолтест изгони от Темерия всички, които му служеха. Филипа е в Третогор, помага на кралица Хедвиг да овладее хаоса, царящ в Редания. С нея са Трис и още трима, не им помня имената. Няколко са в Каедвен. Мнозина избягаха в Ковир и Хенгфорс. Предпочетоха неутралитета, защото Естерад Тисен и Недамир, както знаеш, бяха и все още са неутрални.

— Знам. А Вилгефорц? И онези, които са с него?

— Вилгефорц изчезна. Предполагаше се, че ще изплува в превзетия Аедирн като наместник на Емхир… Но няма нито следа от него. От него и от всичките му съучастници. Освен…

— Говори, Лютиче.

— Освен една магьосница, която стана кралица.

* * *

Филавандрел аеп Фидхаил безмълвно чакаше отговор. Загледана през прозореца, кралицата също мълчеше. Прозорецът гледаше към градините, които до неотдавна бяха гордостта на предишния владетел на Дола на Блатхан, наместника на тиранина от Венгерберг. Когато беше избягал от Свободните елфи, движещи се в авангарда на войските на император Емхир, наместникът човек беше успял да изнесе от древния дворец по-голямата част от ценните вещи, даже и някои мебели. Но градините нямаше как да ги вземе, така че ги беше унищожил.

— Не, Филавандрел — каза най-накрая кралицата. — Още е рано, още е твърде рано. Не бива да мечтаем за разширяването на нашите граници, засега още не знаем дори откъде минават. Хенселт от Каедвен дори не мисли да спази договора и да се махне от Дифне. Може да ни удари всеки момент.

— Значи не сме постигнали нищо.

Кралицата бавно протегна ръка. Пеперудката, която влетя в стаята, кацна на изящния й маншет, сви и разтвори островърхите си криле.

— Постигнахме повече, отколкото можехме да очакваме — каза кралицата тихо, за да не изплаши пеперудата. — След сто години най-накрая получихме обратно нашата Долина на цветята…

— Аз не бих я нарекъл така — тъжно се усмихна Филавандрел. — След като войските преминаха през нея, тя е по-скоро Долината на пепелта.

— Отново имаме своя собствена страна — завърши кралицата, гледайки пеперудата. — Отново сме Народ, а не изгнаници. А пепелта наторява. Напролет Долината на цветята ще разцъфти отново.

— Това е прекалено малко, Маргаритке. Все още е прекалено малко. Забавихме темпото. До неотдавна се хвалехме, че ще изгоним хората в морето, откъдето са дошли. А сега ограничихме нашите граници и амбиции до Дола на Блатхан…

— Емхир Дейтвен ни даде Дола на Блатхан като подарък. Какво очакваш да направя, Филавандрел? Да искам още? Не забравяй, че дори когато приемаме подаръци, трябва да спазваме някаква мярка. Особено когато става въпрос за подаръците на Емхир, защото Емхир не дава нищо даром. Освен това трябва и да задържим земите, които ни е дал, а засега силите ни едва стигат, за да удържим Дола на Блатхан.

— Да върнем ударните си отряди от Темерия, Редания и Каедвен — предложи белокосият елф. — Да върнем тук всички воюващи с хората Scoia’tael. Сега ти си кралица, Енид, те ще изпълнят заповедта ти. Сега, когато най-сетне имаме свое собствено късче земя, тяхната битка изгуби смисъл. Сега тяхно задължение е да се върнат и да защитават Долината на цветята. Нека се сражават като свободен народ, защитаващ границите си. А те гинат като разбойници из горите!

Елфката наведе глава.

— Емхир не е съгласен на това — прошепна тя. — Отрядите трябва да продължат борбата.

— Защо? С каква цел? — Филавандрел аеп Фидхаил се изправи рязко.

— Ще ти кажа нещо повече. Нямаме право да ги подкрепяме и да им помагаме. Такива са условията на Фолтест и Хенселт. Темерия и Каедвен признават властта ни над Дола на Блатхан само ако официално осъдим борбата на „катериците“ и се отречем от тях.

— Тези деца умират, Маргаритке. Умират ежедневно, гинат в неравна борба. След тайните договори с Емхир хората ще се нахвърлят върху отрядите и ще ги унищожат. Това са нашите деца, нашето бъдеще! Нашата кръв! А ти ми казваш, че трябва да се отречем от тях! Que’ss aen me dicette, Енид? Vorsaeke’llan? Aen vaine?

Пеперудата излетя, запърха с крилца, устреми се към прозореца и се завъртя, подхваната от потоците горещ въздух. Францеска Финдабаир, наричана Енид ан Глеана, някога магьосница, а сега кралица на Aen Seidhe, Свободните елфи, вдигна глава. В прекрасните й сини очи блестяха сълзи.

— Отрядите — повтори тя глухо — трябва да продължат борбата. Да нарушават реда в човешките кралства, да затрудняват военните приготовления. Такава е заповедта на Емхир, а аз не мога да се противопоставя на Емхир. Прости ми, Филавандрел.

Филавандрел аеп Фидхаил я погледна и се поклони ниско.

— Аз ти прощавам, Енид. Но не знам дали те ще ти простят.

* * *

— И нито един магьосник не преосмисли нещата? Дори след като Нилфгард започна да убива наред и да опожарява всичко в Аедирн, нито един от тях не се отказа от Вилгефорц и не се присъедини към Филипа?

— Нито един.

Гералт мълча дълго. Най-накрая тихо каза:

— Не вярвам. Не вярвам, че никой не се е отрекъл от Вилгефорц, когато истинските причини и последствията от неговото предателство са излезли наяве. Аз, както всички знаят, съм наивен, безразсъден и анахроничен вещер. Но продължавам да не вярвам, че не се е пробудила съвестта на нито един магьосник.

* * *

Тисая де Врие положи своя отработен, красив подпис под последното изречение в писмото. След кратък размисъл добави до подписа идеограма, означаваща истинското й име. Име, което никой не знаеше. Име, което тя не беше използвала много отдавна. Откакто беше станала магьосница.

Чучулигата.

Остави перото. Много старателно, точно перпендикулярно на изписания лист от пергамент. Поседя дълго време неподвижно, вторачена в червеното кълбо на залязващото слънце. После се изправи и се приближи до прозореца. Известно време наблюдава покривите на къщите. Къщите, в които по това време си лягаха да спят обикновените хора, уморени от обикновения си човешки живот и работата си, изпълнени с обикновено човешко безпокойство за съдбата си и за утрешния ден. Магьосницата погледна лежащото на масата писмо. То беше адресирано до обикновените хора. Нямаше значение, че повечето обикновени хора не можеха да четат.

Спря се пред огледалото. Поправи косите си. Поправи роклята си. Изтупа несъществуваща прашинка от широкия си ръкав. Изпъна огърлицата около шията си.

Свещниците под огледалото не бяха изравнени. Явно прислужницата ги местеше, докато чисти.

Прислужницата. Обикновена жена. Обикновен човек с очи, изпълнени със страх от онова, което предстои. Обикновен човек, изгубен във времето на презрение. Обикновен човек, опитващ се да придобие надежда и доверие в утрешния ден и в нея, магьосницата…

Обикновен човек, чието доверие не беше оправдала.

От улицата долетя шум от стъпки — потропване на тежки войнишки ботуши. Тисая де Врие дори не потрепна, не обърна глава към прозореца. Беше й безразлично на кого са тези стъпки. Кралски войник? Съдебен изпълнител със заповед за ареста на предателката? Наемен убиец? Палач на Вилгефорц? Това не я интересуваше.

Стъпките утихнаха в далечината.

Свещниците под огледалото не бяха изравнени. Магьосницата ги изравни, оправи салфетката така, че ъгълът да се окаже точно по средата, симетрично на четириъгълните поставки на свещниците. Свали от ръцете си златните гривни и ги нареди грижливо върху разтворената салфетка. Вгледа се критично, но не откри ни най-малък безпорядък. Всичко лежеше грижливо подредено. Както и трябваше да бъде.

Тя отвори чекмеджето на скрина и извади от него къс нож с кокалена дръжка.

Лицето й беше гордо и неподвижно. Мъртвешко.

В къщата беше тихо. Толкова тихо, че можеше да се чуе как върху масата падат листенца от увяхващото лале.

Червеното като кръв слънце бавно докосна покривите на къщите.

Тисая де Врие седна на креслото до масата, духна свещта, намести още веднъж перпендикулярното на писмото перо и преряза вените на двете си ръце.

* * *

Умората от целодневната езда и натрупаните впечатления си каза думата. Лютичето се събуди и осъзна, че е заспал, вероятно докато е разказвал, и сигурно е захъркал насред някоя дума. Помръдна се и едва не се изтърколи от купчината клони — Гералт вече не седеше до него и не уравновесяваше леговището.

— Докъде… — Той се изкашля и се настани удобно. — Докъде бях стигнал? Аха, до магьосниците… Гералт? Къде си?

— Тук съм — отговори Гералт, едва различим в тъмнината. — Продължи, моля те. Тъкмо се готвеше да ми разкажеш за Йенефер.

— Чуй ме… — Поетът беше сигурен, че не е имал намерение дори да споменава въпросната личност. — Аз наистина нищо…

— Не ме лъжи. Познавам те.

— Щом ме познаваш толкова добре — ядоса се трубадурът, — откъде накъде очакваш да говоря? Ако ме познаваш, трябва да знаеш и защо си замълчах, защо не повтарям достигналите до мен клюки! Трябваше да се досетиш какви са тези клюки и защо искам да ти ги спестя!

— Que suecc’s? — Една от спящите наблизо дриади скочи, събудена от възбудения му глас.

— Извинявай — каза тихо вещерът. — Ти също.

Зелените фенерчета на Брокилон вече бяха угаснали, само единици все още светеха слабо.

— Гералт — прекъсна мълчанието Лютичето, — винаги си твърдял, че стоиш настрани, че всичко ти е все едно… Тя може да ти е повярвала. И да е вярвала в това, когато е започнала тази игра заедно с Вилгефорц.

— Достатъчно — прекъсна го Гералт. — Нито дума повече. Когато чуя думата „игра“, ми се иска да убия някого. А, дай ми бръснача си. Искам да се обръсна най-накрая.

— Сега? Още е тъмно…

— За мен никога не е тъмно. Аз съм изрод.

Когато вещерът изтръгна от ръцете му торбичката с тоалетните принадлежности и тръгна към реката, Лютичето установи, че сънливостта напълно го е напуснала. Небето вече беше започнало да просветлява. Затова тръгна към гората, като внимателно минаваше покрай спящите, притиснати една към друга дриади.

— Ти принадлежиш ли към тези, които са му причинили това?

Той потрепна и се обърна. Косите на облегнатата на бора дриада бяха със сребрист цвят, това се виждаше дори в утринния полумрак.

— Много грозна гледка — каза тя и скръсти ръце на гърдите си. — Някой, който е загубил всичко. Знаеш ли, певецо, това е интересно. Навремето ми се струваше, че не може да се изгуби всичко, че винаги остава нещо. Винаги. Дори във времената на презрение, когато наивността се наказва по най-жесток начин, не всичко е загубено. А той… Той е загубил един-два литра кръв, възможността да ходи нормално, част от властта си над лявата ръка, вещерския меч, любимата жена, намерената по чудо дъщеря, вярата си… Но, помислих си, дали все пак нещо не му е останало? Грешала съм. Той вече няма нищо. Дори бръснач.

Лютичето мълчеше. Дриадата не помръдваше.

— Попитах дали си сред онези, които са му причинили това — продължи тя след малко. — Но явно съм попитала напразно. Естествено, че и ти имаш вина. Та ти си негов приятел. Ако имаш приятели и въпреки това загубиш всичко, очевидно и приятелите ти имат вина. За това, което са направили, и за това, което не са направили. За това, което не са знаели, че трябва да направят.

— А какво можех аз? — прошепна той. — Какво можех да направя?

— Не знам — отговори дриадата.

— Не му казах всичко…

— Знам.

— За нищо не съм виновен.

— Виновен си.

— Не! Не съм…

Скочи, разбутвайки клоните на леговището. Гералт седеше до него, бършейки лицето си. Миришеше на сапун.

— Не си? — попита той студено. — Интересно, какво ти се присъни? Че си жаба? Успокой се. Не си. Че си глупак? Виж, в този случай сънят може и да е пророчески.

Лютичето се огледа. Двамата бяха съвсем сами на поляната.

— Къде е тя… Къде са всички те?

— На края на гората. Приготви се, вече ти е време.

— Гералт, току-що говорих с една дриада. Тя говореше на всеобщия език без никакъв акцент и ми каза…

— Нито една от тази група не говори на всеобщия език без акцент. Присънило ти се е, Лютиче. Това тук е Брокилон. Тук доста неща могат да ти се присънят.

* * *

На края на гората ги чакаше самотна дриада. Лютичето я позна веднага — това беше онази, със зеленикавите коси, която през нощта им беше донесла светлина и го уговаряше да попее още. Дриадата вдигна ръка, нареждайки им да спрат. В другата си ръка държеше лък със стрела на тетивата. Вещерът сложи длан върху рамото на трубадура и го стисна здраво.

— Случило ли се е нещо? — попита Лютичето.

— Да. Стой тихо и не мърдай.

Гъстата мъгла над долината на Лента заглушаваше гласовете и звуците, но не дотолкова, че Лютичето да не чуе пляскането на водата и пръхтенето на коне. Някакви конници преминаваха реката.

— Елфи — досети се той. — Scoia’tael? Бягат в Брокилон, нали? Цял отряд…

— Не — отговори Гералт, вглеждайки се в мъглата. Поетът знаеше, че зрението и слухът на вещера са невероятно остри, но не можеше да отгатне кое от двете използва в момента приятелят му. — Това не е отряд, а само части от отряд. Пет или шест конници, три коня без ездачи. Стой тук, Лютиче. Аз отивам там.

— Gar’ean — предупреди го зеленокосата дриада, вдигайки лъка си. — N’te va, Gwynbleidd! Ki’rin!

— Thaess aep, Fauve — неочаквано рязко отговори вещерът. — M’aespar que va’en, ell’ea? Моля, стреляй. А ако не, то млъкни и не се опитвай да ме уплашиш, защото нищо не може да ме уплаши. Трябва да поговоря с Милва Бариг и ще го направя, независимо дали това ти харесва, или не. Стой тук, Лютиче.

Дриадата наведе глава. Отпусна и лъка.

От мъглата изплуваха девет коня и Лютичето видя, че наистина само на шест от тях има ездачи. Забеляза и фигурките на дриади, появили се от храстите и тръгнали срещу конете. Видя, че се наложи да помогнат на трима от конниците да слязат от конете и да ги придържат, за да се доберат до спасителните дървета на Брокилон. Други дриади като привидения профучаха през ветролома и склона и изчезнаха в мъглата, покриваща Лента. От отсрещния бряг се разнесе вик, цвилене на кон, плясък на вода. На поета му се стори също, че е чул свистене на изстрел. Но не беше сигурен.

— Преследвали са ги — промърмори той.

Фауве се обърна, стискайки лъка.

— Ти пееш такава песен, taedh — каза тя. — N’te sh’aent a’minne, не за Етариел. Не любов. Сега не време любов. Сега време убиваш, да. Такава песен, да.

— Аз не съм виновен за това, което става… — промърмори постът.

Дриадата помълча за минута, гледайки встрани.

— И аз не съм — каза тя и бързо се скри в гъсталака.

Вещерът се върна след около час. Доведе два оседлани коня — Пегас и една дореста кобила. На чула на кобилата имаше следи от кръв.

— Това е един от конете на елфите, нали? Тези, които преминаха реката?

— Да — отговори Гералт. Лицето и гласът му бяха променени и чужди. — Това е кобила на елфите. Обаче временно ще послужи на мен. А при удобен случай ще я сменя с кон, който умее да носи ранен. Или ако раненият падне — да остава при него. Тази кобила явно не са я научили на това.

— Тръгваме ли си?

— Ти си тръгваш. — Вещерът подхвърли на поета повода на Пегас. — Всичко хубаво, Лютиче. Дриадите ще те изпратят две мили нагоре по реката, за да не попаднеш на войниците от Бруге, които сигурно още се въртят на другия бряг.

— А ти? Тук ли ще останеш?

— Не. Няма да остана.

— Научил си нещо. От „катериците“. Научил си нещо за Цири, нали?

— Довиждане, Лютиче.

— Гералт, послушай ме…

— Какво да те слушам? — извика той и изведнъж се запъна. — Та нали аз… не мога да я изоставя на произвола на съдбата. Тя е съвсем сама… Тя не бива да е сама, Лютиче. Ти не можеш да разбереш това. Никой не може да го разбере, но аз го знам. Ако бъде сама, с нея ще се случи същото, което някога… Което някога се случи с мен… Не можеш да разбереш това…

— Разбирам го. И затова ще дойда с теб.

— Ти си се побъркал! Знаеш ли къде отивам?

— Знам. Гералт, аз… Не ти казах всичко. Аз… чувствам се виновен. Не направих нищо, не знаех какво трябва да направя… Но сега знам. Искам да дойда с теб. Да те придружавам. Не ти казах… за Цири. За слуховете, които се носят. Срещнах познати от Ковир, а до тях на свой ред са достигнали думите на посланиците, върнали се от Нилфгард… Досещам се, че тези слухове може да са стигнали дори до „катериците“. И че сигурно вече знаеш всичко от тези елфи, които са прекосили Лента. Но позволи… аз да бъда този… Аз да бъда този, който да ти разкаже…

Вещерът мълча дълго, безволево отпуснал ръце.

— Скачай на седлото — каза той най-накрая с променен глас. — Ще ми разкажеш по пътя.

* * *

Тази сутрин в двореца Лок Грим, лятната резиденция на императора, цареше необичайно оживление. Още по-необичайно го правеше фактът, че всякакво оживление, вълнение или възбуда бяха абсолютно чужди на нилфгардското дворянство, а демонстрирането на безпокойство или вълнение се смяташе за признак на незрялост. Подобно поведение се определяше от нилфгардските велможи за толкова осъдително и недостойно, че дори незрялата младеж, от която никой не очакваше да се държи прилично, се срамуваше да покаже оживление или вълнение.

Обаче тази сутрин в Лок Грим нямаше младежи. Младежите нямаше какво да правят в Лок Грим. Огромната тронна зала на двореца беше запълнена със сериозни и строги аристократи, рицари и дворяни, всички до един облечени с церемониални черни дрехи, разнообразени единствено от белите яки и маншети. Мъжете бяха съпровождани от малобройни, но също толкова сериозни и строги дами, на които традицията разрешаваше да освежат черното облекло с минимално количество скромни бижута. Всички се правеха на благопристойни, сериозни и строги. Но всъщност бяха невероятно развълнувани.

— Разправят, че е грозна. Слаба и грозна.

— Но май е с кралска кръв.

— От незаконен брак?

— Нищо подобно. Законен.

— Значи ще се качи на трона?

— Щом императорът така е решил…

— Гръм и мълния, вижте само Ардала аеп Дахи и княз Де Вет… Ама че физиономии… Сякаш са пили оцет…

— По-тихо, графе… Учудват ли те физиономиите им? Ако слуховете се потвърдят, Емхир ще удари шамар на старите родове. Ще ги унижи…

— Слуховете няма да се потвърдят. Императорът няма да се ожени за това подхвърлено дете. Не може да постъпи така…

— Емхир може всичко. Подбирайте си думите, бароне. Внимавайте какво говорите. Вече е имало такива, които са разправяли, че Емхир не може това или онова. Свършвали са на ешафода.

— Говори се, че вече е подписал декрет за даряване на земя за нея. Триста гривена рента, представяте ли си?

— И титлата принцеса. Някой от вас виждал ли я е вече?

— Веднага след пристигането й са я дали под опеката на графиня Лидертал, а около къщата са разположени гвардейци.

— Дали са я на графинята, за да я научи поне малко на добри маниери. Разправят, че тази ваша принцеса се държи като момиче от оборите…

— Какво чудно има в това? Произхожда от Севера, от варварската Цинтра…

— Това прави още по-невероятни слуховете за сватбата на Емхир. Не, не, това е абсолютно невъзможно. Императорът ще вземе за жена по-малката дъщеря на Де Вет, както се планираше. Няма да се ожени за тази узурпаторка!

— А е време най-накрая да се ожени. За да продължи династията. Време е за малък ерцхерцог…

— Тогава да се жени, но не за тази чужденка!

— По-тихо, без екзалтации! Уверявам ви, благородни господа, че такъв съюз няма да се осъществи. Каква цел би могъл да има подобен брак?

— Това е политика, графе. Ние сме във война. Такъв съюз би имал политическо и стратегическо значение… Династията, от която произлиза принцесата, има законни титли и потвърдени права върху земите край Долна Яра. Ако тя стане съпруга на императора… О, това би било отлична стъпка! Погледнете само пратениците на крал Естерад, как си шепнат…

— Изглежда, одобрявате това странно поведение, уважаеми княже? А може би дори сте посъветвали за това Емхир?

— Какво съветвам и какво не, си е моя лична работа, маркграфе. Не ви препоръчвам да подлагате на съмнение решенията на императора.

— Следователно той вече е взел решение?

— Не мисля.

— Значи грешите, щом не мислите.

— Какво искате да кажете с това, госпожо?

— Емхир е отзовал от двореца баронеса Тарнхан. Наредил й е да се върне при мъжа си.

— Скъсал е с Дервла Трифин Бройне? Не може да бъде! Дервла беше негова фаворитка от три години…

— Повтарям — отзовал я е от двореца.

— Това е вярно. Разправят, че златокосата Дервла е била страшно афектирана. Четирима гвардейци са я качили насила в каретата…

— Мъжът й ще се зарадва…

— Съмнявам се.

— Велико слънце! Емхир е скъсал с Дервла? Скъсал е с нея заради това сираче? Заради тази дивачка от Севера?

— Тихо… Тихо, по дяволите…

— Кой подкрепя това? Коя партия подкрепя това?

— Тихо, помолих. Гледат ни…

— Тази девойка… Исках да кажа, принцесата… Май е грозничка… Когато императорът я види…

— Искате да кажете, че още не я е виждал?

— Не е имало кога. Пристигнал е от Дарн Руах преди час.

— Емхир никога не е харесвал грозновати. Айне Дермот… Клара аеп Гвидолин Гур… А Дервла Трифин Бройне е истинска красавица…

— Може и това сираче да се разхубави с течение на времето…

— Когато я изкъпят? Принцесите от Севера май рядко се къпят…

— Мерете си думите. Може би говорим за бъдещата съпруга на императора…

— Тя е още дете. На не повече от четиринайсет.

— Повтарям, това ще бъде политически съюз… Чисто формален…

— Ако беше така, Златокосата Дервла щеше да остане в двореца. Сирачето от Цинтра би седнала политически и формално на трона до Емхир… А вечер Емхир би й давал да си играе с короната и скъпоценностите, а самият той би отивал в спалнята на Дервла… Поне докато сополанката не достигне възраст, в която е безопасно да роди.

— Хм… Да. Има нещо вярно в това. Как се казва тази… принцеса?

— Ксерела или нещо такова.

— Не, не е така. Казва се… Зирила. Точно така, май Зирила.

— Варварско име.

— По-тихо, по дяволите…

— И по-сериозно! Държите се детински!

— Мерете си думите! Внимавайте да не ги сметна за обида!

— Ако искате удовлетворение, знаете къде да ме намерите, маркграфе!

— Тихо! По-спокойно! Императорът…

Не беше необходимо херолдът да полага големи усилия. Достатъчен беше един удар на тоягата му по паркета, за да се наведат всичките украсени с черни шапки глави на аристократи и рицари като житни класове при порив на вятъра. В тронната зала настана тишина, такава, че на херолда не му се наложи да напряга гласа си:

— Емхир вар Емрейс, Дейтвен Адан ин Карн аеп Монруд!

Белият Пламък, Танцуващ на Гробовете на Враговете си, влезе в залата. Премина покрай редицата дворяни с обичайната си бърза крачка, енергично размахвайки лявата си ръка. Черното му облекло по нищо не се различаваше от дрехите на дворяните, освен по отсъствието на бяла яка. Тъмните коси на императора, както винаги — несресани, се поддържаха в относителен ред от тесен златен обръч, на шията му проблясваше императорската верижка.

Емхир доста небрежно приседна на трона, поставен върху платформа, постави лакът на страничната облегалка и опря брадичка на дланта си. Не преметна крака си през другия подлакътник, което означаваше, че е задължително да се спазва церемонията. Нито една от наведените глави не се повдигна дори мъничко.

Императорът се изкашля гръмко, без да сменя позата си. Придворните си поеха дъх и се изпъчиха. Херолдът отново удари с тоягата си по паркета.

— Цирила Фиона Елен Рианон, кралица на Цинтра, княгиня на Бруге и дукеса на Соден, наследница на Инис Ард Скелиг и Инис Ан Скелиг, сюзеренка на Атре и Аб Яра!

Всички погледи се обърнаха към вратата, на която стоеше високата и изпълнена с достойнство Стела Конгрев, графиня Лидертал. До графинята вървеше притежателката на всички току-що изброени, доста внушителни титли. Слабичка, светлокоса, невероятно бледа, леко прегърбена, с дълга бяла рокля. Рокля, в която явно се чувстваше неуютно и не на място.

Емхир Дейтвен се изправи в трона, а дворяните веднага се поклониха дълбоко. Стела Конгрев дискретно побутна светлокосата девойка, двете дефилираха покрай редицата наведени в поклон аристократи, представители на най-видните родове в Нилфгард. „Сега ще се спъне“ — помисли си графинята.

Цирила Фиона Елен Рианон се спъна.

„Грозновата и кльощава — помисли си графинята, приближавайки се към трона. — Нестройна, а на всичко отгоре — и не особено схватлива. Но аз ще направя от нея красавица. Ще направя от нея кралица, както ми заповяда, Емхир.“

Белият Пламък на Нилфгард ги разглеждаше от висотата на трона си. Както винаги, очите му бяха леко присвити, а върху устните му танцуваше намек за подигравателна усмивка.

Кралицата на Цинтра се спъна отново. Императорът опря лакът на облегалката на трона и докосна с длан бузата си. Усмихна се. Стела Конгрев беше вече достатъчно близо, за да разпознае от кой тип е усмивката му. Вцепени се от ужас. „Нещо не е наред — помисли си тя. — Нещо не е както трябва. Ще летят глави. Велико слънце, ще летят глави…“

Овладя се, след което се поклони и накара девойката да направи същото.

Емхир вар Емрейс не стана от трона. Но наведе леко глава. Дворяните затаиха дъх.

— Кралице — обади се Емхир. Девойката настръхна. Императорът не гледаше към нея. Гледаше към събралите се в залата дворяни. — Кралице — повтори той, — щастлив съм, че мога да те приветствам в моя дворец и в моята държава. Давам ти думата си на император, че е близко денят, в който всички принадлежащи ти по право титли ще се върнат при теб заедно със земите, които са твои по наследство и на които си законен и безспорен собственик. Узурпаторите, които се разпореждат в твоите владения, започнаха война срещу мен. Те ме нападнаха, като при това заявиха, че защитават твоите права и справедливи претенции. Така че нека целият свят знае, че се обръщаш за помощ към мен, а не към тях. Нека целият свят знае, че тук, в моята държава, ти ще си върнеш почестите на сюзерен и кралското име, докато за моите врагове беше само една изгнаница. Нека целият свят знае, че в моята държава ти си в безопасност, докато моите врагове не само че отказваха да ти върнат короната, но и се опитваха да ти отнемат живота.

Погледът на императора на Нилфгард се спря върху пратениците на Естерад Тисен, владетелят на Ковир, и върху посланика на Недамир, кралят на Лигата от Хенфорс.

— Нека целият свят научи истината, включително и кралете, които се правеха, че не знаят на чия страна е справедливостта. И нека целият свят знае, че ще ти бъде оказана помощ. Твоите и моите врагове ще бъдат сразени. В Цинтра, в Соден и Бруге, в Атре, на островите Скелиге и в устието на Яра отново ще се възцари мир, а ти ще си върнеш трона, за радост на твоите земляци и всички почитащи справедливостта хора.

Девойката с бялата рокля наведе глава още по-ниско.

— А преди това да стане — продължи Емхир, — в моята държава ще получиш полагащото ти се уважение — както от мен, така и от всичките ми поданици. И тъй като в твоето кралство все още гори пламъкът на войната, като доказателство за почитта, уважението и приятелските чувства на Нилфгард към теб, ти давам титлите принцеса на Рован и Имлак, и владетелка на замъка Дарн Рован, към който сега ще отпътуваш, за да очакваш там идването на по-спокойни, щастливи времена.

Стела Конгрев се овладя и не допусна върху лицето й да се появи дори следа от учудване. „Той не я оставя при себе си — помисли си тя, — а я изпраща в Дарн Рован, на края на света, там, където самият той никога не ходи. Очевидно няма намерение да се жени за тази девойка и не мисли за скорошен брак. Явно дори не иска да я вижда. Тогава защо се е отървал от Дервла? Каква е работата?“

Тя се сепна и бързо хвана девойката за ръката. Аудиенцията беше приключила. Когато излизаха от залата, императорът не гледаше към тях. Придворните се кланяха.

Емхир вар Емрейс изчака да излязат и преметна крак върху подлакътника на трона.

— Кеалах — каза той. — При мен.

Сенешалът се спря на полагащото се според дворцовия етикет разстояние и се наведе в поклон.

— По-близо — каза Емхир. — Ела по-близо, Кеалах. Ще говоря тихо. И това, което ще кажа, е предназначено изключително и само за твоите уши.

— Ваше Височество…

— Какво още е предвидено за днес?

— Приемане на акредитивните писма и връчване на екзекватури[39] на посланика на крал Естерад от Ковир — издекламира бързо сенешалът. — Назначаване на наместници, префекти и палатини в новите провинции и палатинати. Утвърждаване на графската титла и границите на владенията на…

— Ще връчим на посланика екзекватура и ще го приемем в лична аудиенция. Всичко останало — за утре.

— Слушам, Ваше Височество.

— Кажи на виконт Еидон и на Скелен веднага след аудиенцията на посланика да се явят в библиотеката. Тайно. Ти също ела. И доведи онзи ваш главен маг, онзи гадател… Как му беше името?

— Ксартисиус, Ваше Височество. Живее в кулата извън града…

— Не ме интересува къде живее. Прати хора за него, нека го доведат в покоите ми. Тихо, без много шум, тайно.

— Ваше Височество… Разумно ли е този астролог…

— Дадох заповедите си, Кеалах.

— Слушам.

Не минаха и три часа и всички призовани се срещнаха в императорската библиотека. Повикването не учуди Ватие де Ридо, виконт Еидон. Ватие ръководеше военното разузнаване. Емхир го викаше много често — в края на краищата бяха във война. Не се учуди и Стефан Скелен, наричан Кукумявката, изпълняващ в императорския двор функцията на коронер[40], ръководител на тайните служби и специалист по особени поръчения. Кукумявката никога не се учудваше от нищо.

Затова пък третият от повиканите беше невероятно учуден. Още повече, че императорът се обърна първо именно към него:

— Маестро Ксартисиус.

— Ваше Императорско Величество…

— Трябва да науча местоположението на една личност. Личност, която е изчезнала или някой я укрива. Може да е и в затвор. Магьосниците, на които някога възложих задачата да я намерят, се провалиха. Ще се заемеш ли?

— На какво разстояние се намира… би могла да се намира въпросната личност?

— Ако знаех, нямаше да се нуждая от твоите услуги.

— Моля за извинение, Ваше Императорско Височество… — каза астрологът, заеквайки. — Работата е там, че големите разстояния затрудняват астромантиката, практически я изключват… Хъм, хъм… А ако тази личност се намира под магическа защита… Мога да опитам, обаче…

— По-накратко, маестро.

— Трябва ми време… И компоненти за заклинанията… Ако разположението на звездите бъде благоприятно, то… Хъм, хъм… Ваше Императорско Височество, това, за което питате, е много сложно… Трябва ми време…

„Още малко, и Емхир ще заповяда да го побият на кол — помисли си Кукумявката. — Ако вълшебникът не престане да бърбори…“

— Маестро Ксартисиус — прекъсна го императорът неочаквано учтиво, даже меко. — Ще получиш всичко, от което се нуждаеш. Включително и време. В границите на разумното.

— Ще направя каквото е по силите ми — увери го астрологът. — Но ще мога да установя само приблизителното местонахождение… Това ще е район или радиус…

— Какво?

— Астромантиката… — заекна Ксартисиус. — При големи разстояния астромантиката позволява само приблизително локализиране… Много приблизително, с голям толеранс… С много голям толеранс. Наистина не знам дали ще успея…

— Ще успееш, маестро — процеди императорът, а тъмните му очи проблеснаха зловещо. — Имам пълно доверие в твоите способности. Що се отнася до толеранса, колкото по-малък бъде твоят, толкова по-голям ще бъде моят.

Ксартисиус се присви.

— Трябва да знам точната дата на раждане на въпросната личност — измънка той. — По възможност — и часа… Много полезно би било и да получа някой предмет, принадлежал на тази личност…

— Коса — каза тихо Емхир. — Може ли да бъде коса?

— Ооо! — развесели се астрологът. — Това значително ще улесни нещата… Ех, да можех да получа и малко от изпражненията или урината…

Очите на Емхир опасно се присвиха, а магът се преви в нисък поклон.

— Покорно се извинявам на Ваше Императорско Величество… — измънка той. — Моля за извинение… Разбирам… Да, косата ще е достатъчна… Напълно достатъчна… Кога ще мога да я получа?

— Ще ти я доставят още днес, заедно с датата и часа на раждане. Няма да те задържам повече, маестро. Връщай се в кулата си и започвай да следиш съзвездията.

— Нека Великото слънце бди над Вашето Императорско…

— Добре, добре. Можеш да си тръгваш.

„Сега сме ние — помисли си Кукумявката. — Интересно, какво ли ни очаква?“

— Всеки, който разгласи и дума от това, което ще бъде казано след малко тук — изрече бавно императорът, — го чака разпъване на четири. Ватие!

— Слушам, Ваше Височество.

— По какъв начин попадна тук… тази принцеса? Кой е отговорен?

— От крепостта Настрог — сбърчи чело началникът на разузнаването. — Нейно Височество беше конвоирана от гвардейци под командването на…

— Не те питам за това, по дяволите! Откъде девойката се взе в Настрог, във Верден? Кой я доведе в крепостта? Кой е комендант там в момента? Кой е този, от когото получихме съобщението? Годиврон какъв беше там?

— Годиврон Питкаирн — каза бързо Ватие де Ридо. — Разбира се, той беше информиран за мисията на Риенс и граф Кахир аеп Кеалах. Три дни след събитията на остров Танед в Настрог са се явили двама души. По-точно — един човек и един полуелф. Позовавайки се на разпореждане на Риенс и граф Кахир, те са предали принцесата на Годиврон.

— Аха — усмихна се императорът и Кукумявката почувства как раменете му изстиват. — Вилгефорц се зарече да хване Цирила на Танед. Риенс ми гарантира същото. Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах получи ясни заповеди в това отношение. И ето, че в Настрог, при река Яр, три дни след аферата на острова, Цирила е била доведена не от Вилгефорц, Риенс или Кахир, а от човек и полуелф. Годиврон, разбира се, не е и помислил да ги арестува?

— Не. Да го накажа ли за това, Ваше Височество?

— Не.

Кукумявката преглътна. Емхир мълчеше, потривайки челото си, огромният диамант на пръстена му блестеше като звезда. След малко императорът вдигна глава.

— Ватие.

— Ваше Височество?

— Вдигни на крак всичките си подчинени. Заповядвам да бъдат хванати Риенс и граф Кахир. Предполагам, че се намират на територии, които още не са превзети от нашите войски. Така че използвайте Scoia’tael или елфите на кралица Енид. И двамата арестувани да бъдат откарани в Дарн Руах и да бъдат подложени на изтезания.

— За какво да ги разпитваме, Ваше Височество? — присви очи Ватие де Ридо, правейки се, че не вижда колко бледо е станало лицето на сенешал Кеалах.

— За нищо. По-късно, когато поомекнат, аз ще ги разпитам лично. Скелен!

— Да?

— Веднага след като този скапаняк Ксартисиус… Ако този дърдорко-копрофил[41] успее да установи това, което му наредих да установи… Тогава ще организираш в посочения от него район търсенето на една личност. Ще получиш описанието й. Не е изключено астрологът да посочи територия, която е под наша власт, тогава ще вдигнеш на крак всички, отговарящи за тази територия. Целият граждански и военен апарат. Това е въпрос с най-висш приоритет. Разбра ли?

— Тъй вярно. Мога ли само…

— Не можеш. Сядай и слушай, Кукумявко. Най-вероятно Ксартисиус няма да успее да установи нищо. Личността, която му наредих да търси, вероятно не е на наша, а на чужда територия и е под магическа закрила. Залагам си главата, че търсената личност се намира на същото място, където е и нашият загадъчно изчезнал приятел, магьосникът Вилгефорц от Рогевеен. Така че ти, Скелен, ще сформираш и подготвиш специален отряд, който ще командваш лично. Ще подбереш хора сред най-добрите. Те трябва да бъдат готови на всичко… и да не са суеверни. Тоест да не се страхуват от магии.

Кукумявката вдигна вежди.

— Твоят отряд — завърши Емхир — ще получи задачата да атакува и превземе засега неизвестното ми, но вероятно добре замаскирано и добре охранявано убежище на Вилгефорц. Нашият бивш приятел и съюзник.

— Разбрах — каза безстрастно Кукумявката. — Търсената личност, която вероятно ще е там, трябва да бъде хваната, без да падне й косъм от главата й, както се досещам?

— Правилно се досещаш.

— А Вилгефорц?

— На Вилгефорц може и да му падне някой косъм. — Императорът се усмихна зловещо. — Даже е задължително. Заедно с главата. Това се отнася и за другите магьосници, намерени в убежището му. Без изключения.

— Разбирам. Кой ще се заеме с издирването на убежището на Вилгефорц?

— Ти, Кукумявко.

Стефан Скелен и Ватие де Ридо се спогледаха. Емхир се облегна назад в креслото.

— Всичко е ясно, нали? И така… Какво има, Кеалах?

— Ваше Височество… — изстена сенешалът, на когото, изглежда, до този момент никой не обръщаше внимание. — Моля ви за милост…

— Няма милост за предателите. Няма милост за онези, които се противят на волята ми.

— Кахир… Моят син…

— Твоят син… — Емхир присви очи. — Още не знам в какво се е провинил синът ти. Иска ми се да вярвам, че вината му е само в неговата глупост и некадърност, а не в предателство. Ако е така, ще бъде обезглавен, а не разпънат на колело.

— Ваше Височество, Кахир не е предател… Кахир не би могъл…

— Достатъчно, Кеалах, нито дума повече! Виновните ще бъдат наказани. Те се опитаха да ме измамят, а аз не прощавам това. Ватие, Скелен, след час ще се явите да вземете подписаните инструкции, заповеди и пълномощия, след което незабавно ще пристъпите към изпълнение на задачите. И още нещо — не мисля, че има нужда да допълвам, че девойката, която неотдавна видяхте в тронната зала, трябва да си остане за всички Цирила, кралица на Цинтра и принцеса на Рован. За всички. Заповядвам ви да смятате това за държавна тайна и въпрос от първостепенна важност за държавата.

Събралите се погледнаха смаяно императора. Дейтвен Адан ин Карн аеп Морвуд леко се усмихна:

— Или още не сте разбрали? Вместо истинската Цирила от Цинтра са ми подхвърлили някаква смотанячка. Предателите вероятно са се заблуждавали, че няма да я разпозная. Но аз ще разпозная истинската Цири. Ще я разпозная дори на края на света или в мрака на пъкъла.

Шеста глава

Голяма загадка е, че еднорогът, макар и небивало плашлив и боящ се от хората, когато срещне жена, която още не е общувала със съпруга си телесно, тозчас отива при нея, застава на колене и без никакъв страх полага главата си в скута й. Говори се, че отдавна, в незапомнени времена имало жени, които направили от това истинска професия. Живеели дълги години в безбрачие и въздържание, за да могат да служат на ловците като примамки за еднорози. Обаче скоро се изяснило, че еднорогът отива само при млади девици, а на по-старите не обръща внимание. Бидейки умно животно, еднорогът разбира прекрасно, че прекалено дълго продължилото девичество е подозрително и неестествено.

Physiologus

Събуди се от усещането за горещина. Веднага дойде на себе си от жегата, изгаряща кожата й като нагорещеното желязо на палач.

Не можеше да помръдне главата си, нещо я държеше. Дръпна се рязко и изкрещя от болка, чувствайки как кожата в областта на слепоочието й се разкъсва. Отвори очи. Камъкът, на който беше облегнала главата си, беше тъмнокафяв от засъхнала кръв. Опипа слепоочието си и усети под пръстите си твърд струпей. Съобрази, че е бил залепен за камъка и се е откъснал, когато е размърдала главата си. Раната й отново започна да кърви. Цири се изкашля, изхрачи се и изплю пясък заедно с гъстата, лепкава слюнка. Надигна се на лакти, после седна и се огледа.

От всички посоки я заобикаляше камениста, сиво-червена, осеяна с проломи и издатини равнина, тук-таме разнообразена от купчини камъни или огромни скали със странна форма. Високо над равнината висеше огромно нажежено слънце, което оцветяваше в жълто цялото небе и деформираше пейзажа чрез блясъка си и трепкането на въздуха.

„Къде съм?“

Докосна внимателно разбитото си, подпухнало слепоочие. Болеше. Много болеше. „Лошо съм се порязала — помисли си, — сигурно здравата съм се влачила по земята.“ В този момент видя раздърпаните си дрехи и откри нови огнища на болка — на кръста, по гърба, по ръцете и бедрата. При падането й прахта, острите песъчинки и дребният чакъл се бяха забили навсякъде — из косата, в ушите и дори в очите й, които горяха и сълзяха. Пламтяха дланите и лактите й, протрити до кръв.

Бавно и внимателно изпъна краката си и отново изстена, защото лявото й коляно реагира на движението с пронизваща, тъпа болка. Тя го опипа през кожата на панталоните, но не откри отоци. При дишането усещаше зловещо пробождане отстрани, а опитът да се наведе я накара да извика, прободена от остър спазъм в долната част на гърба. „Как съм се пребила — помисли си тя. — Но като че ли нищо не съм счупила. Ако бях счупила кост, щеше да ме боли много повече. Цяла съм, само че малко понатъртена. Мога да стана. И ще го направя.“

Бавно, икономисвайки движенията, тя зае нужната поза, неловко застана на колене, опитвайки се да предпази разбитото си коляно. После застана на четири крака, охкайки, стенейки и пъшкайки. След известно време, което й се стори цяла вечност, успя да се изправи. Но само за да се строполи отново върху камъните, защото световъртежът моментално подкоси краката й. Внезапно усети как й се повдига и се извъртя настрани. Нагорещените камъни я изгаряха като въглени.

— Няма да стана — изхлипа тя. — Не мога… Ще се изпека на това слънце…

В главата й пулсираше тъпа, коварна, неотстъпчива болка. Всяко нейно движение усилваше болката, затова Цири престана да се движи. Закри главата си с ръце, но жегата скоро стана непоносима. Осъзна, че все пак трябва да се скрие от нея. Преодоля обезсилващото съпротивление на наболяващото я тяло, и присвила очи от пробождащата болка в слепоочието, запълзя на четири крака към голям камък. Вятърът беше придал на камъка формата на странна гъба, чиято недооформена шапка хвърляше някаква сянка, макар и малка. Цири се сви на кълбо под нея, започна да кашля и да подсмърча.

Лежа, докато странстващото по небето слънце отново не я достигна с потоците изливащ се отгоре огън. Изпълзя до другата страна на камъка, но установи, че това няма да й помогне. Слънцето беше в зенит, каменната гъба на практика нямаше сянка. Цири притисна длани към слепоочията си, разкъсвани от пронизваща болка.

* * *

Събуди се, усещайки как цялото й тяло трепери. Огненото кълбо на слънцето беше загубило ослепителния си златист цвят. Сега се беше спуснало по-ниско над назъбените скали и беше оранжево. Жегата беше понамаляла.

Цири с усилие седна и се огледа наоколо. Главоболието й беше поутихнало. Опипа главата си и установи, че жегата е изсушила струпея на слепоочието й, превръщайки го в твърда, хлъзгава коричка. Обаче тялото продължаваше да я боли, струваше й се, че на него няма нито едно здраво място. Тя се изкашля, пясъкът в зъбите й изскърца; опита се да се изплюе. Безуспешно. Опря гръб на камъка, все още излъчващ топлина. „Най-накрая престана да пече — помисли си тя. — Сега, когато слънцето залязва, вече може да се понася, а скоро…

Скоро ще падне нощ.“

Тя потрепери.

„Къде се намирам, по дяволите? Как да се измъкна оттук? И накъде? В коя посока трябва да тръгна? А може би не трябва да помръдвам оттук, а да чакам да ме намерят? Та нали ще ме търсят. Гералт. Йенефер. Та нали те няма да ме оставят сама…“

Отново се опита да се изплюе и отново не успя. И тогава разбра.

Жаждата.

Тя си спомняше. Още тогава, по време на бягството й, я измъчваше жажда. На седлото на врания кон, на който се беше качила, за да избяга към Кулата на чайката, имаше дървена манерка, тя помнеше добре това. Но тогава не можеше нито да я отвори, нито да я вземе със себе си, нямаше време. А сега нямаше манерка. Сега нямаше нищо. Нищо, освен острите нагорещени камъни, освен опъващия кожата й струпей на слепоочието, освен болката по цялото тяло и пресъхналото гърло, което не можеше да навлажни дори чрез преглъщане на слюнка.

„Не мога да остана тук. Трябва да потърся вода. Ако не намеря вода, ще умра.“

Тя опита да се надигне, наранявайки пръстите си от дращене по каменната гъба. Изправи се. Направи крачка. И със стон падна на четири крака, повалена от сух пристъп на гадене. Обхванаха я спазми и толкова силен световъртеж, че се наложи пак да легне.

„Безсилна съм. И сама. Отново. Всички ме предадоха, зарязаха ме, оставиха ме сама. Както някога…“

Цири почувства как невидими пипала стискат гърлото й, как болезнено се свиват мускулите на челюстите й, как започват да треперят напуканите й устни. Тя си спомни думите на Йенефер: „Няма по-отвратителна гледка от плачеща магьосница.“ „Но нали мен никой няма да ме види тук? Никой…“

Свита на кълбо под каменната гъба, Цири изхлипа и избухна в зловещ плач. Без сълзи.

Когато най-накрая вдигна подпухналите си, непослушни клепачи, тя видя, че жегата се е смекчила още повече, а небето, допреди малко жълто, беше придобило обичайния си тъмносин цвят, и — о, чудо! — по него се виждаха тънките бели нишки на облаци. Слънчевият диск беше почервенял, беше се спуснал още по-ниско, но все още изливаше върху пустинята вълни от пулсираща жега. А може би жегата извираше от нагорещените камъни?

Цири седна, констатирайки, че болката в главата й и в разбитото й тяло е престанала да я тормози. Сега тя беше нищо в сравнение със засмукващата болка, нарастваща в стомаха й, и с жестокото, каращо я да кашля стържене в пресъхналото гърло.

„Няма да се поддам — помисли си. — Не бива да се поддавам. Както и в Каер Морхен, трябва да стана, да се преборя, да победя, да задуша болката и слабостта в себе си. Трябва да стана и да вървя. Сега поне знам посоките. Там, където сега е слънцето, е запад. Трябва да вървя, трябва да намеря вода и нещо за ядене. Длъжна съм. Иначе ще загина. Това е пустиня. Попаднала съм в пустиня. Това, в което влязох в Кулата на чайката, е бил магически портал, магьосническо приспособление, с помощта на което е възможно пренасянето на големи разстояния…“

Порталът в Тор Лара беше доста странен. Когато избяга на последния етаж, установи, че там няма нищо, дори прозорци, само голи, покрити с плесен стени. И на една от стените изведнъж се запали неправилен овал, излъчващ бяла светлина. Тя се поколеба, но порталът я притегляше, приканваше я, направо я молеше да мине през него. А друг изход нямаше, само този светещ овал. Така че тя затвори очи и пристъпи през него.

А после имаше само ослепителна яркост и шеметен водовъртеж, вихър, лишаващ от дъх и притискащ ребрата. Тя помнеше и полет в тишина, студ и пустота, а после отново избухване и бушуващ въздух. Над нея всичко беше синьо, а отдолу беше мъглива сивота…

Порталът я изстреля в полет, както орле пуска прекалено тежка за него риба. Когато падна върху камъните, веднага изгуби съзнание. Не знаеше за колко време.

„В храма съм чела за порталите — спомни си тя и изтръска пясъка от косите си. — В книгите се споменаваше за телепортали, действащи изкривено или хаотично и пренасящи до неясно къде. Порталът в Кулата на чайката е бил точно такъв. Изхвърлил ме е някъде на края на света. Никой не знае къде. Никой няма да ме търси тук и никой няма да ме намери. Ако остана тук, ще умра.“

Изправи се. Мобилизирайки всичките си сили и придържайки се за скалата, направи първата си крачка. После втора. И трета.

Още с първите крачки разбра, че токите на десния й ботуш са скъсани и горната част на ботуша се смъква, затруднявайки ходенето. Седна, този път умишлено, а не по принуда, и огледа дрехите и снаряжението си. Съсредоточи се върху това действие и забрави за умората и болката.

Първото, което откри, беше камата й. Беше забравила за нея — ножницата се беше плъзнала назад, към гърба й. На колана й, до камата, както обикновено, беше окачена малка кесия. Подарък от Йенефер. Кесията съдържаше онова, което „една дама винаги трябва да има в себе си“. Цири развърза кесийката. За жалост стандартната екипировка за дами не беше разчетена за ситуацията, в която беше изпаднала. В кесията имаше гребен от костенурка, универсално ножче-пила за нокти, опакован, стерилизиран тампон от ленена тъкан и малка кутийка с крем за ръце.

Цири веднага намаза с крема горещото си лице и устните си и моментално облиза влагата. Без да му мисли много, излиза набързо кутийката, наслаждавайки се на мазнината и капчиците успокоителна влага. Използваните за ароматизиране на крема лайка, амбра и камфор имаха отвратителен вкус, но й подействаха освежаващо.

Тя завърза ботуша си с измъкнато от ръкава ремъче, изправи се и тупна няколко пъти с крак за проба. Развърза тампона и направи от него широк бинт, с който превърза разбитото си слепоочие и изгореното от слънцето чело.

Стана на крака, оправи колана си, премести камата си по-близо до лявото бедро, машинално я измъкна от ножницата и провери с палец острието. Както и очакваше, беше наострено.

„Имам оръжие — помисли си. — Аз съм вещерка. Не, няма да загина тук. Глада ще го изтърпя — в храма на Мелителе понякога трябваше да се пости цели два дни. Но водата… Трябва да търся вода. Ще търся, докато не намеря. Тази проклета пустиня трябва да свършва някъде. Ако това беше голяма пустиня, щях да знам за нея, щях да я забележа на картите, които разглеждахме с Яре. Яре… Интересно, какво ли прави той сега…

Тръгвам — реши тя. — Тръгвам на запад — вижда се накъде залязва слънцето, това е единствената сигурна посока. Нали аз никога не бъркам, винаги знам в коя посока трябва да се върви. Ако се наложи, ще вървя цяла нощ. Аз съм вещерка. Веднага, щом се върнат силите ми, ще започна да тичам, като по Пътя. Тогава ще достигна бързо до края на пустинята. Ще издържа. Трябва да издържа… Ха, Гералт сигурно неведнъж е бил в пустини като тази, а кой знае, може да е бил и в по-лоши…

Тръгвам.“

Пейзажът не се беше променил след първия час ходене. Наоколо все така нямаше нищо друго освен камъни, сиво-червени, остри, премятащи се под краката, изискващи да се стъпва предпазливо. От пукнатините редките храсти, сухи и бодливи, протягаха оплетените си клони към нея. При първия попаднал й храст Цири се забави, надявайки се да намери листа или млади клонки, които да може да изсмуче или сдъвче. Но храстът имаше само разраняващи пръстите тръни. От него дори не можеше да се издяла тояга. Вторият и третият храст бяха същите и тя спря да обръща внимание на следващите — отминаваше ги, без да се спира.

Смрачи се бързо. Слънцето се спусна към назъбения хоризонт, небето се обагри в червено и пурпурно. Със здрачаването захладня. Отначало това я зарадва — студът облекчаваше изгорената кожа. Обаче скоро стана още по-студено и започнаха да й тракат зъбите. Тя ускори крачка, надявайки се, че ще се сгрее, но усилието отново пробуди болката в хълбока и коленете. Започна да накуцва. Отгоре на всичко слънцето се скри изцяло зад хоризонта и моментално се спусна мрак. Беше новолуние, а звездите, от които искреше цялото небе, не помагаха. Скоро Цири престана да вижда къде стъпва. Няколко пъти падна, раздирайки болезнено кожата на китките си. Два пъти стъпалата й пропадаха в пукнатини между камъните и единствено заучените вещерски движения я спасиха от счупване или изкълчване на краката. Осъзна, че така няма да се получи нищо — ходенето в тъмнината беше невъзможно.

Седна на един плосък базалтов блок, чувствайки обезоръжаващо отчаяние. Нямаше представа дали е успяла да спази посоката — отдавна беше изгубила от поглед точката, в която слънцето беше изчезнало зад хоризонта. Около нея вече имаше само кадифена, непрогледна тъмнина. И пронизващ студ. Студ, който я парализираше, жилеше ставите й и я караше да се свива и да се опитва да скрие глава между наболяващите я рамене. Цири започна да тъгува по слънцето, макар да знаеше, че заедно с неговото завръщане върху камъните отново ще започне да се лее жега, която тя нямаше да може да понесе и заради която нямаше да е в състояние да продължи да ходи. Момичето усети как гърлото й отново се свива от желание да заплаче, как я обземат отчаяние и безнадеждност. Но този път отчаянието и безнадеждността се смениха с гняв.

— Няма да плача! — извика тя в мрака. — Аз съм вещерка! Аз съм… Магьосница.

Цири вдигна ръце, притисна длани към слепоочието си. Силата е навсякъде. Във водата, във въздуха, в земята…

Бързо се изправи и протегна ръце; бавно и неуверено направи няколко крачки, трескаво търсейки извори. Провървя й. Почти веднага почувства в ушите си познатия шум и пулсиране, почувства енергията, бликаща от водната жила, скрита дълбоко под земята. Започна да черпи Сила, предпазливо забавяйки дишането си; знаеше, че е отслабнала, а в такова състояние рязкото постъпване на кислород в мозъка й може да я накара да изгуби съзнание, което да обезсмисли усилията й. Енергията постепенно я изпълваше, донасяйки познатата моментна еуфория. Белите й дробове започнаха да работят по-бързо и ефективно. Цири овладя ускореното дишане — пренасищането с кислород също можеше да има фатални последици.

Получи се.

„Първо умората — помисли си тя. — Първо тази парализираща болка в ръцете и бедрата. После студът. Трябва да повиша температурата на тялото си…“

Постепенно си припомни жестовете и заклинанията. Някои от тях направи и изговори прекалено бързо — внезапно обзелите я спазми и световъртеж накараха коленете й да омекнат. Тя седна на базалтовата плоча, успокои треперещите си ръце и овладя накъсаното си, неритмично дишане.

Повтори формулата, налагайки си да бъде спокойна и прецизна, напълно съсредоточена. Този път резултатът беше незабавен. Разтри бедрата и врата си, по които усещаше обхващащата я топлина. Изправи се, почувства как умората изчезва, а наболяващите я мускули започнаха да се отпускат.

— Аз съм магьосница! — извика тя, вдигайки високо ръце в знак на триумф. — Яви се, безсмъртна Светлина. Призовавам те! Aen’drean va, eveigh Aine!

Малко топло кълбо от светлина се издигна от дланта й като пеперуда, хвърляйки върху камъните подвижна мозайка от сенки. С бавно движение на ръката Цири успокои кълбото и го премести така, че да увисне пред нея. Това не беше най-доброто решение — светлината я заслепяваше. Тя придвижи светлината зад гърба си, но и това нямаше добър ефект — собствената й сянка падна върху пътя й, влошавайки видимостта. Цири бавно премести светещата сфера отстрани, спря я малко по-високо от дясното си рамо. Макар кълбото да не можеше да се сравнява с истинската магическа Aine, девойката беше невероятно горда от своя подвиг.

— Ха! — възкликна тя надуто. — Жалко, че Йенефер не вижда това!

Цири тръгна нататък бодро и енергично, като крачеше бързо и избираше уверено пътя под мъждукащата и неуверена светлина, създавана от кълбото. Докато вървеше, се опитваше да си спомни и други заклинания, но нито едно от тях не беше подходящо за конкретната ситуация, при това някои изискваха твърде много усилия и тя малко се боеше от тях, не искаше да ги използва, без да е крайно необходимо. За съжаление не знаеше нито едно заклинание, способно да създаде храна или вода. Знаеше, че такива заклинания съществуват, но не умееше да използва нито едно от тях.

В светлината на магическата сфера мъртвата допреди малко пустиня изведнъж се изпълни с живот. Под краката на Цири тромаво прибягваха лъскави бръмбари и мъхнати паяци. Малък жълто-червен скорпион, влачещ след себе си сегментна опашка, бързо пресече пътя й и се скри в един процеп между камъните. Зелено гущерче с дълга опашка се стрелна в мрака, шумолейки върху чакъла. Пред нея се разбягаха някакви наподобяващи едри мишки гризачи, чевръсти и високо подскачащи на задните си лапи. На няколко пъти тя зърваше в тъмнината блясък на очи, а веднъж чу и смразяващо кръвта съскане, излизащо изпод една камара камъни. Ако преди това се беше надявала да хване нещо подходящо за ядене, то това съскане окончателно я отказа да търси в камъните. Започна да гледа внимателно в краката си, спомняйки си за всички онези гравюри, които беше разглеждала в Каер Морхен. Гигантски скорпион. Скарлетия. Ужасница. Вихт. Ламя. Ракопаяк. Чудовища, живеещи в пустините. Тя вървеше, боязливо се оглеждаше и внимателно се ослушваше, като стискаше с потната си длан дръжката на камата.

След няколко часа светещото кълбо помръкна и хвърляният около нея кръг светлина намаля и се разми. Цири едва успя да се съсредоточи и пак изрече заклинанието. За няколко секунди кълбото засвети ярко, но веднага помръкна отново. Положеното усилие я накара да се олюлее, пред очите й заиграха черни и червени петна. Тя седна тежко, карайки чакъла и камъчетата под нея да изскърцат.

Кълбото угасна напълно. Цири вече не се опитваше да направи заклинанието — изтощението, опустошението и липсата на енергия, които чувстваше, предварително обричаха опитите й на провал.

Пред нея, далеч на хоризонта, се надигаше неясен отблясък.

„Загубила съм пътя — с ужас осъзна тя. — Всичко съм объркала… Отначало вървях на запад, а сега слънцето ще изгрее право пред мен. Това означава…“

Тя почувства смазваща умора и сънливост, които не отстъпваха дори пред сковаващия я студ.

„Няма да заспя — реши тя. — Не бива да заспивам… Не бива…“

Събуди се от пронизващ студ и видя, че се развиделява. Сковаващата болка, идваща от вътрешността на корема й, и сухото и мъчително стържене в гърлото я накараха да дойде на себе си. Опита се да стане. Не успя. Наболяващите я вкочанени крайници не искаха да я слушат. Опипа почвата около себе си и усети влага под пръстите си.

— Вода… — изхриптя тя. — Вода!

Треперейки с цялото си тяло, тя се надигна на четири крака, притисна устни към базалтовата плоча и започна трескаво да събира с език капките роса от гладката повърхност на камъка и да изсмуква влагата от процепите. В един от тях се беше събрала почти половин шепа роса — изпи я заедно с пясъка и не се реши да я изплюе. Огледа се.

Внимателно, за да не пропусне нищо, събра с език капките от тръните на нисък храст, който по мистериозен начин беше успял да израсне между камъните. На земята лежеше камата й. Тя не помнеше кога я е измъкнала от ножницата. Острието беше мътно от тънък слой роса. Цири грижливо и прецизно облиза студения метал.

Преодолявайки сковаващата тялото й болка, тя запълзя на четири крака, търсейки влага по по-далечните камъни. Но златният диск на слънцето изскочи иззад каменистия хоризонт, заля пустинята с ослепителна жълта светлина и мигновено изсуши камъните. Цири посрещна с радост увеличаващата се топлина, но разбираше, че скоро, подложена на безмилостната жега, ще започне да тъгува за нощния студ.

Обърна се с гръб към яркото кълбо. Там, където беше то, беше изток. А тя трябваше да върви на запад.

Горещината нарастваше, бързо набираше сила, скоро стана непоносима. Към пладне така я беше изтощила, че тя, ще не ще, трябваше да промени посоката на движение, за да потърси сянка. Най-накрая намери укритие — голям, наподобяващ гъба камък. Изпълзя под него.

И в този момент забеляза лежащ между камъните предмет. Това беше напълно излизаната от нея кутийка от крем за ръце.

Цири вече нямаше достатъчно сили, за да заплаче.

* * *

Гладът и жаждата надделяха над умората и отчаянието. Олюлявайки се, тя възобнови похода си. Слънцето печеше.

Далеч, на хоризонта, зад трептящата завеса на горещината, тя различи нещо, което можеше да бъде единствено планинска верига. Много далечна планинска верига.

Когато падна нощ, тя с огромно усилие почерпи Сила, но успя да измагьоса кълбо едва след няколко опита и това така я изтощи, че вече не можеше да продължи да върви. Изразходва цялата си енергия, но не можа да направи заклинание за стопляне и отпускане. Магическата светлина й придаваше смелост и повдигаше духа й, но студът я изтощаваше. Пронизващият и мъчителен студ не й позволи да заспи чак до сутринта. Тя трепереше и с нетърпение очакваше изгрева на слънцето. Извадила беше камата от ножницата и предвидливо я беше сложила върху камъните, за да се покрие металът с роса. Беше ужасно уморена, но гладът и жаждата прогонваха съня. Издържа до съмване. Беше още тъмно, когато се зае да излизва росата от острието на камата. Веднага щом се развидели, тя веднага се надигна на четири крака, за да потърси влага в цепнатините.

Чу съскане.

Един голям шарен гущер стоеше на най-близкия каменен блок. Беше разтворил беззъбата си паст срещу нея, виреше впечатляващия си гребен, стоеше изпъчен и удряше с опашката си по камъка. Пред гущера се виждаше малка, пълна с вода пукнатинка.

Отначало Цири уплашено отстъпи, но веднага я обзе отчаяние и дива ярост. Опипвайки наоколо с разперените си длани, попадна на ръбест камък.

— Тази вода е моя! — извика тя. — Моя!

Хвърли камъка. Не уцели. Гущерът подскочи на лапите си с дълги нокти и ловко се плъзна в каменния лабиринт. Цири се строполи до камъка и изсмука водата от цепнатината. Веднага забеляза нещо.

Зад камъка, в кръгла ниша, лежаха седем яйца, едва открояващи се на фона на червеникавия пясък. Момичето не се замисли дори за минута. Допълзя до гнездото на колене, хвана едно от яйцата и впи зъби в него. Кожестата черупка се пръсна, лепкавото й съдържание потече върху дланта й. Цири изсмука яйцето и облиза ръката си. Преглъщаше с усилие и изобщо не усещаше никакъв вкус.

Изсмука всичките яйца и остана да стои така, на четири крака, лепкава, мръсна, цялата в пясък, с висяща от зъбите й гъста субстанция, трескаво ровейки в пясъка и издавайки нечовешки стонове. Изведнъж застина.

Изправи се, принцесо! Не слагай лактите си върху масата! Внимавай как посягаш към чинията, да не изцапаш дантелите на ръкава си! Избърши си устните със салфетка и престани да мляскаш! О, богове, нима никой не е научил това дете как трябва да се държи на масата! Цирила!

Цири се разплака и сведе глава към коленете си.

* * *

Издържа да върви до пладне, но после жегата я победи и я принуди да спре за отдих. Скрита в сянката зад един каменен израстък, тя се отпусна в дълга дрямка. Сянката не й осигуряваше прохлада, но все пак беше по-добре, отколкото изгарящото слънце. Жаждата и гладът прогонваха съня.

Далечната планинска верига изглеждаше така, сякаш пламти и проблясва под лъчите на слънцето. „На върховете на тези планини — помисли си тя — може и да има сняг, може да има лед, може да има ручеи. Трябва да се добера дотам, и то бързо.“

Вървя почти цялата нощ. Определяше посоката по звездите. Цири съжаляваше, че не беше внимавала на занятията и не беше пожелала да изучава звездния атлас, съхраняващ се в храмовата библиотека. Разбира се, знаеше основните съзвездия — Седемте кози, Каната, Сърпът, Драконът и Зимната девица, но тези, които виждаше в момента, висяха високо над главата й и й беше трудно да се ориентира по тях. Най-накрая успя да избере от блещукащите мравчици една достатъчно ярка звезда, която според нея показваше нужната посока. Цири не знаеше каква е тази звезда и сама й даде име. Нарече я Окото.

* * *

Тя вървеше. Планинската верига, към която се беше насочила, не се беше приближила ни най-малко — и сега си беше толкова далече, колкото и предишния ден. Но й посочваше пътя.

Докато вървеше, се оглеждаше внимателно. Намери още едно гущерско гнездо, в него имаше четири яйца. Видя зелено растение, не по-голямо от пръстче, което по чудо беше израснало между камъните. Хвана голям кафяв бръмбар. И тънкокрак паяк.

Изяде всичко.

* * *

По пладне повърна всичко, което беше изяла, и изгуби съзнание. Когато се свести, потърси с очи поне малка сянка, но не намери и продължи да лежи, свита на кълбо, притиснала ръце към корема си.

След залез-слънце тръгна отново. Машинално. Няколко пъти падаше, изправяше се и продължаваше.

Вървеше. Трябваше да върви.

* * *

Вечер. Отдих. Нощ. Окото показва пътя. Ходене до пълно изтощение, настъпило дълго преди изгрева на слънцето. Отдих. Лош сън. Глад. Студ. Отсъствие на магическа енергия, неуспех при опита да се измагьоса светлина и топлина. Росата, излизана рано сутринта от острието на камата и пукнатините по камъните, само усилваше жаждата.

Когато слънцето изгря, тя заспа насред усилващата се топлина. Събуди я палещата жега. Изправи се, за да продължи да върви.

Падна в несвяст след по-малко от час ходене. Когато дойде на себе си, слънцето беше в зенит и печеше. Цири нямаше сили да търси сянка. Нямаше сили да стане на крака. Но тя стана.

Вървя. Без да се предава. През целия ден. И част от нощта.

* * *

Отново проспа най-силната жега, свила се на кълбо под наклонен, заровен в пясъка камък. Сънят беше лош и мъчителен — сънуваше вода, вода, която можеше да се пие. Огромни, бели водопади, заобиколени от мъгла и дъги. Пеещи ручеи. Малки горски изворчета под сенките на потопени във водата папрати. Миришещи на влажен мрамор дворцови фонтани. Плесенясали кладенци и преливащи ведра… Капки, стичащи се от разтапящи се ледени висулки… Вода. Студена оживителна вода, от която болят зъбите, но която има толкова чуден, неповторим вкус…

Събуди се, скочи на крака и тръгна в посоката, от която беше дошла. Връщаше се, олюлявайки се и падайки. Трябваше да се върне! Беше минала покрай вода! Беше минала, без да се спре. Покрай шумящ между камъните поток! Как можеше да е толкова безразсъдна!

Дойде на себе си.

Жегата отслабваше, наближаваше вечер. Слънцето сочеше на запад. Планините. Слънцето не можеше, нямаше право да е зад гърба й. Цири прогони миража, сдържайки сълзите си. Обърна се и продължи похода си към планините.

* * *

Вървя цялата нощ, но много бавно. Не стигна далеч. Заспиваше в движение и сънуваше вода. Изгряващото слънце я завари седнала на един каменен блок, вторачена в острието на камата си и оголила ръката си до лакътя.

Нали кръвта също е течност. И може да се пие.

Прогони виденията и кошмарите. Облиза покритото с роса острие на камата и продължи да върви.

* * *

Припадък. Дойде на себе си, изгаряна от слънцето и от нагорещените камъни.

Пред нея, отвъд трепкащата от горещината въздушна завеса, се виждаше ширналата се назъбена планинска верига.

Беше по-близо. Значително по-близо.

Но Цири вече нямаше сили. Тя седна.

Слънцето се отразяваше в камата, стисната в ръката й — тя пламтеше. Тя беше остра — Цири знаеше това.

„Защо се мъчиш? — попита камата със сериозния, спокоен глас на педантичната магьосница, наречена Тисая де Врие. — Защо се обричаш на страдания? Приключи с това най-накрая!“

„Не. Няма да се поддам.“

„Няма да издържиш. Знаеш ли как умират от жажда? Ти всеки момент ще полудееш и тогава вече ще бъде късно. Тогава вече няма да можеш да приключиш тази история.“

„Не. Няма да се поддам. Ще издържа.“

Тя прибра камата в ножницата. Стана на крака, олюля се, падна. Стана, поклащайки се, и тръгна напред.

Над себе си, високо в небето, видя лешояд.

* * *

Когато дойде в съзнание, не помнеше кога е припаднала. Не помнеше и колко дълго е лежала. Погледна нагоре. Към кръжащия над нея лешояд се бяха присъединили още два. Тя нямаше сили да стане.

Разбра, че това вече е краят. Прие този факт спокойно. Даже с облекчение.

* * *

Нещо я докосна.

Нещо побутна ръката й леко и внимателно. След дългата самота, когато я бяха обкръжавали само мъртви и неподвижни камъни, това докосване, въпреки изтощението, я накара да се надигне рязко — или поне да се опита да се надигне. Това, което я беше докоснало, изпръхтя и отскочи с топуркане.

Цири седна с усилие, потривайки с кокалчетата на пръстите си очите си, чиито крайчета бяха пълни с гной.

„Вече съм полудяла“, помисли си тя.

На няколко стъпки от нея стоеше кон. Цири запремигва. Не, това не беше мираж. Това наистина беше кон. Конче. Младо конче, почти жребче.

Тя дойде на себе си. Облиза съсухрените си устни и се изкашля. Кончето отскочи, скърцайки с копита по чакъла. Движеше се много странно и цветът му също беше странен — нещо средно между жълтеникав и сив. Но може само така да й се струваше, защото слънцето й блестеше в очите.

Кончето изпръхтя и се приближи на няколко крачки. Сега Цири го виждаше по-добре. Толкова добре, че освен необичайния цвят забеляза и странности в структурата му — малка глава, необичайно дълга шия, тънки крака, дълга и дебела опашка. Кончето се спря, погледна Цири и завъртя глава в профил. Цири беззвучно си пое дъх.

От изпъкналото чело на кончето стърчеше рог, дълъг поне две педи.

„Това е напълно невъзможно — помисли си Цири, докато идваше на себе си и събираше мислите си. — Та нали на света вече няма еднорози, защото са измрели. Дори във вещерската книга в Каер Морхен нямаше еднорози! Четох за тях само в «Книга за митовете» в храма… А, и във Physiologus, която разглеждах в банката на господин Джанкарди, имаше илюстрация, изобразяваща еднорог… Но онзи еднорог приличаше повече на козел, отколкото на кон, имаше козина над копитата и козя брадичка, а рогът му беше дълъг два лакътя…“

Цири се учуди, че толкова добре помни всичко, че помни събития, станали преди сто години. Зави й се свят, вътрешностите й се свиха от болка. Тя застена и се сви на кълбо. Еднорогът изпръхтя и пристъпи към нея, спря се, вдигна високо глава. Цири изведнъж си спомни какво казваха книгите за еднорозите.

— Можеш да се приближиш… — изхриптя тя, опитвайки се да седне. — Можеш, защото аз съм…

Еднорогът изпръхтя, отскочи и се отдалечи в галоп, размахвайки опашка. Но след малко се спря, вдигна глава, тупна с копито и изцвили.

— Не е вярно! — застена отчаяно тя. — Яре само веднъж ме целуна, а това не се брои! Върни се!

От усилието пред очите й притъмня, тя падна омаломощено върху камъните. Когато най-накрая успя да вдигне глава, еднорогът отново се беше приближил. Гледайки я внимателно, той наведе глава и тихо изпръхтя.

— Не се страхувай от мен… — прошепна тя. — Няма защо — че нали… Че нали аз умирам…

Еднорогът изцвили, тръскайки глава. Цири изгуби съзнание.

* * *

Когато се свести, установи, че е сама. Измъчвана от болки, вкочанена, гладна, жадна и абсолютно сама. Еднорогът беше мираж, илюзия, сън. И беше изчезнал — така, както изчезват сънищата. Тя разбираше това, приемаше го и все пак чувстваше огорчение и отчаяние, сякаш това видение наистина е съществувало, било е до нея — и я е изоставило. Както я бяха изоставили всички останали.

Понечи да се изправи, но не успя. Притисна лице към камъните. Бавно протегна ръка към хълбока си и напипа дръжката на камата.

„Кръвта е течност. Трябва да се напия.“

Чу се тропот на копита и пръхтене.

— Ти се върна… — прошепна тя, вдигайки глава. — Наистина ли се върна?

Еднорогът изцвили. Тя видя копитата му — близо, до самите й очи. Копитата бяха мокри. От тях се стичаше вода.

* * *

Надеждата й придаде сили, изпълни я с еуфория. Еднорогът я водеше, Цири вървеше след него, все още неспособна да повярва, че това не е сън. Когато умората най-накрая я победи, започна да ходи на четири крака. А след това — и да пълзи.

Еднорогът я отведе до недълбоко дере между скалите, чието дъно беше покрито с пясък. Цири пълзеше с последни сили. Но не спираше. Защото пясъкът беше мокър.

Еднорогът спря пред една вдлъбнатина в пясъка, изцвили и удари с копито — веднъж, втори, трети път. Тя разбра. Припълзя по-близо и започна да му помага. Риеше, чупейки ноктите си, копаеше, изгребваше. Вероятно и ридаеше, но не беше сигурна в това. Когато на дъното на дупката се появи кална течност, Цири веднага притисна устни към нея и започна да пие мътната вода заедно с пясъка — толкова ненаситно, че течността веднага изчезна. Цири с огромно усилие се овладя, направи дупката още по-дълбока, помагайки си с камата, после седна и зачака. Скърцаше със зъбите си и с пясъка между тях, трепереше от нетърпение, но чакаше ямичката отново да се напълни с вода. А после пи. Дълго.

Третия път позволи на водата леко да се утаи и изпи четири глътки без пясък, макар водата да си оставаше мътна. И в този момент си спомни за еднорога.

— Ти сигурно също си жадно, Конче? — попита тя. — Но няма да вземеш да пиеш кална вода. Конете не пият кална вода.

Еднорогът изцвили.

Цири направи ямата още по-дълбока, като укрепи дъното й с камъни.

— Почакай, Конче. Нека малко да се утаи.

„Кончето“ изпръхтя, тропна с копито, извърна глава.

— Не се цупи. Пий.

Еднорогът предпазливо доближи ноздрите си до водата.

— Пий, Конче, това не е сън. Това е съвсем истинска вода.

* * *

Отначало Цири отлагаше, не искаше да се отдалечава от извора. Измисли нов начин да пие — чрез изстискване в устата на намокрена в дупката кърпичка; по този начин се прецеждаха пясъкът и тинята. Но еднорогът настояваше, цвилеше, тропаше с копита, галопираше и се връщаше отново. Призоваваше я да тръгне и й показваше пътя. След като хубаво обмисли ситуацията, Цири го послуша — той беше прав, трябваше да се върви, да се върви към планините, да се излезе от пустинята. Тя тръгна след еднорога, като се оглеждаше и внимателно запомняше местоположението на извора. Не искаше да се лута, ако се наложи да се върне.

Вървяха заедно през целия ден. Еднорогът, който тя наричаше Конче, водеше. Това беше странно конче. Гризеше и дъвчеше стъбла, които би подминал не само кон, но и изгладняла коза. А когато попаднаха на колона странстващи сред камъните едри мравки, веднага се зае да ги яде. Цири отначало само гледаше изумено, после се присъедини към пиршеството. Беше гладна.

Мравките се оказаха страшно кисели, но може би именно благодарение на това този път тя не повърна. Освен това мравките бяха много и й се удаде възможност да поупражнява вдървените си челюсти. Еднорогът ядеше мравките цели, а тя се задоволи с вътрешностите, като изплюваше твърдите хитинови обвивки.

Продължиха нататък. Еднорогът видя няколко островчета с магарешки бодили и с удоволствие ги сдъвка. Този път Цири не се присъедини. А когато Кончето намери в пясъка гущерови яйца, яде тя, а той само гледаше.

Продължиха нататък. Цири забеляза нови магарешки бодили и ги показа на Кончето. След известно време Кончето насочи вниманието й към огромен черен скорпион с опашка, дълга педя и половина. Цири стъпка гадината. Виждайки, че тя няма намерение да яде скорпиона, еднорогът го изяде сам, а скоро й посочи поредното гущерово гнездо.

Сътрудничеството им се оказа съвсем ползотворно.

* * *

Вървяха.

Планинската верига беше все по-близо.

Когато се спусна непрогледна нощ, еднорогът се спря. Оказа се, че той спи прав. Цири, която познаваше добре конете, отначало се опита да го уговори да легне — можеше да се опита да се сгуши в него и да използва топлината му. Но нищо не излезе. Кончето се цупеше и се отдалечаваше, като постоянно поддържаше дистанция. Изобщо не искаше да се държи по класическия начин, описан в учебните книги — явно нямаше ни най-малко желание да полага глава в скута й. Обзеха я съмнения. Цири не изключваше вероятността книгите да лъжат за взаимоотношенията между еднорозите и девиците, но имаше и друга възможност. Еднорогът явно беше млад самец и както всяко младо създание, може би изобщо не разбираше от девици. Цири отхвърли вероятността Кончето да знае за онези няколко странни сънища, които беше имала преди време, и да е способно да ги тълкува правилно. Кой би гледал сериозно на някакви си сънища?

* * *

Той малко я разочарова. Пътешестваха заедно вече два дни и две нощи, а той така и не намери вода, макар че търсеше. Няколко пъти се спираше, въртеше глава, тръгваше с рога напред, после се затичваше в тръс, започваше да изучава някой скален процеп, гребеше с копита в пясъка. Намери мравки, намери мравешки яйца и ларви. Намери гущерово гнездо. Намери шарена змия, която ловко уби. Но не намери вода.

Цири забеляза, че еднорогът постоянно криволичи, а не поддържа права линия на движение. Изпълни се с основателни подозрения, че животното съвсем не е жител на пустинята. Че просто се е заблудило в нея. Също като нея.

* * *

Мравките, които започнаха да се срещат все по-често, съдържаха в себе си кисела влага, но Цири все по-сериозно започна да се замисля за връщане при извора. Ако се отдалечаха още повече и не намереха вода, можеше и да не й достигнат силите да се върне. Жегата беше все така ужасна, непрестанното ходене я изтощаваше.

Тя вече се канеше да започне да обяснява това на Кончето, когато то изведнъж зацвили протяжно, махна с опашка и се понесе в галоп нататък, между някакви назъбени скали. Цири го последва, като в движение си похапваше мравки.

Между камъните имаше голямо празно пространство, запълнено от пясъчна площадка, в чийто център имаше вдлъбнатина.

— Ха! — зарадва се Цири. — Умно конче! Отново намери извор. В тази яма трябва да има вода!

Еднорогът изпръхтя протяжно, обикаляйки вдлъбнатината с лек тръс. Вдлъбнатината беше голяма — поне двайсет стъпки в диаметър. Беше кръгла, наподобяваше фуния, и беше толкова правилна, сякаш някой беше отпечатал гигантско яйце в пясъка. Внезапно Цири осъзна, че такава правилна форма не може да съществува сама по себе си. Но вече беше твърде късно.

На дъното на фунията нещо се размърда и внезапно изригна фонтан от пясък и чакъл, който удари Цири в лицето. Тя отскочи, падна и почувства, че се плъзга надолу. Изстреляният нагоре фонтан от чакъл биеше не само в нея, а в цялата нейна половина на фунията, чийто пясъчен ръб се рушеше и се сипеше надолу на вълни, влачещи я към дъното. Цири изкрещя и размаха ръце като плувец, като напразно се опитваше да намери опора с краката си. Веднага съобрази, че резките движения само влошават положението и ускоряват посипването на пясъка. Тя се обърна по гръб, заби пети в пясъка и разпери широко ръце. Пясъкът на дъното на ямата се размърда и закипя, тя видя изпод него да излизат кафяви, завършващи с куки щипки, дълги поне половин сажен. Отново изкрещя, този път още по-силно.

Градушката от чакъл изведнъж престана да се сипе върху нея и удари в противоположния край на фунията. Еднорогът застана на задни крака, изцвили неистово, ръбът на фунията се срути под него. Опита се да се изтръгне от ронещия се пясък, но напразно — потъваше все по-дълбоко и по-дълбоко и все по-бързо се плъзгаше към дъното. Страховити щипки изщракаха гръмко. Еднорогът зацвили отчаяно, подскочи, безрезултатно удряйки с копита по сипещия се пясък. Задните му крака изцяло потънаха. Щом се плъзна до дъното на ямата, веднага го стиснаха чудовищните клещи на скритото в пясъка същество.

Когато чу ужасения му вик от болка, Цири изкрещя яростно и се хвърли надолу, измъквайки камата си от ножницата. Когато се озова на дъното, тя мигновено разбра грешката си. Чудовището се криеше дълбоко, ударите на камата не можеха да го достигнат през пясъка. Отгоре на всичко хванатият от чудовищните щипки и влачен към пясъчния капан еднорог беше обезумял от болка, квичеше и махаше на сляпо с предните си копита, заплашвайки да й строши костите.

Вещерските танци и фокуси нямаше да помогнат тук. Но имаше едно доста просто заклинание, което можеше да свърши работа. Цири призова Силата и удари с телекинеза.

Нагоре се издигна облак от пясък, разкривайки скритото чудовище, вкопчило се в бедрото на квичащия еднорог. Цири също изпищя от ужас. Никога не беше виждала нещо по-отвратително — нито на живо, нито на картинки, нито във вещерските книги. Дори не можеше да си представи нещо толкова отблъскващо.

Чудовището беше сиво-кафяво, овално и разплуто, като напила се с кръв дървеница; сегментите на издутото му тяло бяха покрити с рядка козина. Изглежда нямаше никакви крака, затова пък щипките му бяха дълги почти колкото тялото му.

Изгубило защитата на пясъка, съществото веднага пусна еднорога и започна да се зарива с бързи, резки поклащания на мехурестото си тяло. Това му се удаваше страшно добре, помагаше му също и трескаво изкачващия се по кратера еднорог, който срутваше надолу вълни от пясък. Цири беше обзета от бяс и жажда за мъст. Хвърли се към едва виждащата се над пясъка твар и заби камата си в изпъкналия й гръб. Нападна го отзад, предвидливо придържайки се далеч от тракащите щипки, които, както се оказа, чудовището можеше да извива далеч назад. Удари го отново, а звярът продължи да се зарива с невероятна скорост. Но се зариваше не за да избяга, а за да атакува. Достатъчни му бяха още две поклащания, за да се скрие напълно отдолу. След това рязко изхвърли пясъка, засипвайки Цири до средата на бедрата. Тя се хвърли рязко назад, но нямаше накъде да бяга — наоколо имаше само пясък, всяко движение я повличаше надолу. А пясъкът на дъното избухна в понесла се към нея вълна, от която се подадоха щракащите, завършващи с остри куки щипала.

Спаси я Кончето. Спускайки се на дъното на кратера, то мощно удари с копитата надигащия се пясък, под който прозираше плитко заровеното чудовище. Под силните удари се разкри сивият му гръб. Еднорогът наведе глава и заби рога си точно в мястото, където снабдената с щипалки глава се съединяваше с мехурестото туловище. Виждайки, че притиснатият към земята звяр безсилно загребва въздух, Цири скочи и със замах заби камата си в треперещото тяло. Измъкна оръжието, заби го отново. И още веднъж. Еднорогът измъкна рога си и с всички сили удари издутото туловище с предните си копита.

Стъпканото чудовище престана с опитите да се зарие. И изобщо не се помръдна. Пясъкът около него се навлажни от зеленикава течност.

Не без усилия Цири и еднорогът се измъкнаха от кратера. След като се отдалечи на няколко крачки, Цири се просна омаломощено на земята, дишайки тежко и треперейки под вълните на надигащия се към гръкляна й и към слепоочието й адреналин. Еднорогът обикаляше около нея. Той стъпваше неловко, от раната на бедрото му течеше кръв, подир краката му оставаха червени следи. Цири се надигна на четири крака и започна да повръща. След малко тя стана и се приближи до еднорога, но Кончето не й позволи да я докосне. Избяга, после се строполи в пясъка, изтъркаля се, а след това изчисти рога си, като няколко пъти го отърка в пясъка.

Цири също изчисти и изтри острието на камата си, като поглеждаше неспокойно към недалечната яма. Еднорогът стана, изцвили, приближи се бавно към нея.

— Искам да огледам раната ти, конче.

Кончето изцвили и тръсна рогатата си глава.

— Е, щом не искаш, тогава няма. Ако можеш да вървиш — да тръгваме. По-добре да не оставаме тук.

* * *

Скоро след това попаднаха на поредната широка пясъчна ивица, цялата изпъстрена с вдлъбнати в пясъка кратери. Цири ги разглеждаше ужасено — някои бяха едва ли не двойно по-големи от онзи, в който неотдавна се бяха борили за живота си.

Не се решиха да пресекат пясъчната ивица, варирайки между кратерите. Цири беше убедена, че това бяха капани за непредпазливи жертви, а седящите вътре чудовища с дълги щипала са опасни само за онези, които попаднат в кратерите. Запазвайки бдителност и придържайки се далеч от ямите, можеха да пресекат пясъчния район и напряко, без да се опасяват, че някое от чудовищата ще излезе от кратера и ще ги подгони. Беше сигурна, че няма риск, но предпочиташе да не проверяват. Еднорогът явно беше съгласен — пръхтеше, отбягваше пясъчната ивица и преграждаше пътя й към нея. Заобиколиха отдалеч опасния район, придържайки се към скалите и твърдата камениста почва, в която нито един звяр не би могъл да се закопае.

Докато вървеше, Цири не изпускаше кратерите от погледа си. Няколко пъти видя как от убийствените капани се изстрелват нагоре фонтани пясък — чудовищата дълбаеха и преустройваха леговищата си. Някои ями бяха толкова близо една до друга, че изхвърляният от чудовищата пясък попадаше в съседните ями, тревожейки скритите на дъното същества, и тогава започваше ужасна канонада и за няколко минути пясъкът наоколо започваше да свисти и да вали като градушка.

Цири се замисли какво ли ловуват пясъчните чудовища в безводната и мъртва пустиня. Отговорът дойде сам — от една от близките ями по широка дъга излетя тъмен предмет и падна с трясък недалеч от тях. След кратко колебание тя притича от скалите върху пясъка. Оказа се, че от кратера е излетял трупът на гризач, наподобяващ заек. Или поне кожата му. Трупчето беше свито, твърдо и сухо, леко и празно, като мехур. В него нямаше нито капка кръв. Цири потрепери — сега вече знаеше какво ловуват и как се хранят чудовищата.

Еднорогът изцвили предупредително. Цири вдигна глава. Наблизо нямаше нито един кратер, само равен и гладък пясък. И пред очите й този равен и гладък пясък изведнъж се изду, а издутината започна бързо да се придвижва в нейна посока. Тя хвърли изсмуканото трупче и стремително скочи върху скалите.

Решението да заобиколят пясъчната ивица се оказа правилно.

Продължиха нататък, заобикаляйки дори най-малките участъци пясък и стъпвайки само по твърдата почва.

Еднорогът вървеше бавно, накуцвайки. От раненото му бедро течеше кръв. Но той все така не позволяваше на Цири да огледа раната му.

* * *

Пясъчната ивица видимо се стесни и започна да се извива. Дребният пясък отстъпи мястото си на дребен чакъл, после на баластра. От дълго време не бяха виждали кратери, затова решиха да преминат върху осеяния с чакъл път. Макар отново да я мъчеше жажда и глад, Цири тръгна по-бързо. Появи се надежда. Каменистата ивица всъщност беше дъното на река, извираща откъм планината. В реката нямаше вода, но тя водеше към извора — вероятно твърде непълноводен, за да може да напълни коритото, но достатъчен, за да могат да се напият.

Тя можеше да върви и по-бързо, но се налагаше да се забавя, за да изчаква еднорога. Той вървеше с усилие, куцаше, влачеше ранения си крак, стъпваше странично с копитото. Когато дойде нощта, той легна. И не стана, когато тя си отиде. Позволи й да огледа раната.

Раните бяха две — от двете страни на силно подпухналото, пламтящо бедро. И от двете течеше кръв, а заедно с нея — и лепкава, зловонна гной.

Чудовището беше отровно.

* * *

На следващия ден стана още по-лошо. Еднорогът едва вървеше. Вечерта легна на камъните и не искаше да става. Когато тя клекна до него, той се пресегна към болното си бедро с ноздрите си и рога си и изцвили. В това цвилене имаше болка.

Гнойта течеше все по-силно, миризмата беше отвратителна. Цири извади камата си. Еднорогът зацвили тънко, опита се да стане и отново падна върху камъните.

— Не знам какво да правя… — изхлипа девойката, гледайки оръжието си. — Наистина не знам… Сигурно раната трябва да се разреже, за да се изкара гнойта и отровата… Но аз не умея това! Може да ти навредя още повече!

Еднорогът се опита да вдигне глава, изцвили. Цири седна на камъните и обхвана главата му с ръце.

— Не са ме научили да лекувам — изрече тя с горчивина. — Учили са ме да убивам, като ми обясняваха, че по такъв начин мога и да спасявам. Това беше голяма лъжа, конче. Излъгаха ме.

Падаше нощ, бързо се стъмваше. Еднорогът лежеше. Цири трескаво размишляваше. Накъса магарешки тръни и малко от изсъхналите стъбла, които растяха в изобилие по бреговете на изсъхналата река, но Кончето не поиска да ги яде. Безсилно положи глава върху камъните и вече не се опитваше да се изправи. Само мигаше. На муцуната му се появи пяна.

— Не мога да ти помогна, Конче — изрече с глух глас тя. — Нямам нищо…

„Освен магията.

Аз съм магьосница.“

Тя се изправи. Протегна ръце. Нищо. Необходимо беше голямо количество магическа енергия, а нямаше и следа от нея. Цири не беше очаквала това. Как така? Нали навсякъде има водни жили? Тя направи няколко крачки в едната посока, после — в другата. Направи кръг. Отстъпи.

Нищо.

— Ти, проклета пустиня! — извика тя, разтърсвайки юмруци. — В теб няма нищо! Нито вода, нито магия! А магията трябваше да бъде навсякъде! И това също е било лъжа! Всички ме излъгахте, всички!

Еднорогът зацвили.

Магията е навсякъде. Във водата, в земята, във въздуха и…

И в огъня.

Цири се удари с юмрук по челото. По-рано това не й беше хрумвало, може би защото там, между голите камъни, нямаше какво да се запали. Но сега под ръка й бяха сухите бодили и стъбла, а за създаването на искрица би трябвало да й стигне и мъничкото количество енергия, което тя все още чувстваше в себе си.

Цири накъса повечко от сухите стъбла, натрупа ги на купчина, накъса и още от магарешките тръни. Внимателно пъхна ръка между растенията.

— Aenye!

Купчинката засия, пламъкът затрептя, разгоря се, обхвана листата, погълна ги, издигна се нагоре. Цири добави още стъбла.

„А сега какво? — запита се тя, гледайки оживелия пламък. — Да почерпя сила? Как? Йенефер ми е забранила да се докосвам до енергията на огъня… Но аз нямам избор! Нямам време! Трябва да действам! Сухите стъбла и листата горят бързо… Огънят ще угасне… Огънят… Колко е красив, колко е топъл…“

Тя не забеляза как и кога се е случило това. Загледа се в пламъка и изведнъж почувства пулсиране в слепоочията. Хвана се за гърдите, стори й се, че ребрата й се пукат. В долната част на корема й, в слабините и в зърната на гърдите я прободе болка, която моментално отстъпи място на блаженство. Тя се изправи. Не, не се изправи. Политна.

Силата я изпълваше като разтопено олово. Звездите на небето затанцуваха като отражения върху повърхността на езеро. Пламтящото на запад Око избухна ослепително. Цири пое вътре в себе си светлината му, а заедно с нея — и Сила.

— Hael, Aenye!

Еднорогът зацвили диво и се опита да скочи, опирайки се на предните си крака. Ръката на Цири се вдигна сама, пръстите й сами се свиха в жест, устата й сама изрече заклинание. От пръстите й излязоха вълни светлина, които докоснаха раненото бедро на еднорога, сгъстиха се, проникнаха вътре в него.

— Искам да оздравееш! Искам го! Yass’hael, Aenye!

Силата експлодира в нея, изпълни я с дива еуфория. Огънят изригна нагоре, наоколо стана светло. Еднорогът вдигна глава, зацвили, после изведнъж бързо скочи на земята и направи няколко неуверени крачки. Изпъна шия, допря муцуна до бедрото си, размърда ноздри — сякаш с недоверие. Изцвили високо и протяжно, подскочи, размаха опашка и обиколи в галоп огнището.

— Излекувах те! — извика гордо Цири. — Излекувах те! Аз съм магьосница! Успях да извлека Сила от огъня. И тази Сила е в мен! Мога всичко!

Тя се обърна. Разгорелият се огън свистеше, сипеха се искри.

— Повече няма нужда да търсим извор! Повече няма да пием мътна вода! Сега имам Сила! Усещам Силата, която се крие в този огън! Ще направя така, че върху тази проклета пустиня да завали дъжд! Водата да бликне от скалите! Тук да пораснат цветя! Трева! Алабаш! Сега мога всичко! Всичко!

Тя рязко вдигна двете си ръце и изкрещя заклинание. Не знаеше какво означават думите му, не помнеше кога ги е научила и дали изобщо ги е учила някога. Това нямаше значение. Тя чувстваше Силата, гореше с нейния огън. Тя самата беше огън. Трепереше от пронизващото я могъщество.

Изведнъж нощното небе се раздели на две от светкавица, сред скалите и тръните се развихри вятър. Еднорогът изцвили пронизително и се изправи на задните си крака. Огънят се разрасна нагоре, избухна. Клоните и стъблата отдавна бяха изгорели, сега гореше самата скала. Но Цири не обърна внимание на това. Тя усещаше Силата. Виждаше само огъня. Чуваше само огъня.

„Ти можеш всичко — шептеше пламъкът, — ти овладя нашата Сила, ти можеш всичко. Светът е в краката ти! Ти си велика! Можеш всичко!“

Сред пламъка има фигура. Висока млада жена с дълги, прави, гарвановочерни коси. Жената се смее диво и зловещо, огънят бушува около нея.

„Ти си могъща! Тези, които са те наранили, не са знаели с кого си имат работа. Отмъсти си! Отплати им се! Отплати се на всички тях! Нека треперят от страх в краката ти, нека тракат със зъби, без да смеят да погледнат нагоре, към лицето ти! Нека молят за милост! Но ти бъди безмилостна! Отплати им се! Отплати се на всички и за всичко! Отмъсти!“

Зад гърба на чернокосата — огън и дим; в дима — редици от бесилки, колове, ешафоди и подиуми, планини от трупове. Това са труповете на нилфгардците — онези, които са превзели и разрушили Цинтра, които са убили крал Ейст и баба й Каланте, онези, които са убивали хората по улиците. На едно бесило виси рицар с черна броня, въжето скърца, наоколо се кълбят врани, които се опитват да му избодат очите през процепа на крилатия шлем. Другите бесила достигат до хоризонта, на тях висят „катериците“, убили Пол Далберг в Каедвен и преследвали я на остров Танед. На висок кол се гърчи магьосникът Вилгефорц; красивото му, измамно благородно лице е смръщено и посиняло от страдание, острият окървавен връх на кола стърчи от ключицата му… Други магьосници от Танед пълзят на колене по земята, ръцете им са вързани зад гърбовете, а острите колове чакат и тях…

Стълбовете с натрупани около тях сухи клони се простират чак до пламтящия, задимен хоризонт. До най-близкия стълб, окована с вериги, стои Трис Мериголд… А по-нататък — Маргарита Льоантил… Майка Ненеке… Яре… Фабио Сахс…

Не. Не. Не.

„Да — крещи чернокосата, — смърт за всички, отплати се на всички, презри всички! Всичките са ти причинили зло или са искали да го направят! И някой ден могат да го направят отново! Презирай ги, защото най-накрая дойде времето на презрение! Презрение, мъст и смърт! Смърт на целия свят! Смърт, гибел и кръв!“

Ръцете ти в кръв са и роклята ти е в кръв.

„Те те предадоха! Измамиха те! Сега в теб има Сила, отмъсти им!“

Устните на Йенефер са срязани и разбити, от тях тече кръв, на ръцете и краката й има окови, тежките вериги са закрепени за мокрите и мръсни стени на килия. Струпаната около ешафода тълпа крещи, поетът Лютичето полага глава върху пъна, над него проблясва острието на брадвата. Събралите се около ешафода минувачи разтварят кърпичките си, за да съберат кръвта с тях… Гълченето на тълпата заглушава удара, от който подиумът се разтърсва…

„Предадоха те! Измамиха те! Всичките! Ти беше марионетка за тях, кукла на конци! Използваха те! Обрекоха те на глад, на изгарящо слънце, на скитане, на самота! Дойде времето на презрение и мъст! В теб има Сила! Ти си могъща! Нека целият свят да трепери пред теб! Нека целият свят да трепери пред Старата кръв!“

На ешафода качват вещерите — Весемир, Ескел, Ламберт. И Гералт… Гералт едва се държи на краката си, той целият е в кръв…

— Не!!!

Навсякъде около нея има огън, а зад стената на огъня — диво цвилене, еднорози се вдигат на задните си крака, тръскат глави, удрят с копита. Гривите им са като раздърпани бойни знамена, роговете им са дълги и остри като мечове. Еднорозите са огромни, огромни като рицарски коне, много по-големи от нейното Конче. Откъде са се взели? Защо са толкова много? Пламъкът с рев се стрелва нагоре. Чернокосата жена вдига ръце, по тях има кръв. Горещината развява косите й.

Гори, гори, Фалка!

— Махай се! Върви си! Не те искам! Не искам твоята Сила!

Гори, Фалка!

— Не искам!

„Искаш! Жадуваш! Желанието и жаждата кипят в теб като огън, блаженството те обзема! Това е могъщество, това е сила, това е власт! Това е най-блаженото блаженство на света!“

Светкавица. Гръм. Вятър. Тропот на копита и цвилене на вилнеещи около нея еднорози.

— Не искам тази Сила! Не искам! Отказвам се от нея!

Тя не знаеше дали е угаснал огънят, или й е причерняло пред очите. Падна, чувствайки върху лицето си първите капки дъжд.

* * *

Съществото трябва да се лиши от съществуване. Не бива да допуснем то да съществува. Съществото е опасно. За!

Против! Съществото не призова Силата за себе си. То постъпи така, за да спаси Ихуараквакс. Съществото е състрадателно. Благодарение на Съществото Ихуараквакс отново е сред нас.

Но Съществото има Сила. Ако поиска да се възползва от нея…

Няма да може да я използва. Никога. То се отказа от нея. Отказа се от Силата. Напълно. Силата си отиде. Това е много странно…

Никога няма да разберем Съществата.

Не е и необходимо да ги разбираме! Да отнемем съществуването на Съществото! Докато не е станало късно! За!

Против! Да си тръгваме оттук. Да оставим Съществото. Да я оставим на нейното предопределение.

* * *

Цири не знаеше колко дълго е лежала върху камъните, обхваната от треска и вторачила се в променящото цвета си небе. То ставаше ту тъмно, ту светло, ту студено, ту горещо, а тя лежеше, безсилна, пресъхнала и празна, като кожата на онова трупче, трупчето на гризача, изсмукано и изхвърлено от кратера.

Не мислеше за нищо. Беше самичка, чувстваше се празна. В нея вече нямаше нищо и тя не усещаше нищо в себе си. Нямаше жажда, глад, умора, страх. Беше изчезнало всичко, дори волята за живот. Имаше само огромна, студена, ужасяваща пустота. Усещаше тази пустота с цялото си същество, с всяка клетка на организма си.

Усещаше кръв по вътрешната страна на бедрото си. Това й беше безразлично. Тя беше празна. Беше изгубила всичко.

Небето променяше цвета си. Тя не помръдваше. Нима движението в пустотата имаше някакъв смисъл?

Не помръдна, когато около нея затропаха копита, зазвъняха подкови. Не реагира на виковете и възгласите, на възбудените гласове, на пръхтенето на конете. Не се помръдна, когато я хванаха жилави, силни ръце. Когато я вдигнаха, тя увисна безсилно. Не реагира на дърпането и разтърсването, на резките, груби въпроси. Не разбираше тези въпроси и не искаше да ги разбере.

Беше празна и равнодушна. Приемаше равнодушно водата, течаща по лицето й. Когато допряха манерка до устните й, тя не се задави. Пи от нея. Равнодушно.

По-късно също беше равнодушна. Качиха я на седло. Чаталът й беше изранен и я болеше. Тя трепереше, така че я загърнаха с чул. Беше безсилна и мека, изплъзваше се от ръцете, затова я завързаха с колан за седящия зад нея ездач. Ездачът вонеше на пот и урина. Това й беше безразлично.

Наоколо имаше коне. Много коне. Цири ги гледаше равнодушно. Тя беше празна, беше изгубила всичко. Вече нищо нямаше значение.

Нищо.

Дори това, че командващият конниците рицар беше с шлем, украсен с крилете на хищна птица.

Седма глава

След като запалили кладата на престъпницата и пламъците я обхванали, тя се заела да ругае събралите се на площада рицари, барони, магьосници и градски съветници с такива зловещи думи, че всички били обзети от ужас. И макар кладата да била полята предварително с вода, за да не изгори дяволицата твърде бързо и да се измъчва повече на огъня, сега било наредено да се натрупат бързо сухи дърва и екзекуцията да приключи. Но наистина в тази проклетница имало демон, защото въпреки че започнала да пращи, не издала нито вик, а само започнала да сипе още по-страшни ругатни. „Ще се роди отмъстител от кръвта ми — крещяла тя. — Ще се роди от осквернената Стара кръв Унищожител на народи и светове. И ще отмъсти за страданията ми! Смърт, смърт и мъст за всички вас и за наследниците ви!“ Едва успяла да извика това и се запалила. Така загинала Фалка, такова наказание понесла за пролятата невинна кръв.

Родерик де Новембре,

„История на света“, том II

— Вижте я само. Изгоряла от слънцето, наранена, прашна. Само пие, а пък как е изгладняла! Казвам ви, дойде от изток. Преминала е през Корат. През Тигана.

— Глупости говориш! Никой не оцелява в Тигана. Дошла е от запад, от планините, по руслото на Сухак. Закачила е само края на Корат, но и това е било достатъчно. Когато я намерихме, беше паднала, лежеше в безсъзнание.

— На запад в разстояние на стотици мили се простират такива пустини. Откъде тогава е дошла пеша?

— Не е било пеша, яздила е. Кой знае откъде е дошла. Покрай нея имаше следи от копита. Сигурно е паднала от коня в Сухака. Затова е толкова натъртена и прашна.

— Интересно, защо е толкова важна за Нилфгард? Когато префектът ни прати да я издирваме, мислех, че е изчезнала някаква важна дворянка. А тази? Обикновена мърла, раздърпана като метла, че и даже някак безсловесна. Не знам дали сме намерили тази, която трябва…

— Тя е. И изобщо не е обикновена. Ако беше обикновена, нямаше да я намерим жива.

— Малко оставаше. Дъждът я е спасил. По дяволите, и най-старите дядовци не помнят някога да е валяло в Тигана. Облаците винаги заобикалят Корат… Дори когато в долините вали, там не пада нито капка!

— Гледайте я как се тъпче! Сякаш цяла седмица не си е слагала нищо в устата… Хей! Момиче! Вкусна ли е сланината? А сухият хлебец?

— Питай я на елфически. Или на нилфгардски. Тя не разбира човешки… Това е някакво елфче…

— Това е някакво недоразвито глупаче. Когато сутринта я качвах на коня, сякаш качвах дървена кукла.

— Къде са ви очите? — показвайки зъбите си, попита онзи, когото наричаха Скомлик, едър и плешив човек. — Що за хващачи сте, щом не сте я познали? Тя не е нито глупава, нито недоразвита. Прави се. Странно и хитро птиче.

— А защо е толкова важна за Нилфгард? Обещаха награди, пратиха патрули навсякъде… Защо?

— Това не го знам. Но ако я попитат както трябва… С тояга по гърбината… Ха! Видяхте ли как ме погледна? Всичко разбира, слуша внимателно. Хей, момиче! Аз съм Скомлик, следотърсач, викат ни „хващачи“. А това е камшик, викат му бич. Ако ти е мила кожата на гърбината, почвай да говориш…

— Стига! Млъквай!

Гръмкият, рязък, нетърпящ възражения глас дойде от другия огън, до който седеше рицар с оръженосеца си.

— Скучаете ли, хващачи? — попита страшно рицарят. — Тогава хващайте се за работа! Погрижете се за конете! Изчистете оръжието ми и доспехите! В гората за дърва! И не закачайте момичето! Разбрахте ли, нахали?

— Тъй вярно, благородни господин Свеерс — промърмори Скомлик. Другарите му наведоха глави.

— На работа! Изпълнявай заповедите!

Хващачите се засуетиха.

— Съдбата ни наказа с този нещастник! — промърмори единият. — Защо префектът трябваше да ни слага под командването на тоя смотаняк?

— Какъв е важен! — промърмори другият, оглеждайки се крадешком. — А нали ние, хващачите, намерихме девойката? Само заради нашия нюх тръгнахме по руслото на Сухак…

— Аха. Заслугата е наша, а този дворянин ще вземе наградата, за нас ще останат само трохи… Ще ни хвърля флорени в краката — дръжте, хващачи, вижте колко е щедър господарят…

— Затваряй си устата — изсъска Скомлик, — че ще те чуе.

Цири остана сама при огъня. Рицарят и оръженосецът я гледаха изпитателно, но мълчаха.

Рицарят беше възрастен, но все още силен мъж със сурово, покрито с белези лице. По време на ездата си не беше свалял шлема си с птичи криле, но това не бяха онези криле, които се явяваха на Цири в кошмарите й, а после и на остров Танед. Това не беше Черния рицар от Цинтра. Но беше нилфгардски рицар. Когато даваше заповеди, говореше на всеобщия език, но с ясен акцент, наподобяващ акцента на елфите. Със своя оръженосец — момче, малко по-голямо от Цири, разговаряше на език, близък до Старата реч, но не толкова напевен, по-твърд. Това сигурно беше нилфгардският език. Цири, която знаеше добре Старата реч, разбираше повечето думи. Но не се издаваше. При първата почивка, на края на пустинята, която наричаха Тигана или Корат, нилфгардският рицар и оръженосецът му я засипаха с въпроси. Тогава тя не отговаряше, защото беше апатична и зашеметена, почти не на себе си. След няколко дни езда, когато излязоха от каменистите дерета и се спуснаха надолу, към камениста долина, Цири се съвзе, започна да забелязва заобикалящия я свят и да реагира на него, макар и вяло. Обаче продължи да не отговаря на въпросите, така че рицарят изобщо престана да се обръща към нея. Изглеждаше, че тя повече не го интересува. С нея се занимаваха само грубияните, наричащи себе си „хващачите“. Те също се опитваха да я разпитват. И бяха агресивни.

Но нилфгардецът с крилатия шлем бързо ги поставяше на място. Беше очевидно кой тук е господар, и кой — слуга.

Цири се правеше на глуповата и няма, но внимателно слушаше какво се говори. Постепенно започна да разбира в каква ситуация е изпаднала. Беше в ръцете на нилфгардците. Нилфгард я беше търсил и я беше намерил, несъмнено проследявайки трасето, по което я беше изпратил хаотично работещият телепортал от Тор Лара. Това, което не се беше удало на Йенефер и Гералт, бяха успели да го направят крилатият рицар и следотърсачите хващачи.

Какво се беше случило на Танед с Йенефер и Гералт? Къде се намираше Цири? Тя имаше лоши предчувствия. Хващачите и техният главатар Скомлик говореха на груб, простонароден диалект на всеобщия език, но без нилфгардски акцент. Несъмнено хващачите бяха обикновени хора, но служеха на нилфгардския рицар. Радваше ги мисълта за наградата, която ще плати за Цири префектът. Във флорени.

Но единствените страни, в които е в обращение флоренът, а хората служат на нилфгардците, бяха управляваните от префекти имперски провинции в далечния юг.

* * *

На следващия ден, когато се спряха на брега на един ручей, Цири започна да се замисля за възможността да избяга. Магията би могла да й помогне. Тя внимателно изпробва най-обикновеното заклинание, най-обикновена телекинеза. Но опасенията й се потвърдиха. В нея не беше останала нито частица магическа енергия. След неразумната игра с огъня магическите способности я бяха напуснали напълно.

Цири отново стана равнодушна. Към всичко. Затвори се в себе си и изпадна в апатия.

До деня, в който на пътя покрай едно калуново[42] поле не ги срещна Синия рицар.

* * *

— Ох, ох! — възкликна Скомлик, гледайки преградилите пътя им конници. — Ще имаме проблеми. Това са Варнхагенови от Форт Сарда…

Конниците се приближаваха. Най-отпред, върху могъщ сивушко, яздеше гигант с лъскава синкава броня. След него се приближаваше друг брониран рицар, а след тях — двама ездачи с обикновени кафяви облекла, най-вероятно — слуги.

Нилфгардецът с крилатия шлем излезе насреща им, водейки дорестия си кон в танцов тръс. Оръженосецът му хвана дръжката на меча си и се обърна назад.

— Стойте отзад и наглеждайте девойката — подхвърли той на Скомлик и хващачите му. — Не се намесвайте!

— Да не сме луди! — отвърна тихо Скомлик веднага щом оръженосецът се отдалечи. — Да не сме луди да се намесваме в разприте между господата от Нилфгард.

— Ще има ли бой, Скомлик?

— При всички случаи. Между родовете Свеерс и Варнхаген има кръвна вражда. Слизайте от конете. Пазете девойката, в нея ни е надеждата. Ако извадим късмет, цялата награда ще е наша.

— Варнхагенови нали също я търсят? Ако победят, ще ни я вземат. Ние сме само четирима…

— Петима — скръцна със зъби Скомлик. — Единият от слугите от Сарда ми прилича на моя шурей. Ще видите, в тази битка ще спечелим ние, а не господа рицарите…

Рицарят със сините доспехи дръпна юздите на сивушкото. Крилатият застана насреща му. Спътникът на Синия се приближи и спря малко по-назад. Странният му шлем беше украсен с две ленти кожа, увиснали от забралото и наподобяващи огромни мустаци или бивни на морж. Напряко на седлото Двете бивни държеше страховито изглеждащо оръжие, приличащо на шпонтоните[43], носени от гвардейците от Цинтра, но с по-къса дървена част и по-дълго желязно острие.

Синия и Крилатия размениха няколко думи. Цири не чу какви, но тонът и на двамата рицари не оставяше място за съмнение. Това не бяха приятелски думи. Синия изведнъж се изправи в седлото и посочи рязко Цири, изговори нещо високо и гневно. В отговор Крилатия извика нещо не по-малко гневно и махна с желязната си ръкавица, явно казвайки на Синия да се маха. И в този момент се започна.

Синия пришпори коня си и се хвърли напред, измъквайки отнякъде брадва. Крилатия също пришпори коня си, като междувременно извади меча си от ножницата. Обаче преди бронираните рицари да започнат битката си, в атака се хвърли Двете бивни, който с удар на дървената част на шпонтона накара коня си да препусне в галоп. Оръженосецът на Крилатия се хвърли към него, измъквайки меча си, но Двете бивни се надигна в седлото и запокити шпонтона в гърдите на момчето. Дългото желязо с трясък проби нагръдника и ризницата му, оръженосецът изкрещя и се стовари от коня на земята, хванал и с двете ръце шпонтона, който се беше забил чак до предпазителя си.

Синия и Крилатия се срещнаха с трясък и грохот. Брадвата беше по-опасна, но мечът — по-бърз. Синия получи удар в рамото, един сегмент на бронята му отлетя настрани, въртейки се и мъкнейки след себе си късче ремък. Конникът се олюля върху седлото, по синята броня заблестяха кафеникави ивици. Галонът на конете раздели биещите се. Крилатия обърна дорестия си кон, но в този момент върху него налетя Двете бивни, с двете си ръце вдигнал меч за удар. Крилатия дръпна юздата, и Двете бивни, който управляваше коня само с крака, профуча край него. Обаче Крилатия успя да го съсече в движение. Цири видя как бронята при рамото му се огъна, изпод метала бликна кръв.

Синия вече се връщаше, размахвайки брадвата и крещейки. Двамата рицари размениха шумни удари в движение и отново се разделиха. Двете бивни отново налетя на Крилатия, конете се сблъскаха, зазвъняха мечове. Двете бивни удари Крилатия, разкъсвайки бронята на ръкава и на рамото му, а Крилатия се изпъна и нанесе мощен удар по нагръдника на противника си. Двете бивни се олюля на седлото. Крилатия се изправи на стремената и със замах нанесе още един удар във вече разсечената сгъвка между нагръдника и рамото. Острието на широкия меч с грохот се вряза в метала и потъна в него. Двете бивни се изпъна и затрепери. Конете се сблъскаха, трополейки и хапейки мундщуците си. Крилатия се опря в лъка на седлото и изтръгна меча си. Двете бивни се плъзна от седлото и рухна под копитата. Подковите зазвънтяха върху смачканата броня.

Синия обърна коня си и атакува, вдигнал брадвата си. Той с усилие управляваше коня с ранената си ръка. Крилатия забеляза това и ловко мина от дясната му страна, надигайки се на стремената за страшен удар. Синия спря удара с брадвата и изби меча от ръцете на Крилатия. Конете отново се сблъскаха. Синия беше много силен, тежката секира в ръцете му се надигна и падна така, сякаш е от тръстика. Върху бронята на Крилатия с дрънчене се стовари удар, от който дори дорестият кон приклекна. Крилатия се олюля, но се задържа върху седлото. Преди брадвата да успее да го удари отново, той пусна юздата, завъртя лявата си ръка, хвана закачения за кожен ремък тежък ръбест боздуган и със замах го стовари върху шлема на Синия. Шлемът издрънча като камбана, сега Синия се олюля. Конете пръхтяха, опитваха да се ухапят и не искаха да се разделят.

Явно зашеметен от удара на боздугана, Синия все пак успя да нанесе удар с брадвата, която с тропот се вряза в нагръдника на противника му. Това, че двамата все още се държаха на седлата си, изглеждаше като истинско чудо, но всъщност се дължеше на високите лъкове на седлата. По хълбоците на двата коня течеше кръв, особено ясно открояваща се върху светлата козина на сивушкото. Цири гледаше ужасена. В Каер Морхен я бяха научили да се бие, но тя не си представяше по какъв начин би могла да се съпротивлява на толкова силни бойци. И не вярваше, че ще може да парира дори един от мощните им удари.

Синия хвана и с двете си ръце брадвата, дълбоко врязала се в нагръдника на Крилатия, приведе се и се опря в стремената, опитвайки се да изхвърли противника си от седлото му. Крилатия със замах го удари с боздугана — веднъж, отново, трети път. Кръвта бликна изпод козирката на шлема и потече по синята броня. Крилатия пришпори дорестия кон, скокът на животното изтръгна острието на брадвата от нагръдника му. Олюлявайки се в седлото си, Синия изпусна дръжката на брадвата. Крилатия прехвърли боздугана в дясната си ръка, налетя и със страшен удар прилепи главата на Синия към конската шия. Хванал повода на сивушкото със свободната си ръка, нилфгардецът удряше с боздугана, синята броня кънтеше като желязно гърне, кръвта течеше от сплескания шлем. Още един удар — и Синия рухна напред под копитата на сивушкото. Сивушкото отскочи, но дорестият кон на Крилатия, явно нетрениран, с грохот стъпка падналия. Синия още беше жив, за което свидетелстваше отчаяният му рев. Дорестият кон продължаваше да го тъпче, толкова стремително, че Крилатия не можа да се задържи в седлото и също се стовари долу.

— Изпотрепаха се, мамка му! — възкликна хващачът, който държеше Цири.

— Така им се пада на господа рицарите! — изплю се другият.

Слугите на Синия гледаха отдалеч. Единият от тях обърна коня си.

— Стой, Ремиз! — извика Скомлик. — Ти накъде, към Сарда? Бързаш да увиснеш на бесилото?

Слугите се спряха, единият от тях погледна, засланяйки очите си с ръка.

— Ти ли си това, Скомлик?

— Аз съм! Ела, Ремиз, не се бой! Рицарските разпри не са наша работа!

Цири изведнъж реши, че е време да приключва с апатията. Тя ловко се изтръгна от хваналия я хващач, хвърли се към сивушкото на Синия и с един скок се озова върху седлото с високи лъкове.

Може би щеше да успее да избяга, ако слугите от Сарда не бяха на седла и върху отпочинали коне. Догониха я с лекота и й измъкнаха юздата. Тя скочи и се понесе към гората, но конниците отново я настигнаха. Единият от тях я хвана за косата в движение, дръпна я и я повлече. Цири изпищя и увисна на ръката му. Конникът я хвърли право в краката на Скомлик. Камшикът му изсвистя, Цири изкрещя и се сви на кълбо, прикривайки главата си с ръце. Камшикът изсвистя отново и я удари по ръцете. Тя се метна настрани, но Скомлик скочи към нея, ритна я, после притисна с крак кръста й.

— Искаше да избягаш, а, гадино?

Камшикът изсвистя пак. Цири отново изкрещя. Скомлик я ритна още веднъж и я удари с камшика.

— Не ме бий! — извика тя, настръхнала.

— Аха, заговори, проклетнице! Развърза ти се езичето? Сега ще ти дам да се…

— Опомни се, Скомлик! — извика един от хващачите. — Какво, да я утрепеш ли искаш? Твърде скъпо струва, за да я погубваш!

— Гръм и мълния! — каза Ремиз, слизайки от коня. — Нима това е тази, която Нилфгард търси от седмица?

— Тя е.

— Ха! Всички гарнизони я търсят. Някаква важна за Нилфгард личност! Май някакъв могъщ маг е предсказал, че трябва да се намира в този район. Така разправяха в Сарда. Къде я намерихте?

— В Тигана.

— Не може да бъде!

— Може, може — каза ядосано Скомлик, мръщейки се. — Хванахме я, наградата е наша! Какво стоите като колове? Връзвайте птичето — и на седлото. Да се махаме оттук, момчета! По-живо!

— Благородният Свеерс — каза един от хващачите — май още диша…

— Няма да диша още дълго. Зарежете го. Отиваме направо в Амарило, момчета. При префекта. Оставяме му момичето и вземаме наградата.

— В Амарило? — Ремиз се почеса по тила, оглеждайки полесражението. — Там със сигурност ни очаква палачът. Какво ще кажеш на префекта? Рицарите са убити, а вие — цели? Когато нещата се изяснят, префектът ще заповяда да ви обесят, а нас ще ни ескортира до Сарда… А там Варнхагенови живи ще ни одерат. Вие може и да отивате към Амарило, но аз по-добре да се скрия в гората…

— Ти си ми шурей, Ремиз — каза Скомлик. — Макар и да си кучи син, защото биеше сестра ми, все пак си ми роднина. Затова ще ти спася кожата. Отиваме в Амарило, както казах. Префектът знае, че между Свеерсови и Варнхагенови има вражда. Да се срещнат и да се изпопребият е нещо обичайно за тях. Какво сме можели да направим? А момичето — внимавайте какво ви говоря — сме го намерили след това. Ние сме хващачи. Отсега нататък и ти си хващач, Ремиз. Префектът не знае, че сме тръгнали със Свеерс. Няма да се досети…

— Не забравяш ли за нещо, Скомлик? — попита провлачено Ремиз, гледайки втория слуга от Сарда.

Скомлик бавно се обърна, после моментално извади ножа си и със замах го заби в гърлото на слугата. Слугата изкрещя и се строполи на земята.

— Нищо не забравям — изрече студено хващачът. — Е, а сега тук сме само свои. Няма свидетели, а и наградата няма да се раздели между твърде много хора. По конете, момчета, и към Амарило! Чака ни много път до наградата, няма какво да се мотаем!

* * *

Когато излязоха от тъмната и влажна букова гора, намериха в подножието на планината селце — двайсетина къщи, заобиколени от ниска ограда и от завоя на рекичка.

Вятърът донесе миризма на дим. Цири помръдна изтръпналите пръсти на ръцете си, завързани с ремък за лъка на седлото. Цялата беше вкочанена, седалището я болеше нетърпимо, пълният мехур я измъчваше. Беше на седлото от изгрев-слънце. През нощта не беше успяла да си отпочине, защото я бяха настанили да спи с ръце, привързани към китките на лежащите от двете й страни хващачи. На всяко нейно движение хващачите отговаряха с ругатни и закани за бой.

— Селище — каза единият от хващачите.

— Виждам — отговори Скомлик.

Спуснаха се надолу, копитата на конете захрущяха по високите треви, изгорени от слънцето. Скоро излязоха на неравен път, водещ право към селцето, към дървено мостче и към порта в оградата.

Скомлик спря коня и се надигна в стремената.

— Какво е това село? Никога не съм бил тук. Ремиз, познаваш ли я тази местност?

— Навремето селото се казваше Бялата рекичка — отговори Ремиз. — Но когато започнаха безредиците, няколко местни се присъединиха към метежниците, и тогава Варнхаген от Сарда се развъртя тук, изколиха или прогониха всички. Сега тук живеят само нилфгардски заселници. А селцето го прекръстиха Глисвен. Жителите му са лоши, заядливи хора. Казвам ви — да не спираме тук. Да яздим нататък.

— Конете трябва да си отдъхнат — възпротиви се един от хващачите. — И да похапнат. А и на мен ми къркорят червата. Какво ще ни направят заселниците, само сено ни трябва, какво толкова? Ще им размахаме заповедта на префекта пред носовете, нали и той е нилфгардец като тях. Ще видите, че ще започнат да ни се кланят.

— Да, бе — промърмори Скомлик. — Някой да е виждал нилфгардци, които се кланят? Ремиз, а има ли някаква кръчма в този Глисвен?

— Да. Варнхагенови не подпалиха кръчмата.

Скомлик се обърна в седлото, погледна Цири.

— Трябва да я развържем — каза той. — Не бива никой да я познае… Дайте й наметало. С качулка. Опа! Накъде, малката?

— Трябва да отида до храстите…

— Ще ти дам аз на теб едни храсти, пачавро! Клякай до пътя! И помни — в селото нито дума! Мислиш се за много хитра, а? Само се обади и ще ти прережа гърлото. Ако аз не получа флорените за теб, никой няма да ги получи.

Тръгнаха бавно, конските копита затропаха по мостчето. Иззад портата веднага се показаха заселници, въоръжени с копия.

— Стража на портата — промърмори Ремиз. — Чудя се защо.

— Аз също — каза Скомлик, изправяйки се на стремената. — Пазят портата, а откъм мелницата оградата е разтурена, може да се мине с каруца…

Приближиха се още повече, спряха конете.

— Здравейте, стопани! — извика жизнерадостно, макар и малко изкуствено Скомлик. — Добра среща!

— Кои сте вие? — попита кратко най-високият от заселниците.

— Ние, куме, сме войска — излъга Скомлик, разположил се удобно в седлото. — Служим на Негово Величество господин префекта от Амарило.

Заселникът прекара длан по копието и погледна Скомлик изпод вежди. Явно не можеше да си спомни кога хващачът му е станал кум.

— Господин префектът ни изпрати тук — продължи да лъже Скомлик, — за да узнае как я карат земляците му, добри хора от Глисвен. Негово Величество ви изпраща поздравите си и пита дали хората от Глисвен се нуждаят от някаква помощ.

— Справяме се някак — отговори заселникът. Цири отбеляза, че той говори на всеобщия език със същия акцент като Крилатия, макар и да се стреми да подражава на жаргона на Скомлик. — Свикнали сме да се справяме сами.

— Господин префектът ще се радва да чуе това. Отворена ли е кръчмата? Гърлата ни са пресъхнали…

— Отворена е — отвърна навъсено заселникът. — Засега все още е отворена.

— Засега?

— Засега. Скоро ще я съборим, дъските и гредите са подходящи за хамбар. А от кръчмата няма никакъв доход. Ние се трудим с пот на челото и нямаме време да ходим в нея. Тя привлича само пътници и то главно такива, чието присъствие не ни радва. И сега там има такива.

— Кой? — Ремиз леко пребледня. — Да не са случайно от Форт Сарда? Да не са благородните господа Варнхагенови?

Заселникът се намръщи и помръдна устни, сякаш се канеше да се изплюе.

— За съжаление — не. Това е милицията на господин барона. Нисирите.

— Нисирите? — смръщи чело Скомлик. — А откъде са те? Под чие командване?

— Главатарят им е висок, мургав, мустакат като сом.

— Ха! — Скомлик се обърна към спътниците си. — Имаме късмет. Познаваме един такъв, нали? Това сигурно е старият ни приятел Веркта „Вервай ми“, помните ли го? А какво правят нисирите тук при вас, куме?

— Господата нисири — обясни навъсено заселникът — са тръгнали към Тифи. Оказаха ни чест с посещението си. Водят пленник. Един от бандата на Плъховете.

— Виж ти! — възкликна Ремиз. — Да не са пленили и нилфгардския император?

Заселникът се намръщи, стисна копието. Приятелите му замърмориха приглушено.

— Заповядайте в кръчмата, господа войници. — Жилите върху скулите на заселника играеха. — И си побъбрете с господата нисири, вашите приятели. Нали сте на служба при префекта. И попитайте господа нисирите защо водят бандита в Тифи, вместо още тук да го побият на кол, чрез теглене с волове, както е наредил префектът. И напомнете на господа нисирите, че тук управлява префектът, а не баронът от Тифи. Имаме и волове, и наострен кол. Ако господа нисирите не желаят, то ние ще направим каквото трябва. Кажете им това.

— Ще им кажа, че как иначе. — Скомлик погледна многозначително спътниците си. — Всичко хубаво, хора.

Тръгнаха между къщурките. Селото изглеждаше запустяло, нямаше жива душа. Зад една от оградите риеше свиня, в мръсотията газеха мръсни патици. Голям черен котарак пресече пътя на ездачите.

— Пфу, пфу. — Ремиз се изплю през рамо и направи с пръстите си знак, предпазващ от уроки. — Мина ни път, проклетникът!

— Да му заседне мишка в гърлото дано!

— Какво? — обърна се Скомлик.

— Котак. Черен като катран. Мина ни път, пфу, пфу.

— Да върви по дяволите. — Скомлик се огледа. — Гледайте колко е пусто тук. Но видях през прозорците, че хората са си по къщите и дебнат. А там, в онази врата, мернах тояга.

— Пазят си жените — засмя се онзи, който пожела на котака да се задави с мишка. — Нисирите са в селото. Нали чухте какво каза оня селянин? Явно не обичат нисирите.

— И нищо чудно. „Вервай ми“ и неговата компания няма да пропуснат нито една фуста. Ех, все още живеят добре тези нисири. Бароните им викат „стражи на реда“, затова и им плащат — да пазят реда, да наглеждат пътищата. И когато викнеш на селяните „Нисир!“, се напикават от страх. Но това е до време. Ще заколят още някое теле, ще насилят още някоя жена и накрая селяните ще ги изтърбушат с вили, помнете ми думата. Видяхте ли ония, при портата, какви гневни физиономии имаха? Това е селище на нилфгардци… С тях шега не бива… А, ето я и кръчмата…

Подкараха конете нататък.

Кръчмата имаше леко хлътнал, изцяло обрасъл с мъх покрив. Беше поотдалечена от къщите и стопанските постройки и отбелязваше центъра на цялото заградено пространство и мястото, където се пресичаха двата минаващи през селището пътя. В сянката на единственото по-голямо дърво в района имаше оградено място с две отделения — за добитък и за коне. В частта за коне имаше пет или шест оседлани коня. Пред входа, на стъпалата, седяха двама типа с кожени якета и островърхи вълнени шапки. И двамата притискаха нежно към гърдите си глинени халби, а между тях стоеше паница, пълна с оглозгани кости.

— Какви сте вие? — извика единият от тях при вида на Скомлик и спътниците му, които слизаха от конете. — Какво търсите тук? Махайте се. Кръчмата е заета в името на закона!

— Не викай, нисире, не викай! — каза Скомлик, сваляйки Цири от седлото. — А отвори вратата по-широко, защото искаме да влезем. Твоят командир, Веркта, е наш познат.

— Аз не ви познавам!

— Защото си младок! А аз и „Вервай ми“ сме служили заедно още в Старите времена, преди Нилфгард да настъпи насам.

— Е, щом е така… — поколеба се типът, пускайки ръкохватката на меча си. — Влизайте. Нямам нищо против…

Скомлик побутна Цири, един от другите хващачи я улови за яката. Влязоха вътре.

В помещението беше мрачно и задушно, миришеше на дим и печено. Кръчмата беше почти празна — заета беше само една маса, разположена под ивица светлина, падаща от прозореца. На масата седяха няколко мъже. В дъното на помещението, при огнището, се въртеше кръчмарят, тракайки с посудата.

— Здрасти на господа нисирите! — нададе глас Скомлик.

— Не правим здрасти с храсти! — извика един от компанията при прозореца, като се изплю на пода.

Друг го спря с жест.

— По-спокойно — каза му той. — Те са наши хора, не ги ли позна? Скомлик и неговите хващачи. Здравейте, здравейте!

Скомлик се усмихна и тръгна към масата, но се спря, виждайки, че приятелите му гледат към стълба, поддържащ покрива. Под стълба, на едно столче, седеше слаб светлокос юноша, странно изпънат и напрегнат. Цири видя, че неестествената му поза се дължи на това, че ръцете му са извити назад и са завързани, а шията му е прилепена за стълба с помощта на ремък.

— Гръм да ме удари! — възкликна един от хващачите — онзи, който държеше Цири за яката. — Виж, Скомлик. Това е Кайли.

— Кайли? — наведе глава Скомлик. — Плъхът Кайли? Не може да бъде!

Един от седналите на масата нисири — дебелак, чиито коси бяха подстригани в живописен перчем — се разсмя гърлено.

— Може да бъде — каза той, облизвайки лъжицата си. — Това е Кайли, в цялата си нищожност. Ранното ставане си струваше. Сигурно ще получим за него половин шепа флоринти, в хубави имперски монети.

— Пипнали сте Кайли — намръщи се Скомлик. — Значи нилфгардският селянин казваше истината…

— Трийсет флорени, мамка му — въздъхна Ремиз. — Не е зле… Барон Луц от Тифи ли ще плати?

— Точно така — потвърди друг нисир, с черна коса и черни мустаци. — Благородният барон Луц от Тифи, нашият господар и благодетел. Плъховете ограбиха съветника му на пътя, затова той се ядоса и обяви награда. И ние, Скомлик, ще вземем тази награда, вервай ми. Ха, вижте го, момчета, как се накокошини! Не му харесва, че не той, а ние хванахме Плъха, макар и на него префектът да му е заповядал да следи бандата.

— Хващачът Скомлик също е хванал нещо. — Дебелакът с перчема посочи Цири. — Виждаш ли, Веркта? Някаква девойка.

— Виждам — изскърца със зъби чернокосият. — Какво е това, Скомлик, толкова ли си го закъсал, че отвличаш деца за откуп? Каква е тая сополанка?

— Не е твоя работа!

— Леле, какъв си лют! — засмя се онзи с перчема. — Искаме да се уверим, че не е твоя дъщеря.

— Негова дъщеря? — засмя се Веркта, онзи с черната коса. — Да бе. За да можеш да направиш дъщеря, трябва да имаш топки!

Нисирите избухнаха в смях.

— Смейте се, овнешки глави! — наду се Скомлик. — А на теб, Веркта, ще ти кажа само едно — нека да мине една седмица, и ще видим за кое ще се шуми повече, за вас и вашия Плъх или за мен и за това, което аз съм направил. И ще видим кой е по-щедър — вашият барон или имперският префект от Амарило!

— Можеш да ме целунеш по задника — заяви презрително Веркта и се върна към пиршеството, — заедно с твоя префект, с твоя император и целия Нилфгард, вервай ми. И не ми се надувай. Знам, че Нилфгард вече цяла седмица така преследва някаква девойка, че пушек се вдига. Знам и че е определена награда за нея. Но мен това слабо ме вълнува. Аз вече не мисля да служа на префекта и на нилфгардците и плюя на тях. Сега служа на барон Луц — само на него и на никой друг.

— Твоят барон — изплю се Скомлик — целува нилфгардски ръце и лиже нилфгардски задници вместо теб. На тебе не ти се налага да правиш това и ти е лесно да говориш.

— Не се коси — каза успокояващо нисирът. — Не говорех против теб, вервай ми. Намерил си тая девойка, която нилфгардците търсят — радвам се да го видя. Добре, че и ти ще вземеш наградата, а не скапаните нилфгардци. А това, че служиш на префекта? Никой не избира господарите си, те си ни избират. Хайде, сядай с нас, да пием за срещата.

— Добре, защо не — съгласи се Скомлик. — Само че първо дайте малко въже. Ще вържа девойката за стълба, до вашия Плъх, става ли?

Нисирите избухнаха в смях.

— Вижте го, ужасът на границата! — закикоти се дебелакът с перчема. — Въоръжената сила на Нилфгард! Завържи я, Скомлик, завържи я, какво толкова? Обаче вземи желязна верига, защото този твой важен пленник ще вземе да скъса въжето и да ти хвърли един бой, преди да избяга. Изглежда страшна, чак тръпки ме побиват.

Дори спътниците на Скомлик се засмяха приглушено. Хващачът се изчерви и се приближи до масата, като завъртя колана си.

— Аз за по-сигурно, за да не избяга…

— Не ни занимавай с глупости — прекъсна го Веркта, разчупвайки хляба. — Ако искаш да побъбрим, първо седни, както си му е редът. А тази девойка, ако искаш, я окачи за тавана надолу с главата. Това много слабо ме вълнува. Само че това е страшно смешно, Скомлик. За тебе и за твоя префект това може и да е важен пленник, но за мен е изтощено и уплашено дете. Смяташ да я връзваш? Тя едвам се държи на краката си, за бягство и дума не може да става, вервай ми. От какво те е страх?

— Сега ще ви кажа от какво ме е страх. — Скомлик прехапа устните си. — Това е нилфгардско селище. Заселниците не ни посрещнаха с хляб и сол, и казаха, че вече имат наострен кол за вашия Плъх. И са прави, защото префектът издаде указ заловените разбойници да бъдат убивани на място. Ако не им дадете пленника, ще наострят колове и за вас.

— Да бе — подхвърли дебелият с перчема. — Ще уплашат гаргите. По-добре да не пробват, че ще им пуснем кръвчица.

— Няма да им дадем Плъха — добави Веркта. — Той си е наш и ще отиде в Тифи. А барон Луц ще уреди всичко с префекта. Е, стига сме ръсили празни приказки. Сядайте.

Хващачите завъртяха коланите с мечовете и охотно седнаха на масата на нисирите, като викнаха кръчмаря и съгласно указанията посочиха Скомлик като човек, който ще плаща сметката.

С ритник Скомлик прекара едно столче до стълба и дръпна Цири за ръката. Дърпането беше толкова рязко, че тя падна и удари рамото си в коляното на завързания юноша.

— Ще седиш тук — промърмори Скомлик. — И не мърдай, защото ще те пребия като куче.

— Гнида такава — изрече юношата, гледайки го с присвити очи. — Животно…

Цири не знаеше повечето думи, които излязоха от злобно изкривените устни на момчето. Но по промяната в лицето на Скомлик разбра, че това трябва да са необикновено отвратителни и обидни думи.

Хващачът пребледня от гняв, замахна, удари пленника по лицето, после хвана дългите му руси коси и удари главата на момчето в стълба.

— Хей! — извика Веркта, надигайки се иззад масата. — Какво правиш?

— Избивам му зъбите на смотания Плъх! — изрева Скомлик. — Краката ще му откъсна, и двата!

— Престани да го биеш и ела тук — Веркта седна, изпи на екс халба бира и избърса мустаците си. — От твоите пленници можеш да късаш каквото си искаш, нашите не ги закачай. А ти, Кайли, не се прави на толкова смел. Седи мирно и си мисли за ешафода, който барон Луц заповяда да се издигне в града. Списъкът на нещата, които палачът ще ти направи на този ешафод, вече е съставен, и, вервай ми, дължината му е три лакти. Половината град вече прави залози до коя точка ще издържиш. Така че си пести силите, Плъх. Аз самият заложих дребна сума и разчитам, че няма да ме разочароваш и ще издържиш поне до кастрирането.

Кайли се изплю и извърна глава, доколкото му позволяваше стягащият шията му ремък. Скомлик позатегна колана си, изгледа зловещо свилата се върху столчето Цири, присъедини се към компанията на масата и започна да ругае, защото в донесената от кръчмаря халба бяха останали само слаби следи от пяна.

— Как хванахте Кайли? — попита той, правейки знак на кръчмаря, че иска да увеличи поръчката. — И то жив? Защото трудно ще повярвам, че сте избили останалите Плъхове.

— Всъщност просто извадихме късмет — каза Веркта, разглеждайки критично това, което току-що беше извадил от носа си. — Той беше сам. Беше се отделил от шайката и беше отишъл до Нова Ковачница, за да нощува при една девойка. Кметът знаеше, че сме наблизо, и ни извика. Пристигнахме по съмване, хванахме го в сеното, не гъкна.

— Ас неговата девойка се забавлявахме наред — закикоти се дебелакът с перчема. — Дори и Кайли през нощта да не я е задоволил, не може да е останала недоволна. Сутринта така я обработихме, че после не можеше да мръдне нито ръка, нито крак!

— Нали ви казвам, вие сте боклуци и тъпанари — извика Скомлик подигравателно. — Изпуснали сте добри пари, глупаци. Вместо да губите време с жената, трябвало е да разпитате Плъха с нагорещено желязо и да разберете къде нощува бандата. Могли сте да хванете всичките — Гиселхер и Реф… За Гиселхер Варнхагенови от Сарда даваха двайсет флорена още миналата година… А за онази, тяхната пачавра, как й беше името… Като че ли Мистле… За нея префектът би дал още повече, след онова, което направи на неговите племенници при Друиг, когато Плъховете разграбиха обоза.

— Ти, Скомлик — намръщи се Верста, — или си тъп по рождение, или тежкият живот ти е изпил мозъка. Ние сме шестима. Само шестима трябваше да нападнем цялата им шайка, така ли? А наградата и без това няма да ни се изплъзне. Барон Луц ще му сгрее петите на Кайли в затвора — няма да пожали време, вервай ми. Кайли всичко ще изпее, ще издаде скривалищата им и квартирите им, тогава ще тръгнем достатъчно хора, ще обкръжим бандата, ще ги измъкнем като раци от торба.

— Да бе. Ще ви чакат те. Като узнаят, че сте хванали Кайли и веднага ще се укрият в старите си скривалища и квартири. Не, Веркта, нека да погледнем истината в очите — омазали сте работата. Разменили сте наградата срещу една фуста. Такива сте си, знаем ви вас… Само фусти са ви в главите.

— Ти си фуста! — Веркта изскочи иззад масата. — Ако ти е толкова спешно, тогава иди сам да хванеш Плъховете, заедно с твоите герои. Само че внимавай, нилфгардска подлого, защото да тръгнеш подир Плъховете не ти е като да ловиш невръстни девойчета!

Нисирите и хващачите са заеха да се надвикват и да се обиждат по какви ли не начини. Кръчмарят бързо донесе бира и измъкна празната халба от ръката на дебелака с перчема, който вече замахваше срещу Скомлик. Бирата бързо смекчи спора, намокри гърлата и успокои темперамента.

— Давай да ядем! — извика дебелакът на кръчмаря. — Пържени яйца със салам, боб, хляб и сирене.

— И бира!

— Какво се опули, Скомлик? Днес сме с пълни кесии! Кайли олекна с кон, кесия, дрънкулки, меч, седло и кожух — всичко продадохме на джуджетата.

— Червените ботушки на неговата девойка също ги продадохме. И украшенията й!

— Е, тогава наистина има с какво да се пие. Радвам се!

— И на какво се радваш толкова? Ние имаме с какво да пием, не и ти. А ти през това време можеш да издухаш носа на тази твоя важна пленница или да изчистиш въшките й. Каквато пленената, такъв и пленилият я, ха, ха!

— Вие, кучи синове!

— Ха, ха, сядай, шегувах се!

— Да пием за съгласието! Ние черпим!

— Хей, къде са яйцата, кръчмарю, чумата да те тръшне!

— И бирата давай!

Свитата върху столчето Цири вдигна глава и срещна вперените в нея злобни зелени очи на Кайли, проблясващи изпод разрошените светли коси. Побиха я тръпки. Лицето на Кайли, макар и симпатично, беше зло. Много зло. Цири веднага осъзна, че това малко по-голямо от нея момче е способно на всичко.

— Сигурно боговете са те изпратили — прошепна Кайли, пробождайки я със зелените си очи. — Като си помисля само, че не вярвам в тях, а са те изпратили. Не се оглеждай, малка идиотке. Трябва да ми помогнеш… Слушай, да те вземат дяволите…

Цири настръхна още повече, наведе глава.

— Слушай — изсъска Кайли, при което зъбите му проблеснаха съвсем по плъхски. — След малко, когато кръчмарят мине покрай нас, ще извикаш… Слушай ме, по дяволите…

— Не — прошепна тя. — Ще ме пребият…

Устата на Кайли се изкриви и Цири осъзна, че побоят изобщо не е най-лошото, което може да й се случи. Макар че Скомлик беше едър, а Кайли — слаб и при това завързан, тя инстинктивно чувстваше от кого трябва да се бои повече.

— Ако ми помогнеш — прошепна Плъхът, — аз ще помогна на теб. Не съм сам. Имам приятели, които не изоставят своите в беда… Но когато моите приятели пристигнат, когато се започне, аз не бива да стърча завързан за стълба, защото тези мерзавци ще ме убият… Слушай ме, мамка му. Сега ще ти кажа какво трябва да направиш…

Цири наведе глава още по-ниско. Устните й трепереха.

Хващачите и нисирите ядяха пържените яйца, мляскайки като свине. Кръчмарят разбърка казана и донесе на масата поредната халба бира и самун изпечен хляб.

— Гладна съм! — извика послушно Цири, леко пребледняла. Кръчмарят се спря, погледна я дружелюбно, после се обърна към пируващите.

— Може ли да й дам ядене, господа?

— Махай се! — извика с пълна уста Скомлик, почервенявайки и пръскайки слюнка. — Стой далеч от нея, скапаняк такъв, че ще ти строша краката! Не може! А ти стой тихо, тъпачке, че ще…

— Ей, Скомлик, ти какво, да не откачи? — подхвърли Веркта, поглъщайки с усилие залък хляб, покрит с лук. — Гледайте го момчета, тарикатчето, похапва си на чужда сметка, а му се свиди да вземе нещо на детето. Дай й една чиния, стопанино. Аз плащам и аз решавам на кого да се дава ядене, и на кого — не. Ако на някого не му харесва, може веднага да получи един по мутрата.

Скомлик почервеня още повече, но нищо не каза.

— Спомних си още нещо — добави Веркта. — Ще трябва да нахраним и Плъха, да не опне петалата по пътя, че баронът ще ни съдере кожите, вервайте ми. Момичето ще го нахрани. Хей, стопанино! Приготви някакво ядене като за тях. Скомлик, какво мърмориш там? Нещо не ти харесва ли?

— Трябва да се внимава с нея. — Хващачът кимна с глава към Цири. — Защото е някаква странна птица. Ако беше обикновено девойче, Нилфгард нямаше да я търси, а префектът нямаше да дава награда…

— Веднага може да се види дали е обикновена, или не, като й се погледне между краката — изхили се дебелакът с перчема — Как мислите, момчета? Дали да не я отведем до сеното за малко?

— Не си и мечтай да я докоснеш! — изрепчи се Скомлик. — Няма да позволя!

— Да бе! Някой ще те пита!

— Ще получа награда за нея и трябва да я доставя невредима! Префектът от Амарило…

— Знаеш ли колко ни дреме за твоя префект? Пиеш на наша сметка, а ти се свиди, че ще си доставим малко кеф? Ей, Скомлик, не бъди скръндза! Нищо няма да ти стане, не бой се. Ще си получиш наградата, ще доставиш девойката невредима — тя не е рибен мехур, няма да се пръсне!

Нисирите избухнаха в смях. Спътниците на Скомлик ги подкрепиха. Цири пребледня, разтрепери се, вдигна глава. Кайли се усмихваше.

— Разбра ли вече? — изсъска той, едва забележимо движейки устни. — Когато се напият, ще се заемат с тебе! Ще те изкормят. Впрегнати сме в една каруца. Прави каквото ти казвам. Успея ли аз — ще успееш и ти.

— Яденето е готово! — извика кръчмарят. Той нямаше нилфгардски акцент. — Ела, госпожице.

— Нож! — прошепна Цири, докато вземаше паницата от него.

— Какво?

— Нож! Бързо!

— Ако ти е малко, ще ти сипя още! — възкликна с неестествен глас кръчмарят, поглеждайки към пируващите и добавяйки каша в паницата. — Иди си на мястото, моля те.

— Нож.

— Иди си, защото ще ги извикам… Не мога… Ще запалят кръчмата.

— Нож.

— Не. Съжалявам, детенце, но не мога. Не мога, разбери. Иди си…

— Никой няма да излезе жив от кръчмата — повтори тя с треперещ глас думите на Кайли. — Нож. Бързо. А когато се започне, бягай.

— Дръж чинията, мърла такава! — извика кръчмарят, заставайки така, че да закрие погледа към Цири. Беше блед и зъбите му леко тракаха. — По-близо до тигана!

Тя почувства студеното докосване на кухненския нож, който той мушна в колана й, като скри дръжката му под салтамарката й.

— Много добре — изсъска Кайли. — Застани така, че да ме заслониш. Остави чинията на коленете ми. Вземи с лявата ръка лъжицата, а с дясната — ножа. И режи въжето. Не тук, глупачке. Под лакътя ми, при стълба. Внимавай, гледат ни.

Цири почувства, че гърлото й е пресъхнало. Наведе глава почти до самата чиния.

— Храни ме и яж сама. — Зелените очи я гледаха изпод присвитите вежди, хипнотизираха я. — И режи, режи. По-смело, малката. Ако успея аз — ще успееш и ти…

„Вярно е — помисли си тя, докато режеше въжето. Ножът миришеше на желязо и лук, острието беше неравно от многократното наостряне. — Той е прав. Знам ли накъде ме водят тези мерзавци? Знам ли какво иска от мен този нилфгардски префект? Може би в това Амарило и мен ме очаква палач, разпъване на колело и клещи, нагорещено желязо… Няма да позволя да ме отведат като овца на заколение. По-добре да рискувам.“

Прозорецът излетя с грохот заедно с рамката си и с хвърления отвън пън за сечене на дърва; всичко това се стовари върху масата, предизвиквайки опустошение сред паниците и халбите. След пъна върху масата скочи светлокоса, късо подстригана девойка с червена салтамарка и високи червени ботуши, стигащи над коленете. Клекнала върху масата, тя извади меча си. Един от нисирите, най-бавният, не успя да отскочи и рухна назад заедно с пейката — от разсеченото му гърло течеше кръв. Девойката ловко скочи на земята, отстъпвайки мястото си на влитащия през прозореца младеж с късо кожухче.

— Плъховете-е-е! — изкрещя Веркта, опитвайки се да извади заплелия се в колана му меч.

Дебелакът с перчема извади оръжието си и скочи към клекналата на пода девойка, замахна, но тя, макар и на колене, ловко отби удара и отскочи встрани, а младежът с кожухчето скочи след нея и със замах удари нисира в слепоочието. Дебелият моментално омекна и се стовари като чувал на пода.

Вратата на кръчмата се отвори с ритници и в помещението нахлуха още двама Плъхове. Първият беше висок и мургав, носеше осеян с копчета кафтан и имаше яркочервена превръзка на челото си. С два удара на меча той отхвърли двама от хващачите в противоположни посоки и се зае с Веркта. Вторият — нисък и набит, светлокос — с широк удар съсече Ремиз, шуреят на Скомлик. Останалите хващачи се втурнаха да бягат към кухнята. Но Плъховете вече бяха и там — от задната стая изведнъж изскочи тъмнокоса девойка с приказно шарени дрехи. С бързо мушкане тя прободе един от хващачите, после се завъртя и отблъсна друг, след което се зае с кръчмаря, преди той да успее да извика кой е.

Помещението се изпълни с крясъци и звън на мечове. Цири се скри зад стълба.

— Мистле! — Разкъсал прерязаните въжета, Кайли се бореше с ремъка, който притискаше шията му към стълба. — Гиселхер! Реф! Насам!

Обаче Плъховете бяха заети с битката; единственият, който чу вика на Кайли, беше Скомлик. Хващачът се обърна и вече се готвеше да прикове Плъха към стълба. Цири реагира мигновено и машинално — както по време на битката с виверна в Грос Велен и както на Танед; всички научени в Каер Морхен движения се извършиха от само себе си, почти без нейно участие. Тя изскочи иззад стълба, завъртя се в пирует, налетя на Скомлик и го удари силно в бедрото. Тя беше прекалено дребна и лека, за да отблъсне огромния хващач, но успя да наруши ритъма на движенията му. И да предизвика вниманието му върху себе си.

— Ти, пачавро!

Скомлик замахна, мечът описа дъга във въздуха. Тялото на Цири отново направи пестелив финт и хващачът за малко да падне, политайки след набралия инерция меч. Ругаейки, той замахна още веднъж, влагайки цялата си сила в удара. Цири отскочи ловко, приклекна уверено с левия си крак и направи обратен пирует. Скомлик замахна още веднъж, но и този път не успя да я уцели.

Между тях изведнъж се строполи Веркта, опръсквайки и двамата с кръв. Хващачът отстъпи, огледа се. Отвсякъде го заобикаляха трупове. И Плъхове, приближаващи се с насочени към него мечове.

— Стойте — изрече студено мургавият с червената превръзка на челото си, докато най-накрая освобождаваше Кайли. — Изглежда много иска да съсече девойката. Не знам защо. Не знам също по какво чудо досега не е успял. Но да му дадем шанс, щом толкова много иска.

— Да дадем шанс и на нея, Гиселхер — каза набитият. — Нека това бъде честна битка. Дай й някакво желязо, Искра.

Цири усети в дланта си ръкохватката на меч. Малко тежичък.

Скомлик запъхтя яростно и се хвърли срещу нея, размахвайки меча като мелница. Той беше твърде бавен — Цири се изплъзваше от ударите с бързи финтове и завъртания, като дори не се опитваше да парира сипещите се върху нея удари. Мечът й служеше само за противотежест, улесняваше финтовете.

— Жестоко! — засмя се подстриганата девойка. — Това е акробатика!

— Бърза е — съгласи се многоцветната, която беше дала меча на Цири. — Бърза е като елфка. Ей, дебелак? Може би искаш да опиташ с някоя от нас? С нея няма да се справиш.

Скомлик отстъпи, огледа се, после изведнъж неочаквано скочи напред, опитвайки се да прободе Цири с върха на меча си, като при това се изпъна като чапла с издаден напред клюн. Цири се изплъзна от удара с къс финт и се завъртя. За секунда виждаше изпъкналата, пулсираща вена на врата на Скомлик. Знаеше, че от тази позиция той нямаше да успее нито да парира, нито да избегне удара. Знаеше къде и как трябва да удари.

Но не го направи.

— Достатъчно. — Тя усети върху рамото си ръка. Девойката с пъстрата дреха я отблъсна, в същия момент двама други Плъхове — онзи с късото кожухче и подстриганата девойка — притиснаха Скомлик в ъгъла, насочили мечове към него.

— Стига с тази игра — повтори шарената, обръщайки Цири към себе си. — Продължи твърде дълго. И то по твоя вина, момиче. Можеш да го убиеш, а не го убиваш. Кой знае защо ми се струва, че няма да останеш жива дълго време.

Цири потрепна, гледайки в огромните тъмни очи с формата на бадеми. Видя зъбите в полуотворената за усмивка уста — бяха толкова дребни, че усмивката изглеждаше неестествена. Това не бяха човешки очи и човешки зъби. Многоцветната девойка беше елфка.

— Време е да тръгваме — каза рязко Гиселхер, онзи с червената превръзка на челото си, явно водачът им. — Наистина продължи прекалено дълго. Мистле, довърши тоя нещастник.

Късо подстриганата се приближи, вдигна меча си.

— Милост! — извика Скомлик, падайки на колене. — Не ме убивайте! Имам малки деца… Мънички…

Девойката го удари рязко, завъртайки се. Кръвта плисна, оставяйки неправилна ивица от кафеникави точици върху бялата стена.

— Не мога да понасям малки деца — каза остриганата, докато с бързо движение на пръстите си забърсваше кръвта от острието.

— Не стой, Мистле — напомни й мъжът с червената превръзка. — По конете! Трябва да се омитаме оттук! Това е нилфгардско селище, тук нямаме приятели!

Плъховете светкавично напуснаха кръчмата. Цири не знаеше какво да прави, но нямаше време за чудене. Мистле, късо подстриганата девойка, я побутна към вратата.

Пред кръчмата, сред парчетата от халбите си и сред оглозганите кости, лежаха нисирите, които бяха охранявали входа. Откъм селището тичаха въоръжени с копия заселници, но при вида на излизащите навън Плъхове веднага се скриха между къщите.

— Яздиш ли на кон? — извика Мистле на Цири.

— Да…

— Тогава се качвай на някой — и препускай! За главите ни е обявена награда, а това е нилфгардско село. Всички вече са се хванали за лъковете и рохатините[44]! Препускай след Гиселхер! Насред улицата! По-надалеч от къщите!

С лекота Цири прескочи ниската ограда, хвана юздите на един от конете на хващачите, скочи на седлото и удари коня по задника с плоската страна на меча, който така и не беше изпускала. Препусна в галоп, изпреварвайки Кайли и многоцветната елфка, която се казваше Искра. Понесе се след Плъховете в посока на мелницата. Видя как иззад ъгъла на една от къщурките изскочи човек с арбалет и се прицели в гърба на Гиселхер.

— Съсечи го! — чу иззад гърба си. — Съсечи го, момиче!

Цири се приведе напред на седлото, променяйки посоката на коня с дърпане на юздите и с натиск на краката, и замахна с меча. Човекът с арбалета се обърна и в последния миг тя видя изкривеното му от ужас лице. Вдигната за удар ръка се забави за момент и това беше достатъчно, за да може носещият се в галоп кон да премине покрай стрелеца. Цири чу изщракването на освобождаващата се тетива, конят извили и се изправи на задните си крака. Цири измъкна краката от стремената, моментално скочи и се приземи приклекнала. Приближилата се Искра се наведе от седлото, замахна рязко и съсече стрелеца през тила. Той падна на колене, а после — и по лице; вдигна се облак прах. Раненият кон цвилеше и подскачаше наблизо и най-накрая се понесе между къщите, хвърляйки къчове.

— Идиотка! — извика елфката, преминавайки покрай Цири. — Проклета идиотка!

— Скачай! — извика Кайли, приближавайки се към нея. Цири притича, хвана протегнатата ръка. От удара се олюля, ставата на рамото й изпука, но тя успя да скочи на коня и да се хване за раменете на светлокосия Плъх. Препуснаха в галоп, минавайки покрай Искра. Елфката се върна, за да се разправи с още един стрелец на арбалет, който хвърли оръжието си и побягна към плевнята. Искра го настигна без усилие. Цири извърна глава. Чу как стрелецът изкрещя — кратко и диво като звяр.

Догони ги Мистле, водейки оседлан кон за юздите. Извика нещо. Цири не разбра думите, но веднага съобрази какво трябва да направи. Пусна раменете на Кайли и скочи на земята в движение. Затича се към конете, които се бяха приближили на опасно разстояние от сградите. Мистле й хвърли юздата, обърна се и извика предупредително. Цири се обърна точно навреме, за да избегне с ловко странично завъртане коварен удар с копие, нанесен от якичък заселник, който беше изскочил от свинарника.

Това, което се случи после, дълго време я преследва в сънищата й. Тя помнеше всичко, всяко движение. Страничното завъртане, което я спаси от удара на копието, й предостави идеална позиция за атака. Типът с копието, силно наведен напред, не можеше нито да отскочи, нито да се предпази с оръжието, което държеше и с двете си ръце. Цири нанесе плосък удар, правейки обратен полупирует. За миг видя отворената за вик уста върху обраслото с няколкодневна брада лице. Видя плешивината над челото и по-светлата кожа над линията, отбелязваща къде е стояла предпазващата от изгаряне шапка. А после всичко, което виждаше, беше заслонено от фонтан кръв.

Тя все още държеше коня за юздите; животното се уплаши от зловещия вой, дръпна я и я повали на колене. Цири не изпусна юздите. Раненият виеше и хриптеше, мяташе се конвулсивно по сламата и купчините тор, а кръвта извираше от него като от заклана свиня. Цири чувстваше как стомахът й се надига към гърлото.

Искра спря коня си наблизо. Тя хвана юздата на тъпчещия на място кон на Цири и дръпна силно, вдигайки на крака все още вкопчената в ремъка девойка.

— На седлото! — изкрещя Искра. — И тръгвай!

Цири успя да се сдържи и да не повърне, след което скочи върху седлото. По меча, който не изпускаше от ръцете си, имаше кръв. Тя с усилие се сдържа да не го хвърли колкото се може по-надалеч.

От прохода между къщурките излетя Мистле, влачейки след себе си двама души. Единият успя да се изтръгне, побягна и прескочи оградата, вторият получи удар с меч и падна на колене, хващайки се с двете си ръце за главата…

Цири и елфката препуснаха в галоп, но веднага спряха конете, защото откъм мелницата се връщаше Гиселхер, следван от останалите елфи. Окуражавайки се с викове, зад тях се носеше тълпа от въоръжени заселници.

— След нас! — извика в движение Гиселхер. — След нас, Мистле! Към реката!

Мистле, наведена настрани, дръпна юздите и се понесе след тях, като прескачаше ниските оградки на дворовете. Цири притисна глава към гривата на коня и също препусна след останалите. До нея в галоп се носеше Искра. Вятърът развяваше прекрасните й тъмни коси и разкриваше мъничко ушенце с остър връх, украсено с дребна обеца.

Раненият от Мистле все още пълзеше на колене насред пътя, олюлявайки се и хванал с двете си ръце окървавената си глава. Искра промени посоката на коня си, приближи се към него и му нанесе удар с всички сили отгоре надолу с меча. Раненият изкрещя. Цири видя как отсечените му пръсти се разлетяха встрани като трески от разсечена съчка и паднаха на земята като дебели бели червеи.

С огромно усилие Цири се сдържа да не повърне.

При една дупка в оградата на селището ги чакаха Мистле и Кайли, останалите Плъхове вече бяха далече. Четиримата се понесоха в галоп, прекосиха рекичката, пръскайки вода на височината на конските глави. Наведени и притиснали бузи към гривите, те излязоха на пясъчен склон и препуснаха през изпълнено с лупина виолетово поле. Искра, която беше с най-добър кон, се откъсна напред.

Понесоха се към една гора, сред сенки и влага, между дънерите на букове. Настигнаха Гиселхер и останалите, но забавиха ход само за миг. Гората свърши, те излязоха в поле с калунови храсти и отново препуснаха в галоп. Скоро Цири и Кайли започнаха да изостават — конете на хващачите не можеха да издържат на темпото на прекрасните расови жребци на Плъховете. Цири имаше допълнителни затруднения — едва докосваше с крака стремената на едрия кон, а в движение не можеше да ги повдигне. Умееше да язди без стремена не по-лошо, отколкото с тях, но знаеше, че няма да издържи дълго на галопа в тази поза.

За щастие след няколко минути Гиселхер спря предната групичка и изчака тя и Кайли да се присъединят към тях. Цири премина в тръс. Не можеше да вдигне стремената, защото в ремъците нямаше дупчици. Затова без да намалява скоростта, прехвърли десния си крак над лъка на седлото и седна по дамски.

Когато Мистле видя позата на девойката, се разсмя.

— Виждаш ли, Гиселхер, тя е не само акробатка, но и циркова артистка. Ех, Кайли, откъде го намери това дяволче?

Искра, сдържайки красивата си кафява кобила, все така суха и напираща да премине в галоп, се приближи, избутвайки сивия кон на Цири. Той изпръхтя и отстъпи. Цири дръпна юздата, навеждайки се назад в седлото.

— Знаеш ли защо си още жива, кретенке? — попита елфката, отмятайки косите си от челото. — Селянинът, когото милосърдно пощади, натисна спусъка преждевременно и уцели коня ти, а не теб. Иначе сега щеше да имаш стрела в гърба. За какво го носиш този меч?

— Остави я, Искра — каза Мистле, опипвайки мократа от пот шия на коня си. — Гиселхер, трябва да забавим темпото, иначе ще уморим конете! Нали никой не ни гони?

— Трябва да прекосим Велда колкото се може по-бързо — отговори Гиселхер. — От другата страна на реката ще отдъхнем. Кайли, как е твоят кон?

— Ще издържи. Не е расов, не може да участва в надбягвания, но е силен.

— Тогава да потегляме!

— Момент — каза Искра. — А тази сополанка?

Гиселхер се огледа, оправи червената превръзка на челото си, задържа поглед върху Цири. Лицето му сега приличаше малко на лицето на Кайли — същата зловеща извивка на устните, същите присвити очи, същите остри и изпъкнали скули. Обаче той беше по-голям от светлокосия. Синкавите сенки върху бузите показваха, че вече се бръсне редовно.

— Наистина — изрече той дрезгаво. — Какво да правим с теб, момиче?

Цири наведе глава.

— Тя ми помогна — обади се Кайли. — Ако не беше тя, онзи нещастник щеше да ме прикове към стълба…

— Всички в селото видяха как избяга с нас — добави Мистле. — Съсече един, той едва ли ще оцелее. Това са заселници от Нилфгард. Ако момичето им попадне в ръцете, ще я убият. Не можем да я изоставим.

Искра изсумтя гневно, но Гиселхер махна с ръка.

— Нека дойде с нас до Велда — реши той. — А там ще видим. Седни на коня както трябва, момиче. Ако изостанеш, няма да те чакаме. Разбра ли?

Цири побърза да кимне.

* * *

— Говори, момиче. Каква си ти? Откъде си? Как се казваш? Защо те ескортираха?

Цири наведе глава. Докато яздеха, имаше достатъчно време, за да се опита да измисли някаква история. Тя измисли няколко. Но главатарят на Плъховете не приличаше на човек, който би повярвал на някоя от тях.

— Е? — подкани я Гиселхер. — Пътуваш с нас от няколко часа. Спирахме за почивка, а още не съм ти чул гласа. Да не си няма?

Огънят лумна нагоре заедно със сноп искри, заливайки руините на пастирската колиба с вълна златист блясък. Сякаш подчинявайки се на заповед на Гиселхер, огънят освети лицето на девойката, за да може по-лесно да се прочетат лъжата и фалшът върху лицето й. „Та аз не мога да им разкрия истината — помисли си Цири с отчаяние. — Та те са разбойници. Бандити. Ако научат за нилфгардците, за това, че хващачите щяха да вземат награда за мен, може да решат самите те да приберат наградата. Освен това истината е прекалено неправдоподобна, за да повярват в нея.“

— Взехме те от селището — продължи бавно главатарят на бандата. — Доведохме те тук, в едно от нашите скривалища. Дадохме ти храна. Седиш край нашия огън. Така че говори — каква си ти?

— Остави я на мира — обади се изведнъж Мистле. — Като те погледна, Гиселхер, все едно виждам някой нисир, хващач или един от онези нилфгардски кучи синове. И се чувствам като на разпит, завързана в стая за разпити пред скамейката на палача!

— Мистле е права — обади се светлокосият младеж с късото кожухче. Цири потрепна, когато чу акцента му. — Момичето явно не иска да казва коя е и има право на това. Когато се присъединих към вас, аз също не бях много приказлив. Не исках да узнавате, че съм един от нилфгардските кучи синове…

— Престани, Реф — махна с ръка Гиселхер. — При теб беше съвсем различно. А ти, Мистле, преувеличаваш. Това не е никакъв разпит. Просто искам да чуя каква е тя и откъде е. Веднага щом науча, ще й посоча пътя към вкъщи, това е всичко. Как мога да го направя, ако не знам…

— Ти нищо не знаеш — извърна поглед Мистле. — Дори дали тя всъщност има дом. Аз си мисля, че няма. Хващачите са я уловили на пътя, когато е била сама. Това е нещо обичайно за тези страхливци. Ако я пратиш да ходи накъдето й видят очите, тя няма да оцелее в гората. Ще я разкъсат вълците или ще умре от глад.

— Тогава какво да правим с нея? — с юношески бас каза ниският здравеняк, разбърквайки огъня. — Да я оставим близо до някое село?

— Прекрасна идея, Асе — усмихна се Мистле. — Не знаеш ли какви са селяните? Никога не им достига работна ръка. Ще пратят момичето да пасе добитъка, като преди това ще й счупят крака, за да не може да избяга. През нощта ще я смятат за ничия, а може би дори за обща собственост. Ще си плаща за яденето и за покрива над главата, знаеш с какво. А през пролетта, изпаднала в родилна треска, ще ражда нечий изтърсак в мръсния свинарник.

— Ако има кон и меч — каза бавно Гиселхер, все още загледан в Цири, — не бих искал да съм на мястото на онзи, който ще се опита да й счупи крака. Или да й направи изтърсак. Нали видяхте танца й в кръчмата с оня хващач, когото после Мистле уби? Той се въртеше във въздуха, а тя отскачаше, сякаш нищо не е станало… Да, наистина не ме интересуват особено името й и рода й, но бих се радвал да узная къде е научила тези номера…

— Номерата й няма да я спасят — обади се неочаквано Искра, която до момента беше заета с точенето на меча си. — Тя може само да танцува. За да оцелее, трябва да може да убива, а тя не умее това.

— Може и да умее — озъби се Кайли. — Когато съсече през шията оня заселник в селището, кръвта му плисна на половин сажен нагоре…

— А тя самата за малко да припадне при вида му — изсумтя елфката.

— Та тя е още дете — вметна Мистле. — Досещам се каква е и къде е научила номерцата си. Случвало ми се е да срещам такива. Танцьорка или акробатка от някоя пътуваща трупа.

— Откога започнахме да се интересуваме от танцьорки и акробатки? — изсумтя отново Искра. — По дяволите, полунощ наближава, спи ми се. Да приключваме вече с тия празни приказки. Трябва да се наспим и да отпочинем, за да можем утре вечерта да сме в Ковачница. Нали не сте забравили, че тамошният кмет е издал Кайли на нисирите? Така че цялото им село трябва да научи какво означава нощта да приеме червен облик. А девойката? Има си кон, има си меч. Честно си ги заработи. Ще й дадем малко ядене и пари. Задето спаси Кайли. И нека върви накъдето иска, нека сама се грижи за себе си…

— Добре — със стиснати устни процеди Цири и се изправи.

Настана тишина, нарушавана единствено от пращенето на огъня. Плъховете я гледаха с любопитство и чакаха.

— Добре — повтори тя, учудвайки се колко чуждо й звучи гласът й. — Не сте ми притрябвали, не съм ви молила… И изобщо не искам да оставам с вас! Веднага си тръгвам…

— Значи изобщо не си няма — отбеляза навъсено Гиселхер. — Умееш да говориш и при това с нахалство…

— Вижте очите й! — изсумтя Искра. — Вижте как държи главата си. Хищна птица! Младо соколче!

— Искаш да си тръгваш? — каза Кайли. — А къде, ако мога да попитам?

— Какво ви интересува? — извика Цири, а очите й запламтяха със зелен блясък. — Аз питам ли ви накъде отивате? Това не ме интересува! И вие също не ме интересувате! Нямам нужда от вас! Ще успея… Ще се справя! Сама!

— Сама? — повтори Мистле, усмихвайки се странно.

Цири млъкна и наведе глава. Плъховете също мълчаха.

— Сега е нощ — каза Гиселхер най-накрая. — Нощем не се язди. Никой не язди сам, момиче. Тези, които са сами, загиват. Там, около конете, има чулове и кожи. Избери си нещо. Нощем в планините е студено. Какво си ме зяпнала с тези твои зелени фенери? Спретни си постеля и лягай да спиш. Трябва да отпочинеш.

След кратък размисъл Цири го послуша. Когато се върна, влачейки одеяло и една от кожите, Плъховете вече не седяха около огъня. Стояха наредени в полукръг, а червеният отблясък на огъня се отразяваше в очите им.

— Ние сме Плъховете на Пограничието — изрече с гордост Гиселхер. — Усещаме плячката от цяла миля. Не ни е страх от капани. И няма нищо, което да не можем да прегризем. Ние сме Плъховете. Ела тук, момиче.

Цири го послуша.

— Ти си нямаш нищо — продължи Гиселхер, подавайки й украсен със сребро колан. — Вземи поне това.

— Нямаш си нищо и никого — каза Мистле и с усмивка наметна върху раменете й зелен сатенен кафтан, след което й тикна в ръцете ажурена блузка.

— Нямаш си нищо — рече Кайли, а неговият подарък беше кинжал в ножница, искряща от скъпоценни камъни. — Ти си сама.

— Нямаш си никого — повтори след него Асе. Цири прие орнаментен портупей[45].

— Нямаш си близки — произнесе с нилфгардски акцент Реф и й връчи чифт ръкавици от мека кожа. — Нямаш си близки и…

— Навсякъде ще бъдеш чужда — довърши с привидно безразличие Искра и бързо и безцеремонно надяна на главата на Цири шапка с фазанови пера. — Навсякъде чужда и винаги различна. Как да те наричаме, малко соколче?

Цири я погледна в очите.

— Gvalch’ca.

Елфката се разсмя.

— Когато вече започнеш да говориш, говориш на много езици. Малко соколче! Ще носиш име на Стария народ, име, което сама си избра. Ще бъдеш Фалка.

* * *

Фалка.

Не можа да заспи. Конете тъпчеха и пръхтяха в тъмнината, вятърът шумеше в короните на елите. Небето искреше от звезди. Окото, което толкова много дни й беше верен водач в каменната пустиня, светеше ярко. Окото сочеше запад. Но Цири вече не беше сигурна, че това е правилната посока. Не беше сигурна в нищо.

Не можеше да заспи, макар че за пръв път от много дни се чувстваше в безопасност. Вече не беше сама. Беше си спретнала легло от клони малко встрани, по-далеч от Плъховете, които спяха върху нагрятия от огъня глинен под на разрушената колиба. Беше далеч от тях, но чувстваше тяхната близост и присъствие. Не беше сама.

Чу тихи стъпки.

— Не се бой…

Кайли.

— Няма да им кажа — прошепна светлокосият Плъх, клякайки и навеждайки се над нея. — За това, че те търси Нилфгард. Няма да им кажа за наградата, която е обещал за теб префектът от Амарило. Там, в кръчмата, ти ми спаси живота. Ще ти се отблагодаря. С нещо приятно. Сега.

Легна до нея, бавно и внимателно. Цири се опита да се измъкне, но Кайли я притисна към постелята с движение, което не бе грубо, но беше силно и решително. Леко сложи пръсти върху устните й. Това беше излишно — Цири беше парализирана от страх, а от свитото й, болезнено сухо гърло не можеше да излезе нито звук, дори да поискаше да извика. Но тя не искаше. Тишината и мракът бяха нещо по-добро. По-безопасно. Уютно. Скриваха страха и срама й. Тя изохка.

— Тихо, малката — прошепна Кайли, докато внимателно разкопчаваше блузката й. Бавно, с меки движения измъкна дрехата през ръцете й и издърпа долната част на ризата й над бедрата. — И не се бой. Ще видиш колко е приятно.

Цири потрепери от докосването на сухата, груба и грапава длан. Лежеше неподвижно, напрегната и вцепенена, изпълнена със сковаващ страх и отвращение, усещаше горещи вълни по слепоочието и бузите си. Кайли мушна лявата й ръка под главата й и се примъкна по-близо до нея, опитвайки се да отмести дясната й ръка, с която тя беше хванала долната част на ризата си и напразно се опитваше да я придърпа отново надолу. Тя започна да трепери.

В околния мрак изведнъж долови движение, почувства разтърсване, чу звук от ритник.

— Да не се побърка, Мистле? — промърмори Кайли, леко надигайки се.

— Остави я, свиня такава!

— Махай се! Отивай да спиш.

— Остави я на спокойствие, ти казах!

— А аз да не би да я безпокоя? Тя да не крещи или да се дърпа? Само исках да я гушна преди лягане. Не се бъркай.

— Махай се оттук или ще те ръгна.

Цири чу проскърцването на кинжал в метална ножница.

— Не се шегувам — изрече Мистле, слабо открояваща се в мрака над тях. — Отивай при момчетата. По-бързо.

Кайли седна, изруга под нос, после безмълвно стана и бързо си отиде.

Цири почувства как по бузите й текат сълзи. Бързо, все по-бързо. Пълзяха като подвижни червеи към косата около ушите й. Мистле легна до нея, грижливо я покри с кожата. Но не оправи раздърпаната риза. Остави я така, както си беше, Цири отново затрепери.

— Тихо, Фалка. Всичко е наред.

Мистле беше топла, миришеше на смола и дим. Дланта й беше по-малка от дланта на Кайли, по-деликатна, по-мека. По-приятна. Но докосването и накара Цири отново да се напрегне, тялото й отново се скова от страх и отвращение, бузите й пламнаха и гърлото й се сви. Мистле се притисна към нея, галейки я нежно и шепнейки успокояващо, но в същото време дребната й длан неотстъпно пълзеше като горещ охлюв — спокоен, сигурен, решителен, наясно със своя път и с целта си. Цири почувства как железните щипки на отвращението и страха се разтварят и я пускат, почувства как се измъква от обятията им и се спуска надолу, дълбоко, все по-надълбоко, в топло и мокро блато на смирение и безсилно покорство. Отвратително и унизително приятно покорство.

Изстена гласно, отчаяно. Дъхът на Мистле пареше шията й; кадифените и влажни устни гъделичкаха ръцете й и ключицата, бавно местейки се надолу. Цири изстена отново.

— Тихо, Соколче — прошепна Мистле, внимателно пъхвайки ръката й под главата й. — Вече няма да бъдеш сама. Няма.

* * *

Цири стана на разсъмване. Измъкна се изпод кожата бавно и внимателно, за да не събуди Мистле, която спеше с полуотворена уста и с ръка върху очите. Ръката й беше покрита с гъша кожа. Цири грижливо зави девойката и леко я целуна по подстриганата, стърчаща като четка коса. Мистле измърка в съня си. Цири изтри сълзата от бузата си.

Вече не беше сама.

Останалите Плъхове също спяха, някой хъркаше гръмогласно, някой също толкова гръмко изпусна газове. Искра лежеше с ръка върху гърдите на Гиселхер, буйните й коси бяха разпилени в безпорядък. Конете пръхтяха и пристъпваха, наблизо кълвач дълбаеше кората на бор с къси поредици от удари.

Цири притича до реката. Ми се дълго, потрепервайки от студ. Миеше се с резки движения на треперещите си ръце, стараейки се да измие от себе си това, което беше невъзможно да се измие. По бузите й се стичаха сълзи.

Фалка.

Водата се пенеше и шумеше върху камъните и плуваше към далечината, към мъглата.

Всичко плуваше към далечината. Към мъглата.

Всичко.

* * *

Те бяха измет. Бяха необичайна сбирщина, родена от войната, нещастието и презрението. Войната, нещастието и презрението ги бяха свързали и ги бяха изхвърлили на един и същ бряг, така както пълноводната река изхвърля по бреговете черни, дрейфуващи и изгладени от камъните парчета дърво.

Кайли се бе събудил сред дим, огън и кръв, в разграбена малка крепост, между труповете на родителите си, братята и сестрите си. Докато бродеше по осеяния с трупове двор, се натъкна на Реф, войник от наказателния корпус, който император Емхир вар Емрейс беше изпратил, за да усмири бунтовете в Ебинг. Реф беше един от тези, които бяха превзели и разграбили крепостта след два дни обсада. След превземането на крепостта приятелите на Реф го бяха изоставили, макар че той беше още жив. Ала полагането на грижи за ранените не е сред обичаите на главорезите от нилфгардските специални части.

Отначало Кайли искаше да убие Реф. Обаче не му се искаше да броди сам. А Реф, както и Кайли, беше на шестнайсет години.

Заедно лижеха раните си. Заедно убиха и ограбиха събирача на данъци, заедно се напиха в кръчмата, а после, когато яздеха през селото върху трофейните коне, разхвърляха наоколо остатъците от ограбените пари, като при това се смееха до припадък.

Заедно бягаха от преследванията на нисири и нилфгардски патрули.

Гиселхер беше дезертирал от армията. Най-вероятно това беше армията на владетеля на Гесо, встъпила в съюз с въстаниците от Ебинг. Най-вероятно. Защото Гиселхер не беше много наясно къде са го замъкнали онези, които го бяха вербували. Тогава беше страшно пиян. След като изтрезня и по време на строевата подготовка получи първите си наказания от сержанта, избяга. Отначало бродеше сам, но когато нилфгардците разгромиха въстаническата конфедерация, горите се напълниха с дезертьори и бегълци. Бегълците бързо се обединиха в банди. Гиселхер се присъедини към една от тях.

Бандата ограбваше и подпалваше села, нападаше конвои и кервани, бягаше и се криеше от ескадроните на нилфгардската кавалерия. Веднъж бандата на Гиселхер се натъкна на Горските елфи в шубраците и намери гибелта си под дъжд от стрели със сиви пера, сипещи се от всички страни. Една от стрелите рани Гиселхер в рамото, приковавайки го към близкото дърво. Елфката, която на сутринта измъкна стрелата и превърза раната му, се казваше Аениеведен.

Гиселхер никога не научи защо елфите са осъдили Аениеведен на изгнание, за какви провинения са я изпратили на смърт — защото за една свободна елфка самотата в тясната ивица, отделяща свободния Стар народ от хората, беше равносилна на смъртна присъда. Самотната елфка беше обречена да загине. Освен ако не си намереше спътник.

Аениеведен си намери спътник. Името й, което в свободен превод означаваше „Дете на огъня“, беше твърде трудно и твърде поетично за Гиселхер. Той я нарече Искра.

Мистле произхождаше от богато дворянско семейство от град Турн в Северен Маехт. Баща й, васал на княз Рудигер, се присъединил към въстаническата армия, загубил битката и изчезнал безследно. Когато населението на Турн избягало при вестта за пристигащата наказателна армия, прословутите „Миротворци от Гемера“, семейството на Мистле последвало всички останали, а самата Мистле се загубила в обхванатата от паника тълпа. Издокараната и изящна благородничка, която още от малка била носена в носилка, не била в състояние да поддържа темпото на бегълците. След три дни самотно скитане тя попаднала на вървящи след нилфгардците ловци-хора. Момичетата под седемнайсетгодишна възраст били ценни. Стига да са недокосвани. Ловците решили да проверят дали е недокосната. След проверката Мистле плакала цяла нощ.

В долината на река Велда керванът на ловците бил разгромен и избит до крак от банда нилфгардски мародери. Убити били всички ловци и пленници от мъжки пол. Пощадени били само девойките. Те не знаели защо. Неведението им не продължило дълго.

Мистле беше единствената оцеляла. От рова, в който се беше озовала — гола, покрита със синини, нечистотии, мръсотия и засъхнала кръв, — я измъкнал Асе, синът на селския ковач, преследващ нилфгардците от три дни, обезумял от желание да отмъсти за онова, което мародерите направили с баща му, майка му и сестрите му и за всичко, което беше видял, докато се бе крил в конопа.

Един ден всички те се срещнали на празника Ламас, Празникът на жътвата, в едно селце в Гесо. Войната и недоимъкът по това време все още почти не били засегнали земите над Горна Велда — селяните празнували Месеца на сърпа с весели забави и танци, както е по традиция.

Не им се наложило да се търсят дълго в развеселената тълпа. По твърде много белези се откроявали сред останалите. Прекалено много общи неща имали помежду си. Свързвала ги любовта към крещящите, шарени, необичайни дрехи, крадените дрънкулки, красивите коне, мечовете, които те не сваляли дори по време на танците. Откроявали се със своята дързост и арогантност, със самоувереността си, със своята рязкост и грубост.

И с презрението.

Бяха деца на Времето на презрение. И изпитваха единствено презрение към останалите. Разчитаха само на силата. Ловкостта на владеене на оръжието, придобита по пътищата. Решимостта. Бързият кон и острият меч.

И приятелите си. Компанията. Защото самотният загива — от глад, от меч, от стрели, от селски тояги, от бесилки и пожари. Самотният загива — заклан, съсечен, намушкан, осквернен, като играчка, предавана от едни ръце в други.

Срещнаха се на Празника на жътвата. Навъсеният, мургав, дългурест Гиселхер. Слабият, дългокос Кайли със злобни очи и устни, свити в противна гримаса. Реф, все още говорещ с нилфгардски акцент. Високата, дългокрака Мистле с подстригани, стърчащи като четка сламеноруси коси. Пъстрата Искра с огромни очи, гъвкава и ефирна в танца, бърза и убийствена в битките, с тънки устни и дребни елфически зъби. Широкоплещестият Асе със светъл, къдрав мъх на брадичката.

Предводител им стана Гиселхер. Нарекоха се Плъховете. Тогава някой ги назова така. Хареса им.

Грабеха и убиваха, а жестокостта им стана пословична.

Отначало нилфгардските префекти ги подценяваха. Бяха сигурни, че, подобно на другите банди, и те ще станат жертва на сплотени и разгневени селяни, ще се изпопребият и изколят помежду си, когато алчността към натрупаната плячка надделее над бандитската солидарност. Префектите бяха прави по отношение на останалите банди, но грешаха за Плъховете. Защото Плъховете, деца на презрението, презираха плячката. Нападаха, ограбваха и убиваха за развлечение, а заграбените от керваните на армията коне, добитък, зърно, фураж, сол, катран и дрехи раздаваха из селата. Разплащаха се с шепи злато и сребро с шивачите и занаятчиите за онова, което обичаха повече от всичко — оръжие, дрехи и украшения. Онези, които получаваха дарове от тях, ги хранеха, пояха, приемаха ги по домовете си и ги укриваха; и дори изтезавани до кръв от нилфгардците и нисирите, не издаваха маршрутите и скривалищата на Плъховете.

Префектите определяха високи награди — и отначало се намериха такива, които се полакомиха за нилфгардското злато. Но нощем колибите на доносниците биваха обхващани от пламъци, а бягащите от пожара умираха от остриетата на призрачни конници, кръжащи сред дима. Плъховете нападаха по плъховски. Тихо, коварно, жестоко. Плъховете обожаваха да убиват.

Префектите се захванаха с изпитания в борбата с другите банди способ — пробваха да изпратят сред Плъховете предатели. Не се получи. Плъховете не приемаха никого. Сплотената шесторка, родена от Времето на презрение, не желаеше натрапници, презираше ги.

До деня, в който не се появи ловка като акробатка сивокоса мълчалива девойка, за която Плъховете не знаеха нищо, освен едно — тя беше такава, каквито някога са били те, всеки от тях. Самотна и изпълнена с огорчение за всичко, което й е отнело Времето на презрение.

А във времената на презрение онези, които са сами, загиват.

Гиселхер, Кайли, Реф, Искра, Мистле, Асе и Фалка.

Префектът от Амарило страшно се учуди, когато му съобщиха, че Плъховете са станали седем.

* * *

— Седем? — учуди се префектът от Амарило, поглеждайки войника с недоверие. — Казваш, че са били седем, а не шест? Сигурен ли си?

— Да бях и толкова здрав, колкото съм сигурен! — отговори единственият оцелял от клането войник.

Пожеланието беше напълно уместно — главата и половината лице на войника беше бинтована с мръсни, напоени с кръв превръзки. Префектът, който беше участвал в не една битка, знаеше, че войникът е съсечен с меч отгоре, със самия връх на острието, с удар отляво — много точен и прецизен, изискващ опит и скорост, насочен към дясното ухо и бузата, незащитени от шлема.

— Разказвай.

— Пътувахме по брега на Велда към Турн — започна войникът. — Имахме заповед да конвоираме един от керваните на господин Евертсен, пътуващ на юг. Нападнаха ни при разрушен мост, когато преминавахме през реката. Единият фургон заседна, затова впрегнахме конете от другия, за да го измъкнем. Част от конвоя продължи нататък, а аз останах с петима и с пристава. И в този момент ни нападнаха. Приставът, преди да го убият, успя да извика, че това са Плъховете, а после те ни нападнаха. И изколиха всички до един. Когато видях това…

— Когато видя това — намръщи се префектът, — пришпори коня, за да избягаш. Но беше прекалено късно да си спасиш кожата.

— Настигна ме точно онази седмата, която отначало не бях забелязал — наведе глава войникът. — Девойка. Почти дете. Мислех, че Плъховете са я оставили най-отзад, защото е млада и неопитна.

Гостът на префекта излезе от сянката, в която стоеше до момента.

— Девойка? — попита той. — Как изглеждаше?

— Като всички тях. Изрисувана като елфка, пъстра като папагал, накичена с дрънкулки, с кадифе и брокат, с шапка с пера.

— Светлокоса?

— Като че ли да, господине. Като я видях да налита с коня, реших, че поне нея ще убия за отмъщение за приятелите ми, кръв за кръв… Минах отдясно, за да я ударя… и не знам как тя направи това, но не уцелих. Сякаш удрях призрак… Не знам как тази дяволица го направи… Макар че се предпазих, тя веднага ме уцели. Право в муцуната… Господа, бил съм се при Соден, при Алдерсберг. А сега получих от това дете белег за цял живот…

— Радвай се, че си жив — промърмори префектът, гледайки госта си. — И се радвай, че са те намерили съсечен на кръстопътя. Сега ще минаваш за герой. Ако беше избягал без борба, ако ми беше докладвал за загубата на конете и стоката без белег върху лицето, вече щеше да се люлееш на бесилото. Хайде, изчезвай. Връщай се в лечебницата.

Войникът излезе. Префектът се обърна към госта си:

— Сам виждате, уважаеми господин коронер, че службата тук не е лека, няма почивка, не оставаме без работа. Вие там, в столицата, си мислите, че в провинцията само си разправяме истории, пием бира, пощипваме девойките и вземаме подкупи. Никой не го е грижа да изпрати повече пари или хора, само ни дават заповеди: дай, направи, намери, вдигни всички на крака, тичай от сутрин до мрак… Имаме пет или шест банди, подобни на Плъховете. Наистина, Плъховете са най-страшните, но не минава и ден…

— Достатъчно, достатъчно — нацупи се Стефан Скелен. — Знам какво целите с оплакванията си, господин префекте. Но напразно. Никой няма да ви освободи от дадените заповеди, не разчитайте на това. Плъхове или не, банди или не, но издирванията трябва да продължат. С всички достъпни средства, до отмяна на заповедта. Това е повелята на императора.

— Търсим от три седмици — намръщи се префектът. — И то без да сме особено наясно кого или какво търсим — призрак, дух или игла в купа сено. А последствията? Само при мен няколко души изчезнаха безследно, със сигурност убити от бунтовниците или бандите на елфите. Казвам ви, господин коронер, щом досега не сме намерили тази ваша девойка, няма и да я намерим. Дори и да е била тук, в което се съмнявам. Освен ако…

Префектът млъкна, замисли се, гледайки коронера изпод вежди.

— Тази девойка… Седмата, която язди с Плъховете…

Кукумявката махна пренебрежително с ръка, стараейки се жестът му и изражението му да изглеждат убедително.

— Не, господин префект. Не търсете прекалено лесни решения. Изрисуваната полуелфка или някоя друга бандитка с брокат със сигурност не е девойката, която търсим. Със сигурност. Продължавайте търсенето. Това е заповед.

Префектът се намръщи, гледайки през прозореца.

— А с тази банда — добави с равнодушен глас коронерът на император Емхир, Стефан Скелен, наричан Кукумявката, — с тези Плъхове или както там ги наричат… Справете се с тях, господин префекте. В провинцията трябва да има ред. Изловете ги и ги избесете, без циркове и церемонии. Всичките.

— Лесно е да се каже — промърмори префектът. — Но ще направя каквото е по силите ми, уверете императора. И все пак мисля, че тази, седмата девойка, за по-сигурно трябва да се хване жива…

— Не — прекъсна го Кукумявката, внимавайки гласът му да не трепне. — Никакви изключения, да се обесят всички. Цялата седморка. Не искаме да чуваме нито дума повече за тях.

ОГНЕНО КРЪЩЕНИЕ

(книга 5 от "Вещерът")

През поля на разрушения

и огнени кръщения

страданията ви наблюдавах,

додето боят се ожесточава.

И макар че ме раниха зле,

и изпълнен с ужас беше боят,

спасихте ме от бойното поле,

братя по оръжие мои…

Dire Straits, „Братя по оръжие“

Първа глава

Тогава рекла врачката на вещера: „Ето какво ще те посъветвам — обуй железни обувки, вземи в ръка железен жезъл. Отиди с железните обувки на края на света, и пътя пред себе си с жезъла опипвай и със сълзите си го мокри. Върви през огън и вода, не спирай, назад не се обръщай. А когато се протрият обувките железни и жезълът на прах се стрие, когато вятърът и жегата накарат очите ти да пресъхнат, така че вече и сълзица да не можеш да изплачеш, тогава ще намериш на края на света това, което търсиш и обичаш. Може би.“

И тръгнал вещерът през огън и вода, назад не се обръщал. Но нито железни обувки, нито жезъл не взел. Взел само вещерския си меч. Не послушал думите на врачката. И добре направил, защото това била зла врачка.

Флорънс Деланой,

„Приказки и предания“

В храстите се чуваха крясъци на птици.

Склонът на дерето беше покрит с гъста, плътна маса от къпини и кисел трън — идеално място за свиване на гнездо и намиране на храна, така че нищо чудно, че там гъмжеше от птици. Зеленики припяваха звънки трели, брезови скатии и коприварчета чуруликаха, непрекъснато се разнасяше звънкото „пинк-пинк“ на сипките. „Сипките пеят преди да завали“ — помисли си Милва, поглеждайки неволно небето. Не беше облачно. Но сипките винаги пееха преди дъжд. Нямаше да е зле най-накрая да завали.

Мястото точно срещу изхода на котловината беше добра позиция за ловуване, даваща нелоши шансове за добра плячка, особено тук, в Брокилон, богатата на дивеч девствена гора. Владеещите огромно горско пространство дриади ловуваха крайно рядко, а хората се осмеляваха да навлизат тук още по-рядко. Алчните за месо и кожа ловци тук сами ставаха обект на лов. Брокилонските дриади бяха безмилостни към натрапниците. Веднъж Милва беше изпитала това на собствения си гръб.

Така или иначе, в Брокилон имаше достатъчно дивеч. Обаче Милва дебнеше в засада вече повече от два часа и все още нищо не се беше появило в обсега на лъка й. Тя не можеше да ловува в движение — заради царящата от месеци суша върху земята се беше натрупал слой от листа и сухи клонки, които хрущяха при всяка стъпка. При такива условия само неподвижно дебнене в засада можеше да донесе плячка и успех.

На лъка й кацна пеперуда адмирал. Милва не я прогони, а започна да я наблюдава как събира и разтваря крилца, като същевременно изучаваше лъка си — нова придобивка, на която още не можеше да се нарадва. Тя беше заклет стрелец, обичаше хубавите оръжия. А това, което сега държеше в ръце, беше най-хубавото сред хубавите.

През живота си Милва беше сменила множество лъкове. Беше се учила да стреля от обикновени ясенови и тисови лъкове, но бързо ги беше заменила с по-чувствителни, като използваните от дриадите и елфите. Лъковете на елфите бяха по-къси, по-леки и по-удобни, а благодарение на съчетанието от дърво и животински сухожилия — и много по-бързи от тисовите; пуснатата от тях стрела летеше по-бързо и по по-плоска траектория, което в значителна степен елиминираше възможността да бъде отклонена от вятъра. Най-добрите от тези оръжия, с четири сгъвки, бяха наричани от елфите „зефар“, защото прегънатите рамене и грифове на лъка приличаха на съответната руна. Милва използваше зефари вече от няколко години и смяташе, че няма лък, който да ги превъзхожда.

Но най-накрая попадна и на такъв. Естествено, това се случи на пазара Храким в Цидарис, прочут с богатия си избор от странни и редки стоки, които моряците докарваха от най-далечните кътчета на света, отвсякъде, докъдето успеят да се доберат фрегатите и галеоните им. Когато имаше възможност, Милва винаги посещаваше пазара и разглеждаше задморските лъкове. Точно там се сдоби с лъка, за който мислеше, че ще й послужи много години — изработеният в Зерикания превъзходен зефар, подсилен с шлифован рог от антилопа. Изкара с него цяла година. Защото след година, на същата сергия, при същия търговец, тя видя истинско чудо.

Лъкът беше донесен от далечния север. Кибитът му беше с дължина шейсет и два цала[46], от червено дърво, добре балансиран, с плоски ламинирани рамене с прилепен слой от благородно дърво, сварени сухожилия и китови кости. Отличаваше се от лежащите покрай него екземпляри не само по конструкцията, но и по цената си — и точно цената привлече вниманието на Милва. Ала веднага след като взе лъка в ръце и го изпробва, без да се колебае и без да се пазари, плати толкова, колкото искаше търговецът. Четиристотин новиградски крони. Разбира се, тя не разполагаше с такава колосална сума пари в брой, но продаде зериканския си зефар, връзка самурени кожи и прецизно изработено елфическо медальонче — коралова камея, украсена с речни перли.

Но не съжаляваше. В нито един момент. Лъкът беше лек и абсолютно точен. Макар и не особено дълъг, той криеше в жилавите си рамене страхотна сила. Снабден с прикрепена за прецизно извитите грифове конопено-копринена тетива, при опън двайсет и четири цала даваше сила петдесет и пет фунта. Наистина, съществуваха лъкове, които дават дори осемдесет, но Милва смяташе това за прекалено. Изстреляната от китовия й лък петдесет и пет фунтова стрела изминаваше двеста стъпки за времето между два удара на сърцето, а на сто крачки запазваше достатъчно сила, за да повали елен или да прониже човек без броня. Милва рядко ловуваше животни, по-едри от елен, или тежковъоръжени хора.

Пеперудата отлетя. Сипките продължаваха да пеят в храстите. И все така нищо не попадаше на мушката й. Милва облегна рамо върху дънера на един дъб и потъна в спомени. Просто така, за да убие времето.

* * *

Първата й среща с вещера беше през юли, две седмици след събитията на остров Танед и избухването на войната в Дол Ангра. Милва се връщаше в Брокилон след почти двайсетдневно отсъствие, начело на остатъците от ударен отряд на Scoia’tael, разгромен в Темерия, при опита му да се прехвърли в обхванатия от война Аедирн. „Катериците“ възнамеряваха да се присъединят към въстанието, вдигнато от елфите в Дола на Блатхан. Не успяха и ако не беше Милва, нищо нямаше да остане от тях. Но попаднаха на Милва и така намериха убежище в Брокилон.

Веднага след пристигането й я уведомиха, че Аглайс я очаква спешно в Кол Серай. Милва се поучуди. Аглайс беше начело на брокилонските лечителки, а дълбоката, пълна с горещи извори и пещери котловина Кол Серай беше мястото, където се изцеляват болните.

Обаче откликна на призива, убедена, че става въпрос за някой лекуващ се елф, който с нейна помощ иска да се свърже със своя отряд. А когато видя ранения вещер и се досети за какво става въпрос, изпадна в същински бяс. Изскочи от пещерата с развяващи се коси и изля целия си гняв върху Аглайс.

— Той ме видя! Видя лицето ми! Разбираш ли колко опасно е това за мен?!

— Не, не разбирам — отговори студено лечителката. — Това е Gwynbleidd, вещерът. Приятел на Брокилон. Той е тук от четиринайсет дни, от новолуние. И ще мине още известно време, преди да е в състояние да стане и да ходи нормално. Нуждае се от вести от света, от близките си. Само ти можеш да му ги осигуриш.

— Вести от света? Да не си полудяла, дивожено? Знаеш ли какво става сега по света, извън границите на твоята спокойна гора? В Аедирн бушува война! В Бруге, в Темерия и в Редания цари хаос, същински пъкъл, голям лов! Тези, които са започнали метежа на Танед, са преследвани навсякъде! Навсякъде е пълно с шпиони и an’givare, достатъчна е една необмислена дума, да си изкривиш устата, когато не трябва, и палачът вече е нагорещил желязото в стаята за изтезания. А аз какво — да ходя да шпионирам, да разпитвам, да събирам вести? Да си рискувам главата? И за кого? Заради някакъв полумъртъв вещер? Какъв ми е той, да не ми е брат или сват? Ти си се побъркала, Аглайс!

— Ако имаш намерение да продължиш да крещиш — прекъсна я спокойно дриадата, — да отидем по-навътре в гората. Той се нуждае от спокойствие.

Милва погледна неволно към изхода на пещерата, в която преди малко беше видяла ранения. „Мъжага е — помисли си тя, — макар че е слаб, само кожа и кости… Косата му е бяла, но коремът му е плосък като на юноша, личи си, че го е направил с труд, а не със свинско и бира…“

— Той е бил в Танед. — Това беше твърдение, а не въпрос. — Бунтовник.

— Не знам — сви рамене Аглайс. — Ранен е. Нуждае се от помощ. Останалото не е моя работа.

Милва възмутено махна с ръка. Лечителката беше известна с това, че разговаря с неохота. Но Милва вече беше успяла да чуе съобщенията на дриадите от източните граници на Брокилон, така че знаеше всичко за събитията отпреди две седмици. За магьосницата с тъмночервени коси, появила се в Брокилон насред магическо изригване, за ранения със счупени ръка и крак, когото беше домъкнала в гората и който се беше оказал вещерът, познат на дриадите като Gwynbleidd, Белия вълк.

Дриадите разказваха, че в началото не са знаели какво да правят. Облятият в кръв вещер ту крещял, ту губел съзнание, Аглайс му правела временни превръзки, магьосницата ругаела. И плачела. Това последното Милва не го вярваше — та кой е виждал магьосница да плаче? А после дошла заповедта от Дуен Канел, Среброоката Еитне, господарката на Брокилон. Магьосницата да бъде пусната, а вещерът да бъде лекуван.

И го лекуваха. Милва се убеди в това. Лежеше в пещера, във вдлъбнатина, пълна с вода от вълшебните брокилонски извори, крайниците му, обездвижени от шини, бяха омотани от плътен слой лечебна пълзяща конинхаела и китки лилаво зарасличе. Косите му бяха бели като мляко. Беше в съзнание, макар че лекуваните с конинхаела обикновено лежат в несвяст и бълнуват, магията говори чрез тях…

— Е? — Безизразният глас на лечителката я изтръгна от мислите й. — Така че какво? Какво да му кажа?

— Да иде по дяволите — промърмори Милва, затягайки колана си, на който бяха закачени кесия и ловджийски нож. — И ти също, Аглайс.

— Както искаш. Не те принуждавам.

— Вярно е. Не можеш да ме принудиш.

Тръгна към гората, сред редките борове. Беше ядосана.

Милва знаеше за събитията, случили се на остров Танед по време на първото новолуние на месец юли — Scoia’tael непрекъснато ги обсъждаха помежду си. По време на Събора на магьосниците на острова избухнал метеж, пролята била кръв, имало жертви. А нилфгардската армия като по сигнал ударила Аедирн и Лирия, започнала война. И в Темерия, Редания и Каедвен всички се нахвърлили върху „катериците“. На първо място, защото, изглежда, на разбунтувалите се на остров Танед магьосници им се притекъл на помощ ударен отряд на Scoia’tael. И на второ място, защото като че ли някакъв елф или полуелф убил с кинжал Визимир, реданският крал. Навсякъде вреше и кипеше като в котел, течаха реки елфическа кръв…

„Е — помисли си Милва, — може и да е истина онова, което говорят жреците — че краят на света и съдният ден са близо. Целият свят е в пламъци, човек е вълк не само за елфа, но и за човека, брат на брата си нож вади… А един вещер се е забъркал в политиката и е участвал в метеж. При положение, че вещерите съществуват само за да обикалят света и да убиват вредящите на хората чудовища! Откакто свят светува, нито един вещер не се е забърквал в политиката и не е участвал във войни. Нали затова я има приказката за глупавия крал, който искал да пренася вода със сито, да направи заека куриер, а вещера — войвода. А тук имаме вещер, пострадал в метеж против краля и принуден да се крие от наказанието в Брокилон. Да, наистина е дошъл краят на света!“

— Здравей, Мария.

Тя потрепна. Облегналата се на един бор дребна дриада имаше сребристи коси и очи. Залязващото слънце обграждаше главата й с ореол на фона на пъстрата стена на гората. Милва падна на едно коляно и склони ниско глава:

— Приветствам те, госпожо Еитне.

Владетелката на Брокилон мушна в колана си от лико златистия си нож с форма на сърп.

— Стани — нареди тя. — Да се поразходим. Искам да поговоря с теб.

Дребната дриада със сребристи коси и високата русокоса девойка вървяха дълго време една до друга през изпълнената със сенки гора. Нито една от двете не нарушаваше мълчанието.

— Отдавна не си се отбивала в Дуен Канел, Мария.

— Не ми оставаше време, госпожо Еитне. От Лента до Дуен Канел има дълъг път, а аз… Нали знаеш…

— Знам. Уморена ли си?

— Елфите се нуждаят от помощ. Нали им помагам по твоя заповед.

— По моя молба.

— Да де. По твоя молба.

— Искам да те помоля още нещо.

— Така и очаквах. Вещерът?

— Помогни му.

Милва се спря, обърна се, с рязко движение откъсна закачилото се за дрехата й стръкче орлови нокти, повъртя го между пръстите си и го хвърли на земята.

— Вече половин година — каза тя тихо, като гледаше в сребристите очи на дриадата — рискувам живота си, за да водя елфи от разбитите отряди в Брокилон… А когато си отпочинат и раните им се излекуват, ги водя обратно… Това не е ли достатъчно? Малко ли съм направила? Всяко новолуние излизам на пътя, в тъмнината… Вече ме е страх от слънцето, сякаш съм вампир или някаква улулица…

— Никой не познава горските пътеки по-добре от теб.

— В горските дебри не мога да узная нищо. Вещерът май иска да събирам вести, да отида сред хората. Той е бунтовник, an’givare слухтят за името му. Аз самата също изобщо не бива да се показвам в градовете. А ако някой ме разпознае? Спомените за онова още са живи, онази кръв още не е засъхнала… А тогава имаше много кръв, госпожо Еитне.

— Не беше малко. — Сребристите очи на старата дриада бяха чужди, студени, непроницаеми. — Не беше малко, права си.

— Ако ме разпознаят, ще ме набият на кол.

— Ти си предпазлива. Внимателна и бдителна си.

— За да науча вестите, за които моли вещерът, трябва да забравя за предпазливостта. Трябва да разпитвам. А сега е опасно да се любопитства. Ако ме хванат…

— Имаш контакти.

— Ще ме измъчват. Ще ме изтезават. Или ще изгния в Дракенборг…

— Длъжница си ми.

Милва извърна глава и прехапа устни.

— Да, длъжница съм ти — изрече тя с горчивина. — Не съм го забравила.

Затвори очи, лицето й изведнъж се изкриви, устните й потрепнаха, тя силно стисна зъби. Под клепачите й бледо заблещука споменът за призрачната лунна светлина от онази нощ. Неочаквано се върна болката в глезена, хванат в примка от ремък, болката в опънатите стави. В ушите й се разнесе шумът от листата на рязко изправящото се дърво… Вик, стон, диво, безумно мятане и отвратителното усещане за обземащ я страх, когато беше разбрала, че не може да се измъкне… Вик и страх, скърцането на въжето, извиващи се сенки, разлюляна, неестествена, преобърната земя, преобърнато небе, дървета с преобърнати корони, болка, пулсираща в слепоочията кръв… А на разсъмване — дриади, в кръг около нея… Далечен сребрист смях… Кукла на въженце! Люлей се, люлей се, кукличке, с главата надолу… И нейният собствен, но същевременно чужд хриплив вик. А после мрак.

— Да, длъжница съм ти — повтори тя през стиснатите си зъби. — Наистина, аз съм обесница, свалена от въжето. Явно докато съм жива, няма да мога да платя този дълг.

— Всеки има някакъв дълг — каза Еитне. — Такъв е животът, Мария Баринг. Дългове и кредити, задължения, благодарност, разплащания… Да направиш нещо за някого. А може би за себе си? Нали всъщност винаги се разплащаме със себе си, а не с някой друг. Във всеки от нас се крие едновременно и кредитор, и длъжник. Важното е да уредим тази сметка със себе си. Идваме на този свят като частица от дадения ни живот, а после през цялото време се мъчим да си платим дълговете. Към себе си. За да можем в края на краищата да се издължим.

— Близък ли ти е този човек, госпожо Еитне? Този… вещер?

— Близък ми е. Макар и самият той да не го знае. Връщай се в Кол Серай, Мария Баринг. Отиди при него. И направи онова, което той ще те помоли.

* * *

В котловината изпращя храст, изпука клонче. Разнесе се високото и гневно „чек-чек“ на сврака, сипките излетяха, мярнаха се белите им пера. Милва затаи дъх. Най-накрая.

— Чек-чек — обади се свраката. — Чек-чек-чек.

Отново изпука клонка.

Милва намести стария, излъскан до блясък десен нараменник, и мушна китката си в прикрепената към грифа на лъка примка. Извади една стрела от плоския колчан на бедрото си. Машинално, по навик, провери острието и перата. Купуваше стрелите от пазарите — като избираше средно една от десет предложения, — но слагаше перата сама. Повечето достъпни за продажба готови стрели имаха прекалено къс балансьор, разположен по оста на стрелата, а Милва използваше само стрели със спираловидни балансьори, не по-къси от пет цала.

Тя сложи стрелата върху тетивата и се прицели към изхода на котловината, към зеленеещата се между стъблата част от берберис, отрупана с червени плодчета.

Сипките кацнаха не много надалеч и възобновиха пеенето си. „Ела, козичке — помисли си Милва, докато вдигаше лъка и опъваше тетивата. — Ела. Готова съм.“

Но сърните продължиха нататък по дерето, към блатата и изворите, захранващи вливащите се в Лента ручеи. От котловината излезе козле. Красиво козле, на вид тежко над четирийсет фунта. То вдигна глава, наостри уши, после се обърна към храстите и отхапа клонка с листа.

Беше застанало в удобна позиция — със задната си част към нея. Ако не беше стъблото, засланящо мишената, Милва щеше да стреля, без да се замисля. Дори и да попаднеше в корема му изотзад, стрелата щеше да го пробие и да се добере до сърцето, черния или белия дроб. При попадение в бедрото би разкъсала някоя артерия и животното скоро би се строполило на земята. Милва чакаше, без да отпуска тетивата.

Козелът отново вдигна глава, пристъпи, излезе иззад стъблото — и внезапно се обърна напред. Милва удържа тетивата и мислено изруга. Изстрелът в предната част на тялото беше несигурен — вместо в белия дроб, стрелата лесно можеше да потъне в корема. Тя чакаше, сдържайки дъха си, като усещаше с крайчеца на устата си соления вкус на тетивата. Това беше още едно голямо, направо неоценимо достойнство на нейния лък — ако използваше по-тежко или не толкова грижливо изработено оръжие, тя не би могла да го държи толкова дълго време опънато, без да рискува да умори ръката си и по този начин да намали точността на изстрела.

За щастие козелът наведе глава, отхапа от израстващата от мъха трева и се обърна странично. Милва спокойно си пое дъх, прицели се в областта на белия дроб и спокойно отпусна тетивата.

Обаче не чу очакваното хрущене на счупените от накрайника на стрелата ребра. Козелът подскочи нагоре, ритна с копито и изчезна, съпроводен от пукането на сухи клонки и шумоленето на листата.

Докато минат няколко удара на сърцето й, Милва стоеше неподвижно, вкаменена като мраморна статуя на горска нимфа. Едва когато всички звуци утихнаха, тя отдръпна дясната си ръка от бузата си и отпусна лъка надолу. Запомни посоката, в която се беше отдалечило животното и спокойно седна и опря гръб в дънера. Беше опитен ловец, бракониерстваше в господарските гори още от дете, първата си сърна беше убила на единайсет години, а първия четиринайсетгодишен елен — по невероятен ловджийски късмет — на четиринайсетия си рожден ден. А опитът говореше, че никога не бива да бърза подир ранено животно. Ако изстрелът й е бил добър, козелът би трябвало да падне на не повече от двеста крачки от входа на котловината. Ако е стреляла лошо — припряността можеше само да влоши нещата. Неудачно уцеленото животно, ако не бъде тревожено, след паническото бягство би се успокоило и би тръгнало по-бавничко. А ако е преследвано и подплашено, ще побегне с всички сили и ще се спре отвъд девет планини в десетата.

Така че Милва имаше на разположение поне половин час. Тя захапа откъснатото от нея стръкче трева и отново се върна в спомените си.

* * *

Когато след дванайсет дни тя се върна в Брокилон, вещерът вече ходеше. Леко понакуцваше и провлачваше единия крак, но вървеше. Милва не се учуди — тя знаеше за чудотворните лечителски свойства на горската вода и плевела, наричан конинхаела. Познати й бяха и уменията на Аглайс, неведнъж беше ставала свидетелка на буквално мигновеното изцеляване на ранени дриади. Явно и слуховете за невероятната твърдост и издръжливост на вещерите също не бяха изсмукани от пръстите.

Не дойде в Кол Серай веднага след пристигането си, макар и дриадите да й напомняха, че Gwynbleidd очаква нетърпеливо завръщането й. Протакаше умишлено, все още недоволна от възложената й мисия и искаше да демонстрира това. Съпровождаше елфите от новопристигналия ударен отряд на „катериците“ до лагера. Разказваше надълго и нашироко за всичко, случило се по време на похода, предупреждаваше дриадите, че хората са блокирали границата оттатък Лента. Едва когато й напомниха за трети път, тя се изкъпа, преоблече се и отиде при вещера.

Той я чакаше на края на поляната, там, където растяха кедри. Разхождаше се, от време на време присядаше, после скачаше на крака като пружина. Явно Аглайс му беше предписала упражнения.

— Какви са новините? — попита той веднага, след като се поздравиха. Студенината в гласа му не я излъга.

— Като че ли войната е към края си — отговори тя, свивайки рамене. — Разправят, че Нилфгард е разгромил жестоко Лирия и Аедирн. Верден се е предал, а кралят на Темерия се е договорил с нилфгардския император. Елфите в Долината на цветята са създали собствена държава. Обаче Scoia’tael от Темерия и Редания не са отишли там. Продължават да се бият…

— Нямах предвид това.

— Така ли? — направи се на учудена тя. — А, вярно. Да, наминах през Дориан, както ти ме помоли, макар и да се наложи да заобиколя много. А пътищата сега са опасни…

Тя спря да говори, протегна се. Този път той не я пришпори.

— А този Кодрингер, когото ме помоли да посетя, приятел ли ти беше? — попита тя най-накрая.

Лицето на вещера не потрепна, но Милва знаеше, че я е разбрал.

— Не. Не беше.

— Това е добре — продължи тя, вече по-свободно. — Защото вече не е сред живите. Изгорял е заедно с къщата си, останал е само коминът и половината от предната стена. Целият Дориан гъмжи от слухове. Едни разправят, че Кодрингер се е занимавал с черна магия и е варил отрови, както и че е имал договорка с дявола, затова дяволският огън го е погълнал. Други твърдят, че той, както обикновено, си е напъхал носа там, където не му е било работа. А това не се е харесало на някой, така че го убили и запалили къщата, за да прикрият следите. А ти как мислиш?

Не дочака нито отговор, нито появата на някакви емоции върху посивялото лице на вещера. Така че продължи, запазвайки язвителния и арогантен тон:

— Интересното е, че пожарът и гибелта на Кодрингер са се случили по време на първото юлско новолуние, точно както и метежът на остров Танед. Сякаш някой се е досетил, че Кодрингер знае нещо за бунта и ще го разпитват за подробностите. Сякаш някой е искал да му затвори устата завинаги. Какво ще кажеш за това? Ха, виждам, че нищо няма да кажеш. Щом си такъв мълчаливец, тогава аз ще ти кажа нещо: опасни са тези твои дела, тези твои разпитвания и шпионирания. Някой може да поиска да затвори и нечия друга уста, освен Кодрингеровата. Така мисля.

— Прости ми — каза той след малко. — Права си. Изложих те на риск. Това беше твърде опасна задача за…

— За жена, нали? — Тя тръсна глава, отмятайки назад все още влажните си коси. — Това ли искаше да ми кажеш? Я, какъв галантен си бил! Набий си в главата, че макар и да пишкам клекнала, кафтанът ми е ушит от вълча кожа, а не от заешка! Недей да ме смяташ за страхливка, защото не ме познаваш!

— Познавам те — каза той тихо и спокойно, без да обръща внимание на гнева й и на повишения й тон. — Ти си Милва. Превеждаш през блокадата „катерици“ в Брокилон. Знам за твоето безстрашие. Но аз лекомислено и егоистично те подложих на риск…

— Глупак! — прекъсна го рязко тя. — Безпокой се за себе си, не за мен. Безпокой се за девойката!

Тя се усмихна подигравателно. Защото този път лицето му се измени. Тя преднамерено не се обаждаше, очаквайки по-нататъшните му въпроси.

— Какво знаеш? — попита той най-накрая. — И от кого?

— Ти имаш своя Кодрингер — изсумтя тя, гордо вдигнала глава. — А аз си имам свои познати. Такива, които имат зорки очи и остър слух.

— Говори. Моля те, Милва.

— След безредиците на Танед — започна тя, след като изчака малко, — навсякъде закипя. Започна лов на предатели. Особено на онези магьосници, които са тръгнали подир Нилфгард, както и на другите продажници. Някои ги хванаха. Други изчезнаха като камък, потънал във водата. Не е необходимо човек да е гений, за да се сети къде са се дянали, под чие крило са се скрили. Но не само магьосниците и предателите бяха преследвани. На разбунтувалите се на Танед магьосници им е помагал отряд „катерици“, предвождан от славния Фаоилтиарна. Търсят го. Издадена е заповед всеки пленен елф да бъде разпитван за отряда на Фаоилтиарна.

— Кой е този Фаоилтиарна?

— Елф, Scoia’tael. Малцина са досаждали на хората толкова, колкото той. Обявена е голяма награда за главата му. Но не само него търсят. Издирват и някакъв нилфгардски рицар, който е бил на Танед. И още…

— Говори.

— An’givare разпитват за вещера Гералт от Ривия. И за девойка на име Цирила. Заповядано е тези двамата да бъдат хванати живи. Под заплахата от смъртно наказание е заповядано: на тези двамата не бива да им падне нито косъм от главата, нито копче от дрехите. Ха! Сигурно си им много скъп на сърцето, щом се грижат толкова за твоето здраве…

Тя млъкна, виждайки лицето му, от което внезапно изчезна нечовешкото спокойствие. Разбра, че колкото и да се беше старала, не беше успяла да му внуши страх. Или поне страх за собствената му кожа. Изведнъж почувства срам.

— Е, за това последното напразно се тревожат — каза тя вече по-меко, но все още с леко подигравателна усмивка. — Ти си в безопасност в Брокилон. А и девойката няма да я получат жива. Когато на Танед са разровили развалините на онази магическа кула, която се е срутила… Хей, какво ти става?

Вещерът се олюля, облегна се на кедъра и седна тежко до дънера му. Милва отскочи, изплашена от бледността, която внезапно покри лицето му.

— Аглайс! Сирса! Фауве! При мен, бързо! По дяволите, да умира ли се готви? Хей, ти!

— Не ги викай… Нищо ми няма… Говори. Искам да узная…

Милва изведнъж разбра.

— Нищо не са намерили в развалините! — извика тя, усещайки, че също пребледнява. — Нищо! Макар че са огледали всеки камък и са използвали магия — не са намерили нищо…

Тя изтри потта от веждите си и спря с жест притичалите дриади. Хвана седналия вещер за раменете и се наведе над него така, че дългите й светли коси паднаха върху пребледнялото му лице.

— Неправилно ме разбра — повтори тя бързо, объркано, с усилие намирайки точните думи. — Само исках да кажа, че… Неправилно ме разбра. Защото аз… Откъде можех да знам, че ти толкова… Не исках да се получи така. Само исках да кажа, че девойката… Че няма да я намерят, защото е безследно изчезнала, като онези магьосници… Прости ми.

Той не отговори. Гледаше встрани. Милва прехапа устни и стисна юмруци.

— След три дни потеглям от Брокилон — каза тя тихо след дълго, много дълго мълчание. — Веднага щом луната започне да намалява и нощите станат малко по-тъмни. Ще се върна след десет дни, а може би и малко по-рано, веднага след Ламас, в първите дни на август. Не се тревожи — земята ще преобърна, но ще узная всичко. Ако някой знае нещо за тази девойка — ще го научиш и ти.

— Благодаря, Милва.

— След десет дни… Gwynbleidd.

— Казвам се Гералт.

Той й протегна дланта си. Без да се замисля, тя я стисна. Много силно.

— А аз се казвам Мария Баринг.

Той й благодари с кимане и с лека усмивка за откровеността; тя знаеше, че я е оценил.

— Бъди предпазлива, моля те. Когато задаваш въпросите си, внимавай на кого ги задаваш.

— Не се безпокой за мен.

— Твоите информатори… Имаш ли им доверие?

— Нямам доверие на никого.

* * *

— Вещерът е в Брокилон. При дриадите.

— Така и предполагах. — Дийкстра скръсти ръце на гърдите си. — Но е добре, че информацията се потвърди.

Той помълча малко. Ленеп облиза устни. Чакаше.

— Добре, че се потвърди — повтори шефът на тайните служби на кралство Редания, замислен, сякаш говореше сам на себе си. — Винаги е по-добре, когато си сигурен. Ех, да можеше и Йенефер още да е с него… Магьосницата не е ли с него, Ленеп?

— Моля? — потрепна шпионинът. — Не, Ваша светлост. Какво ще наредите? Ако го искате жив, ще го измъкна от Брокилон. А ако за вас е по-добре да умре…

— Ленеп — Дийкстра вдигна студените си, светлосиви очи, — не бъди прекалено усърден. В нашата работа прекаленото усърдие не се отплаща. Затова пък винаги е подозрително.

— Господине — Ленеп леко пребледня, — аз исках само…

— Знам. Ти само питаше какво ще наредя. Нареждам: остави вещера на мира.

— Както заповядате. А какво да правя с Милва?

— Нея също я остави на мира. Засега.

— Както заповядате. Мога ли да си тръгна?

— Можеш.

Агентът излезе, като затвори тихо и внимателно дъбовата врата на стаята. Дийкстра мълча дълго, вторачен към разпръснатите по бюрото карти, писма, доноси, протоколи от разпити и смъртни присъди.

— Ори.

Секретарят му вдигна глава и се изкашля. Не се обади.

— Вещерът е в Брокилон.

Ори Ройвен отново се изкашля и неволно погледна под бюрото, към краката на шефа си. Дийкстра забеляза погледа му.

— Точно така — промърмори той. — Това няма да го забравя. Заради него не можех да ходя две седмици. Изложих се пред Филипа, наложи се да скимтя като куче и да я моля за проклетите й лекове, иначе все още щях да куцам. Е, сам съм си виновен, подцених го. Най-лошото е, че в момента не мога да си отмъстя, да се добера до вещерския му задник! Аз самият нямам време за това, а не мога да използвам хората си за лични интереси. Нали не мога, Ори?

— Кхъ-кхъ…

— Не кашлюкай. Знам. Ах, по дяволите, как подмамва властта! Как те изкушава да се възползваш от нея! Колко лесно е да се самозабравиш, когато я притежаваш! Но е достатъчно да се самозабравиш веднъж — и няма да има край… Филипа Ейлхарт още ли е в Монтекалво?

— Да.

— Вземи перото и мастилницата. Ще ти продиктувам писмо до нея. Пиши… По дяволите, не мога да се съсредоточа. Какви са тези проклети крясъци, Ори? Какво става там, на площада?

— Студентите замерят с камъни резиденцията на нилфгардския посланик. Ние им платихме за това, кхъ-кхъ, струва ми се.

— Аха. Добре. Затвори прозореца. Нека утре да отидат да замерят с камъни филиала на банката на джуджето Джанкарди. Той отказа да ми открие сметка.

— Джанкарди, кхъ-кхъ, преведе значителна сума във военния фонд.

— Така ли? Тогава да замерят онези банки, които не са превели пари там.

— Всички преведоха.

— Ама, че си скучен, Ори. Пиши, ти казвам. „Любима Фил, слънце мое…“ Проклятие, постоянно забравям. Вземи нов лист. Готов ли си?

— Да, кхъ-кхъ.

— „Скъпа Филипа, госпожица Трис Мериголд сигурно се тревожи за вещера, когото телепортира от Танед до Брокилон, като превърна този факт в дълбока тайна, пазена дори от мен, което жестоко ме нарани. Успокой я. Вещерът вече се чувства добре. Започна да изпраща от Брокилон емисарки със задачата да търсят следи от принцеса Цирила, от която толкова се интересуваш. Приятелят ни Гералт явно не знае, че Цирила е в Нилфгард, където се готви за сватбата си с император Емхир. Иска ми се Гералт да си седи спокойно в Брокилон, затова ще се постарая тази новина да достигне до него.“ Записа ли?

— Кхъ-кхъ, „… да достигне до него.“

— Нов ред. „Чудно ми е…“ Ори, избърши перото, по дяволите! Пишем на Филипа, не на кралския съвет, писмото трябва да е естетически издържано! Нов ред. „Чудно ми е защо вещерът не търси контакти с Йенефер. Не ми се иска да мисля, че такава страст, граничеща с мания, е угаснала толкова внезапно, при все политическите възгледи на неговия идеал. От друга страна, ако се окаже, че точно Йенефер е доставила Цирила на Емхир и ако се намерят доказателства за това, то аз с удоволствие бих помогнал вещерът да получи тези доказателства. Сигурен съм, че проблемът би се разрешил от само себе си, а чернокосата красавица би изгубила спокойствието си. Вещерът не обича никой да закача девойчето. Артауд Теранова се убеди в това на Танед. Иска ми се да вярвам, Фил, че нямаш доказателства за предателството на Йенефер и не знаеш къде се крие тя. Би било много неприятно за мен, ако се окаже, че това е поредната тайна, крита от мен. Аз нямам тайни от теб…“ Защо се смееш, Ори?

— А, нищо, кхъ-кхъ…

— Пиши: „Аз нямам тайни от теб, Фил, и разчитам на взаимност. Оставам с дълбоко уважение…“, и така нататък, и така нататък. Дай да се подпиша.

Ори Ройвен посипа писмото с пясък, а Дийкстра се настани по-удобно и завъртя като мелница палците на скръстените си върху корема ръце.

— А тази Милва, която вещерът изпраща да шпионира? — попита той. — Какво можеш да кажеш за нея?

— Тя се занимава, кхъ-кхъ — изкашля се секретарят, — с прехвърляне в Брокилон на групи Scoia’tael, разбити от темерските войски. Измъква елфите от хайки и блокади, осигурява им отдих и възможност за сформиране на нови бойни отряди…

— Спести ми общоизвестните сведения — прекъсна го Дийкстра. — Знам с какво се занимава Милва. Впрочем, смятам и аз да я използвам. Ако не беше така, отдавна да съм я подхвърлил на темерийците. Какво можеш да кажеш за нея самата? За Милва като такава?

— Струва ми се, че е родом от някакво забутано село в Горен Соден. Всъщност се казва Мария Баринг. Милва е прякор, който са й дали дриадите. На Старата реч означава…

— Каня[47] — прекъсна го Дийкстра. — Знам.

— Всички в рода й от поколения са ловци. Горски хора, които са на „ти“ с гъсталака. Когато синът на стария Баринг умрял, стъпкан от елен, старецът обучил на горския занаят дъщеря си. Когато и той умрял, майка й отново се омъжила. Кхъ-кхъ… Мария не се разбирала с пастрока си и избягала от къщи. Тогава била, струва ми се, на шестнайсет години. Отишла на север, живяла от лов, но лесничеите на бароните не й улеснявали живота — преследвали я, сякаш е звяр. Така тя започнала да бракониерства в Брокилон, и там, кхъ-кхъ, я хванали дриадите.

— И вместо да й видят сметката, я приютили — промърмори Дийкстра. — Признали я за своя… А тя им се отблагодарила. Сключила договор с Вещицата от Брокилон, със старата Среброока Еитне. Мария Баринг умряла, за да живее Милва… Колко експедиции е направила, преди във Верден и Керак да се усетят? Три?

— Кхъ-кхъ… Четири, струва ми се… — На Ори Ройвен постоянно нещо му се струваше, въпреки че паметта му беше безупречна. — Били са около стотина души, от онези, които най-ожесточено ловуват за скалповете на дивожени. И не могли да се досетят толкова дълго, защото Милва от време на време изнасяла един от ранените на собствения си гръб, а оцелелият възхвалявал до небесата нейната храброст. Едва след четвъртия път, във Верден, струва ми се, някой се плеснал по челото. Как се получава така, запитали се изведнъж, кхъ-кхъ, че водачката, която хората са наели да им помага срещу дивожените, всеки път се измъква жива? И всичко се изяснило — че водачката води, но към капан, право под стрелите на чакащите в засада дриади…

Дийкстра отмести към края на бюрото протоколите с разпитите, защото му се стори, че пергаментът все още вони на стаята за изтезания.

— И тогава — досети се той — Милва е изчезнала в Брокилон като сън. Но и до днес във Верден е трудно да се събере отряд за поход срещу дриадите. Старата Еитне и младата Каня добре са се справили. И се осмеляват да твърдят, че провокациите са наше, човешко изобретение. А може би…

— Кхъ-кхъ? — закашля се Ори Ройвен, учуден от прекъснатата фраза и проточилото се мълчание на шефа му.

— А може би най-накрая са започнали да се учат от нас — завърши студено шпионинът, гледайки доносите, протоколите за разпити и смъртните присъди.

* * *

След като не видя никъде следи от кръв, Милва се обезпокои. Изведнъж си спомни, че козелът пристъпи в момента, в който тя стреля. Пристъпи или се готвеше да пристъпи, но във всеки случай се беше помръднал и стрелата може би беше влязла в корема. Милва изруга. Изстрелът в корема е проклятие и позор за ловеца. Неуспех! Пфу, лош късмет!

Тя бързо се затича към склона на котловината, гледайки внимателно между къпините, мъховете и папратите. Търсеше стрелата. Снабдена с четириъгълен връх, чиито ръбове бяха така наострени, че ставаха за бръснене на подмишницата, изстреляната от петдесет крачки стрела би трябвало да пробие козела и да излезе от другата му страна.

Намери я и въздъхна с облекчение, изплю се три пъти, радвайки се на късмета си. Напразно се беше опасявала, даже беше по-хубаво, отколкото очакваше. Стрелата не беше покрита с лепкавото и вонящо съдържание на стомаха. По нея нямаше и светли, розови или петнисти следи от белия дроб. Цялото тяло на стрелата беше покрито с наситено тъмночервено. Тя беше пронизала сърцето. Нямаше нужда Милва да се прокрадва, не я очакваше дълъг поход по следите на животното. Несъмнено козелът лежеше мъртъв в храсталака, на не повече от сто крачки от поляната, на място, което щяха да й посочат кървавите следи. А простреляният в сърцето козел би трябвало да започне да кърви след няколко скока, така че следите щяха да се намерят лесно.

След като измина десетина крачки, тя наистина откри следите и тръгна подир тях, отново потъвайки в мисли и спомени.

* * *

Тя изпълни даденото на вещера обещание. Върна се в Брокилон дори по-рано, отколкото очакваше, само пет дни след Празника на жътвата, пет дни след новолунието, при което за хората започваше месец август, а за елфите Ламас, седмият, предпоследен savaed за годината.

Прехвърли се през Лента на разсъмване, заедно с петима елфи. Отрядът, който водеше, отначало наброяваше деветима конници, но войниците от Бруге през цялото време ги преследваха, а на три стаяния[48] от реката започнаха да им дишат във врата и изостанаха чак при самата Лента, когато сред утринната мъгла на десния бряг изникна Брокилон. Войниците се бояха от Брокилон. Това спаси бегълците. Те се прехвърлиха през реката. Ранени и изтощени. И не всичките.

Тя имаше новини за вещера, но беше сигурна, че Gwynbleidd все още се намира в Кол Серай. Смяташе да отиде при него чак около пладне, след като се наспи както трябва. Така че беше изумена, когато той изведнъж изникна като призрак от мъглата. Безмълвно седна до нея, наблюдавайки я как разстила чула си върху купчина клони.

— Ама че си нетърпелив — каза тя с упрек. — Вещерю, не ме държат краката. Цял ден и цяла нощ съм била на седлото, не си чувствам задните части и цялата съм вир-вода, защото по изгрев-слънце сме се промъквали като вълци през крайбрежните върби…

— Моля те! Узна ли нещо?

— Узнах — изсумтя тя, докато разкопчаваше и смъкваше подгизналите си ботуши. — Без особени усилия, защото навсякъде говорят за това. Защо не ми каза, че твоята госпожичка е толкова важна личност! Мислех си, че ти е някаква доведена дъщеря, сираче, наказано от съдбата. А какво се оказва — принцеса на Цинтра! Ха! А може би и ти си предрешен княз?

— Говори, моля те.

— Кралете няма вече да се доберат до твоята Цирила, защото се говори, че е избягала от Танед право в Нилфгард, вероятно заедно с магиците изменници. А Емхир я е приел в Нилфгард с почести. И знаеш ли какво? Като че ли е замислил да се ожени за нея. А сега ме остави да си отдъхна. Ако искаш, ще поговорим, когато се наспя.

Вещерът мълчеше. Милва окачи мокрите си партенки на клон с много вейки, така че да ги огрее изгряващото слънце, и разкопча колана си.

— Искам да се съблека — промърмори. — Какво чакаш още? Предполагам, не си очаквал по-приятни новини? Нищо не те заплашва, никой не пита за теб, шпионите вече не се интересуват от теб. А твоето девойче се е измъкнало от кралете, ще става императрица…

— Сигурни ли са тези сведения?

— В наши дни нищо не е сигурно — прозя се Милва, сядайки върху леглото си. — Освен че слънцето всеки ден се движи по небето от изток към запад. Но това, което разправят за нилфгардския император и принцесата от Цинтра, трябва да е вярно. Всички за това говорят.

— Откъде тази внезапна публичност?

— Като че ли не знаеш! Та нали тя ще донесе на Емхир едно голямо парче земя! Не само Цинтра, но също и от тази страна на Яруга! Ха, та тя била и моя владетелка, защото аз съм от Горен Соден, а както се оказва, целият Соден е в нейно владение! Значи ако уловя елен в нейните земи и ме хванат, по нейна заповед може и да ме обесят… Ох, какъв проклет свят! По дяволите, очите ми се затварят…

— Само още един въпрос. От онези магьоснички… Тоест от онези магьосници, които са предатели, хванали ли са някого?

— Не. Но се говори, че една магичка се е самоубила. Скоро след като паднал Венгерберг, а каедвенските войски влезли в Аедирн. Несъмнено от отчаяние или заради страх от възмездие…

— В отряда, който доведе, имаше ли свободни коне? Ще ми дадат ли елфите един кон?

— Аха, нямаш търпение да тръгнеш на път — промърмори тя, завивайки се с чула. — И, струва ми се, знам накъде…

Тя млъкна, смаяна от израза на лицето му. Изведнъж се досети, че новините, които му беше донесла, изобщо не бяха приятни за него. Внезапно осъзна, че нищо, нищичко не разбира. Внезапно, съвсем неочаквано, тя изпита желанието да седне до него, да го обсипе с въпроси, да го изслуша, да се осведоми, може би да го посъветва нещо… Потри ожесточено крайчеца на окото си. „Уморена съм — помисли си тя. — Смъртта цяла нощ вървеше по петите ми. Трябва да си отпочина. В края на краищата какво ме засягат неговите мъки и грижи? Какво ме засяга той? И тази девойка? Да вървят по дяволите и той, и тя! Проклятие, заради всичко това съвсем ми се отспа…“

Вещерът се изправи.

— Ще ми дадат ли кон? — повтори той.

— Вземи който искаш — отвърна тя след кратка пауза. — Но на елфите по-добре не им се мяркай пред очите. Здравата ни удариха на другия бряг, пуснаха ни от кръвчицата… Само врания не го пипай, той е мой… Е, какво чакаш още?

— Благодаря ти за помощта. За всичко.

Тя не отговори.

— Длъжник съм ти. Как да ти се отплатя?

— Как ли? Като си тръгнеш най-накрая! — извика тя, като се надигна на лакът и дръпна рязко чула. — Аз… трябва да се наспя! Вземи кон… и се махай. В Нилфгард, в пъкъла, по дяволите, все ми е едно! Махай се! Остави ме на мира!

— Ще ти се разплатя за всичко, което ти дължа — отговори той тихо. — Няма да забравя. Някога може да се получи така, че ти да се нуждаеш от помощ. От опора. От гръб. Тогава извикай, извикай в нощта. И аз ще дойда.

* * *

Козелът лежеше на края на склона, който беше изпъстрен от извиращи отвсякъде извори и гъсто обрасъл с папрати. Животното беше изпънато, а стъкленият му поглед беше вторачен в небето. Милва видя, че в светлосивия му корем са се впили огромни кърлежи.

— Ще трябва да си потърсите друга кръв, гадини — промърмори тя, докато навиваше ръкави и изваждаше ножа си. — Защото тази вече изстива.

С ловки и бързи движения тя разпори кожата от гръдната кост до задника на животното, умело прекара острието около гениталиите. Внимателно отдели слоя тлъстина, отряза хранопровода и измъкна вътрешностите, при което изцапа ръцете си до лактите. Изряза стомаха и жлъчния мехур, търсейки безоари. Тя не вярваше в магическите свойства на безоарите, но имаше достатъчно глупаци, които вярваха и плащаха.

Вдигна козела и го сложи върху лежащия наблизо дънер, с разпорения корем към земята, за да му изтича кръвта. Избърса ръцете си с наръч от папрати.

Седна до трофея си.

— Откачен, побъркан вещер — каза тя тихо, загледана в надвисналите на сто стъпки над нея корони на брокилонските борове. — Отиваш в Нилфгард за своето девойче. Отиваш на края на света, който е обхванат от пламъци, а дори не се сети да вземеш със себе си провизии. Знам, че имаш за кого да живееш. Но имаш ли с какво да живееш?

Боровете, разбира се, не коментираха и не прекъсваха монолога й.

— Аз си мисля — продължи Милва, човъркайки с ножа кръвта изпод ноктите си, — че нямаш никакъв шанс да намериш това твое девойче. Няма да стигнеш не само до Нилфгард, но дори и до Яруга. Мисля, че няма да се добереш дори до Соден. Струва ми се, че ти е писано да умреш. Смъртта ти е изписана на муцуната, наднича от проклетите ти очи. Ще те застигне, откачен вещерю, ще те застигне бързо. Е, благодарение на този козел поне няма да е гладна смърт. А това също е нещо. Поне така мисля.

* * *

При вида на влизащия в залата за аудиенции нилфгардски посланик Дийкстра незабележимо въздъхна. Шилард Фиц-Йостерлен, посланикът на император Емхир вар Емрейс, имаше навика до води разговора на дипломатичен език и обожаваше да вплита в изреченията помпозни езикови чудатости, разбираеми само за дипломатите и учените. Дийкстра беше следвал в Оксенфурдската академия и макар и да не беше получил титлата магистър, познаваше основите на надутия университетски жаргон. Обаче го използваше неохотно, защото в дълбините на душата си не можеше да търпи помпозността и всевъзможните форми на помпозна церемониалност.

— Приветствам ви, Ваше Превъзходителство.

— Господин графе — поклони се церемониално Шилард Фиц-Йостерлен. — Ах, моля за извинение. Може би трябваше да кажа „Ваша Княжеска Светлост?“, „Ваше Регентско Височество?“, „Ваше Величество държавни секретарю?“. Честно казано, Ваше Височество, върху вас се изсипва такъв порой от звания, че не знам как да ви титулувам, без да наруша протокола.

— Най-добре ще бъде „Ваше Кралско Величество“ — отговори скромно Дийкстра. — Нали знаете, Ваше Превъзходителство, че кралският двор прави краля. И навярно не ви е убягнал и фактът, че е достатъчно да извикам „Подскачайте“ и третогорският кралски двор пита: „Колко високо?“.

Посланикът знаеше, че Дийкстра преувеличава, но не чак толкова много. Принц Радовид все още беше малолетен, кралица Хедвиг беше сломена от трагичната смърт на съпруга си, аристократите бяха изплашени, оглупели, изпокарали се помежду си и разбити на фракции. На практика в Редания управляваше Дийкстра. Дийкстра без никакви усилия можеше да получи която си поиска титла. Но Дийкстра не искаше никаква.

— Ваше Величество е благоволил да ме повика — каза след кратка пауза посланикът. — Като е прескочил министъра на външните работи. На какво дължа тази чест?

— Министърът — Дийкстра вдигна поглед нагоре — се оттегли от задълженията си заради здравословното си състояние.

Посланикът поклати глава със сериозно изражение. Той много добре знаеше, че министърът на външните работи лежи в тъмница, а тъй като този министър беше страхливец и идиот, несъмнено беше издал на Дийкстра всичко за своите тайни отношения с нилфгардското разузнаване още при вида на предшестващата разпита демонстрация на уредите за изтезаване. Посланикът знаеше и че мрежата, организирана от агент Ватие де Ридо, шефът на императорското разузнаване, е била разкъсана, а всички нишки са се озовали в ръцете на Дийкстра. Знаеше също, че тези нишки водят към собствената му персона. Но неговата персона беше защитена от дипломатически имунитет, а задълженията му на посланик го караха да води играта докрай. Още повече след странните шифровани инструкции, изпратени неотдавна в посолството от Ватие и коронера Стефан Скелен, императорският агент по специалните поръчки.

— Тъй като приемникът на министъра на външните работи още не е назначен — продължи Дийкстра, — ми е възложена не особено приятната задача да ви информирам, че Ваше Превъзходителство е обявен за персона нон грата в кралство Редания.

Посланикът се поклони.

— Съжалявам — каза той, — че недоверието, което ще предизвика взаимното отзоваване на посланици, е причинено от проблеми, които не засягат непосредствено нито кралство Редания, нито Нилфгардската империя. Империята не е предприемала никакви враждебни стъпки спрямо Редания.

— Освен блокадата на устието на Яруга и островите Скелиге за нашите кораби и стоки. И освен въоръжаването и подпомагането на бандите на Scoia’tael.

— Това са инсинуации.

— А концентрирането на имперски войски във Верден и Цинтра? А рейдовете на въоръжени банди в Соден и Бруге? Соден и Бруге са темерски протекторати, а ние сме в съюз с Темерия, Ваше Превъзходителство; нападението срещу Темерия е нападение срещу нас. Има и проблеми, касаещи пряко Редания — метежът на остров Танед и злодейското покушение срещу крал Визимир. И ролята, която империята е изиграла в тези събития.

— Quod attinet[49] до инцидента на Танед — разпери ръце посланикът, — не съм упълномощен да изказвам мнението си. На Негово Императорско Величество Емхир вар Емрейс са му чужди задкулисните игри и разчистванията на сметки между вашите магьосници. Съжалявам, че протестите ни срещу вашата пропаганда, опитваща се да внуши обратното, имат толкова малък ефект. Пропаганда, която, осмелявам се да отбележа, е разпространявана не без подкрепата на властите в кралство Редания.

— Вашите протести ме изумяват и безкрайно ме озадачават — леко се усмихна Дийкстра. — В края на краищата императорът ни най-малко не крие факта, че в двора му се намира цинтрийска дукеса, отвлечена точно от Танед.

— Цирила, кралицата на Цинтра — поправи го натъртено Шилард Фиц-Йостерлен — не беше похитена, а потърси убежище в Империята. Това няма нищо общо с инцидента на Танед.

— Сериозно?

— Инцидентът на Танед — продължи посланикът с каменна физиономия — предизвика отвращение у императора. А безумното покушение срещу крал Визимир — искреното му възмущение. Още по-голямо възмущение буди разпространеният сред простолюдието отвратителен слух, че подстрекателите на тези престъпления се крият в Империята.

— Да се надяваме, че хващането на истинските подстрекатели ще сложи край на слуховете — изрече бавно Дийкстра. — А тяхното хващане и възстановяването на справедливостта са въпрос единствено на време.

— Justitia fundamentum regnorum — съгласи се със сериозен вид Шилард Фиц-Йостерлен. — A crimen horribilis non potest non esse punibile[50]. Гарантирам, че Негово Императорско Величество също иска да стане така.

— По силите на императора е да изпълни това свое желание — подхвърли неохотно Дийкстра, скръствайки ръце на гърдите си. — Една от ръководителките на заговора, Енид ан Глеана, до неотдавна позната като магьосницата Францеска Финдабаир, с благоволението на императора си играе на кралица на марионетна държава на елфите в Дола на Блатхан.

— Негово Императорско Величество — поклони се студено посланикът — не може да се намесва в делата на Дола на Блатхан, независимо кралство, признато от всичките му съседи.

— Но не и от Редания. За Редания Долът на Блатхан си остава част от кралство Аедирн. Макар и заедно с елфите и Каедвен да разкъсахте Аедирн на части, макар и от Лирия да не остана lapis super lapidem[51], вие прекалено избързахте да заличите тези кралства от картата на света. Прекалено избързахте, Ваше Превъзходителство. Но сега не е времето и мястото да спорим по този въпрос. Нека Францеска Финдабаир засега си царува, но справедливостта ще възтържествува. А какво става с другите бунтовници и организатори на покушението срещу крал Визимир? Какво става с Вилгефорц от Рогевеен, с Йенефер от Венгерберг? Има основания да се предполага, че след неуспеха на пуча те са избягали в Нилфгард.

— Уверявам ви — вдигна глава посланикът, — че не е така. А ако това се случи, гарантирам, че наказанието няма да им се размине.

— Те не са се провинили пред вас, следователно не вие сте тези, които трябва да ги накажат. Император Емхир ще докаже искреността на желанието си за раздаване на правосъдие, което, както казахте, е fundamentum regnoium[52], като ни предаде престъпниците.

— Не може да се отрече справедливостта на вашето искане — призна Шилард Фиц-Йостерлен, изобразявайки смутена усмивка. — Обаче тези лица ги няма в Империята, to primo[53]. Secundo[54], дори и да са попаднали там, то съществува impediment[55]. Екстрадирането се извършва по съдебно решение, в дадения случай обявено от императорския съвет. Имайте предвид, Ваше Величество, че скъсването на дипломатически отношения от страна на Редания е враждебен акт и трудно може да се разчита, че съветът ще гласува за екстрадирането на лица, търсещи убежище, ако това екстрадиране бъде поискано от неприятелска държава. Това би бил безпрецедентен случай… Освен ако…

— Ако какво?

— Ако не се създаде прецедент.

— Не разбирам.

— Ако кралство Редания се съгласи да предаде на императора негов поданик, арестуван тук като обикновен престъпник, императорът и неговият съвет биха имали основание да се отплатят за този жест на добра воля.

Дийкстра мълча дълго, създавайки впечатление, че дреме или размишлява.

— За кого става въпрос?

— Името на престъпника… — Посланикът се направи, че се опитва да си спомни, после отвори папката за документи, облицована с козя кожа. — Извинявайте, memoria fragilis est[56]… Ето го. Някой си Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах. Доста престъпления му се водят. Търси се за убийство, дезертьорство, raptus puellae[57], изнасилване, кражба и фалшифициране на документи. Избягал е през граница, за да се скрие от гнева на императора.

— В Редания? Далечен път е избрал.

— Ваше Величество — леко се усмихна Шилард Фиц-Йостерлен — не ограничава интересите си само до Редания. Не се съмнявам, че ако престъпникът бъде хванат в някое от кралствата, които са в съюз с Редания, Ваше Величество би узнал и би докладвал на някой от многобройните си… приятели.

— Как казахте, че е името на този престъпник?

— Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах.

Дийкстра мълча дълго, правейки се, че рови в паметта си.

— Не — каза най-накрая. — Не е хванат никой с такова име.

— Наистина ли?

— Моята memoria никога не fragilis в такива случаи. Съжалявам, Ваше Превъзходителство.

— Аз също — отговори студено Шилард Фиц-Йостерлен. — Особено като се има предвид, че при такива условия взаимното екстрадиране на престъпници изглежда невъзможно. Няма да отегчавам повече Ваше Величество. Желая ви здраве и успехи.

— И аз на вас. Сбогом, Ваше Превъзходителство.

Посланикът излезе, като направи няколко доста сложни церемониални поклона.

— Целуни ме по семпитернума[58], умнико — промърмори Дийкстра, скръствайки ръце на гърдите си. — Ори!

Секретарят, почервенял от дълго сдържаната кашлица, се измъкна иззад пердето.

— Филипа все още ли е в Монтекалво?

— Да, кхъ-кхъ. И с нея са госпожите Льоантил, Мериголд и Мец.

— След ден-два може да избухне война, всеки момент границата на Яруга ще пламне, а те са се затворили в някакъв див замък! Вземи перото и пиши: „Любима Фил…“ О, по дяволите!

— Написах „Скъпа Филипа“.

— Добре. Пиши нататък. „Може би ще ти е интересно да узнаеш, че чудакът с шлем с пера, който изчезна толкова загадъчно от Танед, се казва Кахир Мавр Дифрин и е син на сенешал Кеалах. Този странен тип го търсим не само ние, но както се оказа, и службите на Ватие де Ридо, и хората на онзи кучи син…“

— Госпожа Филипа, кхъ-кхъ, не обича такива думи. Написах „онзи мошеник“.

— Така да бъде, „… онзи мошеник Стефан Скелен. Ти знаеш не по-зле от мен, скъпа Фил, че разузнавателните служби издирват само онези агенти и емисари, които особено много са вбесили Емхир. Такива, които, вместо да изпълнят заповедта или да загинат, са го предали и не са изпълнили заповедта. Така че нещата изглеждат доста странни, тъй като бяхме сигурни, че заповедите, дадени на Кахир, се отнасят до залавянето на принцеса Цирила и доставянето й в Нилфгард“. На нов ред. „Бих искал да обсъдя на четири очи с теб странните, но обосновани подозрения, които се появиха у мен във връзка с това дело, а също така и доста поразителните, но нелишени от смисъл теории. С най-дълбоко уважение“, et cetera, et cetera[59].

* * *

Милва тръгна право на юг, без да завива; първо по брега на Лента, през Пепелището, а по-късно, след като прекоси реката — по влажните дерета, покрити с пухкав килим от яркозелен мъх. Изхождаше от предположението, че вещерът, който не познава местността толкова добре като нея, няма да рискува да се прехвърли на човешкия бряг. Скъсявайки пътя си при огромната извивка на реката в посока към Брокилон, тя имаше добри шансове да го догони в района на водопада Кеан Трайс. При бърз ход, без да се спира, можеше дори да го изпревари.

Сипките не грешаха, че пееха. Небето на юг явно се заоблачаваше. Въздухът стана плътен и тежък, комарите и щръклиците ставаха все по-нахални и настойчиви.

Когато излезе при лъката, обрасла с все още зелени орехи, лещаци и гол, черникав зърнастец, почувства нечие присъствие. Не чу, а почувства. Знаеше, че това са елфи.

Задържа коня, за да могат скритите в гъсталака стрелци да я разгледат както трябва. Затаи дъх. С надеждата, че не е попаднала на припрени елфи.

Над преметнатото през гърба на коня козле бръмчеше муха.

Шумолене. Тихо подсвиркване. Тя подсвирна в отговор. Scoia’tael изникнаха от гъсталака като призраци, а Милва едва сега въздъхна с облекчение. Познаваше ги. Те бяха от отряда на Коинеах Де Рео.

— Hael — каза тя, слизайки от коня. — Que’ss va?

— Ne’ss — отвърна сухо един елф, чието име тя не помнеше. — Caemm.

Останалите се разположиха наблизо, на поляната. Бяха поне трийсетина, повече от целия отряд на Коинеах. Милва се учуди — напоследък отрядите на „катериците“ по-скоро се топяха, отколкото нарастваха. Срещащите се понастоящем отряди бяха групи от окървавени, разтревожени, едва държащи се върху седлата и на краката си дрипльовци. Този отряд беше различен.

— Caed, Coinneach — поздрави тя приближаващия се командир.

— Caedmil, sor’ca.

Sor’ca. Сестричке. Така я наричаха онези, с които беше в приятелски отношения, когато искаха да изразят уважение и симпатия. Въпреки че бяха много, много зими по-стари от нея. Отначало тя беше за елфите просто Dh’oine, човек. После, когато вече им помагаше редовно, й казваха Aen Woedbeanna, „жената от гората“. Още по-късно, когато я опознаха добре, подобно на дриадите, започнаха да я наричат Милва или Каня. Истинското й име, което тя издаваше само пред най-близките, отплащайки се на подобни жестове от тяхна страна, не им се удаваше и го изговаряха като „Меаря“ с лека гримаса, сякаш то се асоциираше в езика им с нещо лошо. И веднага преминаваха на „sor’ca“.

— Накъде сте тръгнали? — Милва се загледа по-внимателно, но все така не забеляза нито ранени, нито болни. — До Осма миля? В Брокилон?

— Не.

Въздържа се от по-нататъшни разпити, защото познаваше елфите доста добре. Достатъчно й беше само да види неподвижните, застинали лица и преувеличеното, демонстративно спокойствие, с което елфите наместваха екипировката и оръжието си. Достатъчно й беше да погледне внимателно в дълбоките, бездънни очи. Знаеше, че отиват да се бият.

Небето на юг тъмнееше, смрачаваше се.

— А ти накъде си тръгнала, sor’ca? — попита Коинеах, после хвърли бърз поглед към преметнатото през гърба на коня козле и леко се усмихна.

— На юг — изрече студено тя, разсейвайки заблудата му. — Към Дришот.

Елфът спря да се усмихва.

— По човешкия бряг?

— Поне до Кеан Трейс — сви рамене тя. — При каскадите ще премина на брокилонската страна, защото…

Чу пръхтене на коне и се обърна. Към и без това необичайно многобройния отряд се присъединиха нови Scoia’tael. Милва познаваше още по-добре новопристигналите.

— Чиаран! — извика тихо тя, без да крие смайването си. — Торувел! Какво правите тук? Едвам успях да ви преведа до Брокилон, а вие отново…

— Ess’creasa, sor’ca — изрече със сериозен тон Чиаран аеп Деарб. Превръзката на главата му беше на петна от процеждащата се кръв.

— Така трябва — повтори след него Торувел, докато слизаше внимателно от коня, пазейки превързаната си ръка. — Пристигнаха новини. Не можем да стоим в Брокилон, когато всеки лък е важен.

— Ако знаех — нацупи устни тя, — нямаше да се мъча заради вас. Нямаше да си рискувам главата.

— Новините дойдоха едва вчера през нощта — поясни тихо Торувел. — Не можахме… Не можем в такъв момент да изоставим своите братя по оръжие. Не можем, разбери това, sor’ca.

Небето потъмняваше все повече и повече. Този път Милва отчетливо чу далечен гръм.

— Не язди на юг, sor’ca — каза Коинеах Де Рео. — Иде буря.

— А какво може да ми направи… — Тя се сепна и го погледна внимателно. — Ха! Значи такива новини са стигнали до вас? Нилфгардците, нали? Прехвърлят се през Яруга в Соден? Удрят Бруге? Ето защо сте тръгнали.

Той не отговори.

— Да, като в Дол Ангра — погледна го тя в тъмните очи. — Отново нилфгардският император ви използва, за да създавате суматоха с огън и меч в тила на хората. И после императорът ще сключи мир с кралете, а вас ще ви избият. Сами ще изгорите в огъня, който разпалвате.

— Огънят пречиства. И закалява. Трябва да се премине през него. Aenyell’hael, all’ea, sor’ca? На вашия език — огнено кръщение.

— На мен ми е по-скъп друг огън. — Милва побутна козела и го хвърли на земята, в краката на елфите. — Такъв, който пращи под шиша. Вземете го, за да не отслабнете от глад по време на похода. На мен вече не ми трябва.

— Няма ли да тръгнеш на юг?

— Ще тръгна.

„Ще тръгна — помисли си тя, — ще тръгна бързо. Трябва да предупредя този глупав вещер, да му кажа в каква каша се забърква.“

— Недей, sor’ca.

— Престани, Коинеах.

— От юг идва буря — повтори елфът. — Идва голяма буря. И голям огън. Скрий се в Брокилон, сестричке, не тръгвай на юг. Ти направи за нас много, сега вече не можеш да направиш повече. И не си длъжна. А ние сме длъжни. Ess’tedd, esse creasa! Време е да тръгваме. Сбогом.

Въздухът беше тежък и плътен.

* * *

Телепроекционното заклинание беше много сложно, трябваше да го произнасят заедно, съединили дланите си и мислите си. Оказа се, че дори и тогава усилията са неимоверни. А и разстоянието не беше малко. Стиснатите клепачи на Филипа Ейлхарт трепереха, Трис Мериголд дишаше тежко, на високото чело на Кейра Мец беше избила пот. Само върху лицето на Маргарита Льоантил не се забелязваше умора.

В оскъдно осветената стая изведнъж стана много светло, тъмната ламперия на стената се покри с мозайка от отблясъци. Над кръглата маса увисна блещукащо с млечнобяла светлина кълбо. Филипа Ейлхарт довърши заклинанието и кълбото се спусна отсреща, към един от дванайсетте наредени около масата столове. Във вътрешността на кълбото се появи неясна фигура. Изображението трепереше, проекцията не беше особено стабилна. Но бързо ставаше все по-ясна.

— Дяволска работа — измърмори Кейра, бършейки челото си. — Нима на онези там, в Нилфгард, не са им познати нито „гламурът“, нито разкрасяващите магии?

— Явно не — отговори Трис със свити устни. — За модата май също не са чували нищо.

— И за нищо, наподобяващо грим — каза тихо Филипа. — А сега млъкнете, момичета. И не я зяпайте. Трябва да стабилизираме проекцията и да приветстваме гостенката ни. Помогни ми, Рита.

Маргарита Льоантил повтори формулата на заклинанието и жеста на Филипа. Изображението потрепна няколко пъти, изгуби мъгливата си неустойчивост, контурите и цветовете се изостриха. Сега магьосничките можеха да разгледат по-добре фигурата, намираща се от отсрещната страна на масата. Трис прехапа устни и намигна многозначително на Кейра.

Жената от проекцията имаше бяло лице с нездрава кожа, безцветни, безлични очи, тънки устни и леко крив нос. Носеше странна, конусовидна и леко измачкана шапка. Изпод меката й периферия падаха тъмни коси, които не изглеждаха особено чисти. Впечатлението за непривлекателност и запуснатост се подсилваше от черната, свободна и безформена дреха, обшита на раменете с раздърпана сребърна нишка. Бродерията изобразяваше полумесец, заобиколен от звезди. Това беше единственото украшение на нилфгардската магьосница.

Филипа Ейлхарт се изправи, стараейки се да не демонстрира прекалено бижутата си, дантелите и деколтето.

— Уважаема госпожо Асире — каза тя, — добре дошла в Монтекалво. Страшно се радваме, че приехте поканата ни.

— Направих го от любопитство — отговори с неочаквано приятен и мелодичен глас магьосничката от Нилфгард, машинално намествайки шапката си. Ръката й беше слаба, покрита с жълти петна, ноктите й бяха напукани и неравни, явно изгризани. — Изцяло от любопитство — повтори тя, — чиито последствия могат да се окажат фатални за мен. Моля за обяснения.

— Незабавно се заемам с тях — кимна Филипа, давайки знак на останалите магьоснички. — Но позволи ми първо да повикам проекциите на другите участници в събранието и всички да бъдат представени на останалите. Моля за малко търпение.

Магьосничките отново се хванаха за ръце, възобновявайки сливането. Въздухът в стаята зазвъня като обтегната струна, изпод кесоните на тавана отново се спусна свистяща мъгла, запълвайки помещението с блещукащи сенки. Над три от незаетите столове израснаха пулсиращи светли сфери, а вътре в сферите се мярнаха очертания на фигури. Първа се появи Сабрина Глевисиг с тюркоазена рокля с предизвикателно деколте и огромна ажурна изправена яка, създаваща красива рамка за фризираните и прихванати с диамантена диадема коси. До нея от млечнобелия блясък изникна Шеала де Танкарвил, облечена с черно кадифе, обшито с перли, и с шал от сребриста лисича кожа около врата. Магьосницата от Нилфгард облиза нервно тънките си устни. „Чакай да дойде Францеска — помисли си Трис. — Когато видиш Францеска, черен плъх такъв, очите ти ще изскочат.“

Францеска Финдабаир не ги разочарова. Нито с разкошната кървавочервена рокля, нито с гордата прическа, нито с рубиновото колие, нито с очите на сърна, подчертани от яркия елфически грим.

— Добре дошли на всички дами в замъка Монтекалво — каза Филипа. — Позволих си да ви поканя тук, за да обсъдим някои въпроси от сериозно значение. Съжалявам, че се срещаме във вида на телопроекции. Но в момента нито разделящото ни пространство, нито ситуацията, в която всички ние се намираме, не ни позволяват да се срещнем на живо. Аз съм Филипа Ейлхарт, владетелката на този замък. Като инициатор на срещата и домакин ще си позволя да представя всички. От дясната ми страна седи Маргарита Льоантил, ректор на Академията в Аретуза. Вляво от мен са Трис Мериголд и Кейра Мец от Карерас. По-нататък са Сабрина Глевисиг от Ард Карайг, Шеала де Танкарвил, пристигнала от Крейден, от Ковир. Францеска Финдабаир, известна също като Енид от Глеан, настоящата владетелка на Долината на цветята. И най-накрая, Асире вар Анахид от Виковаро в Нилфгардската империя. А сега…

— А сега аз си тръгвам! — извика Сабрина Глевисиг, сочейки с окичената си с пръстени ръка към Францеска. — Отиде твърде далеч, Филипа! Нямам намерение да седя на една маса с тази проклета елфка, дори и да е във вид на илюзия! Кръвта по стените и подовете в Гарщанг още не е засъхнала! А тази кръв я проля тя! Тя и Вилгефорц!

— Моля да се запази учтив тон. — Филипа се облегна и с двете си ръце на ръба на масата. — И хладнокръвие. Изслушайте това, което искам да ви кажа. За нищо повече не ви моля. Когато приключа, всяка от вас ще реши дали да остане, или да си тръгне. Проекцията е доброволна, може да се прекъсне във всеки момент. Единственото, за което моля, е онези, които решат да си тръгнат, да запазят срещата ни в тайна.

— Знаех си! — Сабрина направи толкова рязко движение, че за миг излезе от проекцията. — Тайна среща! Тайни договорки! Накратко казано — заговор! И мисля, че е ясно против кого. Подиграваш ли ни се, Филипа? Искаш да запазим всичко в тайна от нашите крале, от колегите, които не сметна за нужно да поканиш? А ето там седи Енид Финдабаир, царуваща в Дола на Блатхан с благоволението на Емхир вар Емрейс, владетелка на елфите, които активно и с оръжие в ръка подкрепят Нилфгард. Не стига това, но с изумление виждам, че в стаята има и магьосница от Нилфгард. Откога магьосниците от Нилфгард са се отказали от сляпото подчинение и робската сервилност към своите владетели? За какви тайни говорим тук? Щом тя е тук, значи е със знанието и съгласието на Емхир! По негова заповед! Като негови очи и уши!

— Възразявам — изрече спокойно Асире вар Анахид. — Никой не знае, че участвам в срещата. Помолиха ме да пазя тайна, обещах и ще си удържа на обещанието. Това е и в мой личен интерес. Защото ако всичко това излезе наяве, няма да си запазя главата. Тъй като на това се дължи сервилността на магьосниците в Империята. Могат да избират между сервилността и ешафода. Поех риск. Възразявам против обвинението, че съм тук като шпионин. Мога да го докажа само по един начин: чрез собствената си смърт. Достатъчно ще е да се наруши спазването на тайната, за която призовава госпожа Ейлхарт. Достатъчно ще е новината за нашата среща да излезе извън тези стени, и ще загубя живота си.

— За мен разгласяването на тайната също би имало неприятни последствия — усмихна се очарователно Францеска. — Имаш отлична възможност да си отмъстиш, Сабрина.

— Ще си отмъстя по друг начин, елфке. — Черните очи на Сабрина опасно припламнаха. — Ако тайната излезе наяве, няма да е по моя вина или непредпазливост. В никакъв случай не по моя!

— Намекваш ли за нещо?

— Разбира се — намеси се Филипа Ейлхарт. — Разбира се, че Сабрина намеква. Тя тънко намеква на дамите за моето сътрудничество със Сигизмунд Дийкстра. Сякаш самата тя не е имала контакти с разузнаването на крал Хенселт!

— Има разлика — промърмори Сабрина. — Аз не съм била три години любовница на Хенселт! Още по-малко пък негова шпионка!

— Достатъчно! Млъкни!

— Подкрепям — обади се неочаквано Шеала де Танкарвил. — Млъкни, Сабрина. Стига сме дрънкали за Танед, за шпионски и извънбрачни афери. Не дойдох, за да участвам в спорове и да слушам взаимни упреци и обиди. Също така не съм заинтересована и от ролята на арбитър — ако сте ме повикали с тази цел, трябва да ви кажа, че е било напразно. Всъщност, подозирам, че участието ми в срещата при всички случаи е напразно, че губя време за сметка на изследователската си работа. Но ще се въздържа от предположения. Предлагам най-сетне да дадем думата на Филипа Ейлхарт. В края на краищата трябва да узнаем целта и причината на това събиране. Да разберем ролята, която трябва да изпълним. Тогава без излишни емоции ще решим дали да продължим представлението или да спуснем завесите. Дискретността, за която ни помолиха, естествено, обвързва всички ни. Що се отнася до последствията за недискретните — аз, Шеала де Танкарвил, ще се заема лично с този проблем.

Нито една от магьосничките не се помръдна и не изрече нито дума. Трис нито за миг не се усъмни в сериозността на предупреждението на Шеала. Отшелничката от Ковир не хвърляше думите си на вятъра.

— Даваме ти думата, Филипа. Обръщам се към уважаемото събрание с молба да пази тишина, докато Филипа не даде знак, че е приключила.

Филипа Ейлхарт се изправи, шумолейки с роклята си.

— Уважаеми колежки — започна тя, — ситуацията е сериозна. Магията е в опасност. Трагичните събития на Танед, към които се връщам мислено със съжаление и нежелание, доказаха, че резултатите от стотици години уж безконфликтно сътрудничество мигновено пропадат, когато стане въпрос за лична изгода и прекомерни амбиции. Сега ние имаме разкол, хаос, взаимна вражда и недоверие. Случващото се започва да се изплъзва от контрол. За да се възстанови контролът, за да не допуснем стихийните катаклизми да потопят този размятан от бурята кораб, нечии силни ръце трябва да хванат кормилото му. Аз, госпожа Льоантил, госпожа Мериголд и госпожа Мец вече обсъдихме проблема и стигнахме до съгласие. Не е достатъчно да се възстановят унищожените на Танед Капитул и Съвет. Всъщност тези две институции няма и от кого да се възстановят, няма и гаранции, че още от изграждането им няма да се заразят от болестта, унищожила предишните. Необходимо е да се създаде съвсем нова, тайна организация, която да служи напълно само на делото на магията. Която ще направи всичко възможно, за да не допусне катаклизъм. Защото ако магията загине, този свят също ще загине. Така, както преди много векове светът, лишен от магията и от прогреса, предизвикван от нея, потънал в хаос и мрак, удавил се в кръв и варварство. Каним всички присъстващи тук да се присъединят към нашата инициатива и да вземат активно участие в работата на предложеното тайно общество. Позволихме си да ви поканим, за да чуем вашето мнение по този въпрос. Приключих.

— Благодарим — кимна Шеала де Танкарвил. — Ако позволите, аз ще продължа. Първият ми въпрос, драга Филипа, е следният: защо аз? Защо ме повикахте тук? Аз многократно съм отказвала да се издига кандидатурата ми за Капитула, отказвала съм кресло в Съвета. Първо, аз съм погълната от работата си. Второ, смятам и винаги съм смятала, че в Ковир, Повис и Хенгфорс има други, по-достойни за тази чест. Питам защо поканихте тук мен, а не Кардуин? Не Истред от Аед Гинваел, Тугдуал или Зангенис?

— Защото те са мъже — отговори Филипа. — Организацията, която имам предвид, трябва да се състои само от жени. Госпожо Асире?

— Оттеглям въпроса си — усмихна се нилфгардската магьосница. — Той съвпада с въпроса на госпожа Де Танкарвил. Отговорът ви ме задоволява.

— Намирисва ми на женски шовинизъм — подхвърли язвително Сабрина Глевисиг. — Особено от твоите уста, Филипа, след смяната на… ориентацията ти. Нямам нищо против мъжете. Нещо повече — аз обожавам мъжете и не мога да си представя живота без тях. Но… След кратък размисъл… Общо взето, това е разумна концепция. Мъжете са психически нестабилни, прекалено се поддават на емоциите, на тях не може да се разчита в критични ситуации.

— Това е факт — съгласи се спокойно Маргарита Льоантил. — Постоянно сравнявам резултатите на ученичките от Аретуза с резултатите от работата на момчетата от училището в Бан Ард, и везните винаги се накланят в полза на момичетата. Магията означава търпение, деликатност, интелект, досетливост, упоритост, а също така смирено и спокойно приемане на пораженията и несполуките. Мъжете ги погубва амбицията. Те винаги искат нещо, за което знаят, че е невъзможно и недостижимо. А не забелязват възможното.

— Достатъчно, достатъчно, достатъчно! — възкликна Шеала, без да крие усмивката си. — Няма нищо по-лошо от научно обоснования шовинизъм, засрами се, Рита. Макар че… Да, аз също смятам за правилна предложената еднополова структура на този… конвент или, ако щете, ложа. Както чухме, става въпрос за бъдещето на магията, а магията е прекалено сериозно нещо, за да се поверява съдбата й на мъжете.

— Ако позволите — изрече мелодично Францеска Финдабаир, — бих искала да прекъсна за момент дискусията за естественото и несъмненото доминиране на нашия пол, и да се съсредоточим върху въпросите, засягащи предложената инициатива, чиято цел все така не ми е докрай ясна. Моментът не е случаен и навява асоциации. Води се война. Нилфгард разгроми северните кралства и ги е притиснал до стената. Дали зад общите приказки, които чух тук, не се крие желание да се обърне ситуацията? Да се разгроми и да се притисне до стената Нилфгард? А после да дойде редът на наглите елфи? Ако е така, скъпа Филипа, няма да се разберем.

— Това ли е причината, заради която ме поканихте тук? — попита Асире вар Анахид. — Не отделям особено внимание на политиката, но знам, че императорската армия удържа победа над вашите войски във войната. Освен госпожа Францеска и госпожа Танкарвил, която е поданик на неутрално кралство, всички останали дами са представителки на враждебни на Нилфгардската империя държави. Как трябва да разбирам думите за солидарност между магьосничките? Като призив към измяна? Съжалявам, но не се виждам в подобна роля.

След като приключи, тя се наведе, сякаш за да докосне нещо, намиращо се извън проекцията.

— С нея отгоре на всичко има и котка — прошепна Кейра Мец. — Обзалагам се, че е черна…

— Тихо — изсъска Филипа. — Скъпа Францеска, уважаема Асире, инициативата ни трябва да бъде абсолютно аполитична, това е основната ни идея. Ще се ръководим не от интересите на раси, кралства, крале и императори, а от благото на магията и нейното бъдеще.

— Ако ще се ръководим от благото на магията — усмихна се студено Сабрина Глевисиг, — мисля, че не бива да забравяме и за благосъстоянието на магьосниците? А нали на всички ни е известно как се отнасят към магьосниците в Нилфгард. Ние тук ще си дрънкаме аполитично, а когато победи Нилфгард и попаднем под властта на императора, то всичките ще изглеждаме като…

Трис се размърда неспокойно. Филипа, въздъхна едва чуто. Кейра сведе поглед. Шеала се направи, че намества шала си. Францеска прехапа устни. Лицето на Асире вар Анахид не потрепна, но се покри с лека руменина.

— Исках да кажа, че всички нас ще ни очаква лоша съдба — бързо завърши Сабрина. — Филипа, Трис и аз, всички бяхме на Соденския хълм. Емхир ще се разплати с нас за това поражение, за Танед, за цялата ни дейност. Но това е само едно от съмненията, които предизвикват у мен декларираната аполитичност на този конвент. Означава ли участието в него незабавно да се откажем от настоящата ни политическа служба, която изпълняваме при нашите крале? Или трябва да си останем по местата и да служим на двама господари: магията и властта?

— Когато някой твърди, че е аполитичен — усмихна се Францеска, — винаги го питам коя от политиките конкретно има предвид.

— Със сигурност не онази, с която се занимава — каза Асире вар Анахид, гледайки към Филипа.

— Аз съм аполитична — вдигна глава Маргарита Льоантил. — И моето училище също е аполитично. Имам предвид всички съществуващи типове, видове и родове политика.

— Скъпи дами — обади се мълчалата дълго време Шеала, — помнете, че сте от силния пол. Не се дръжте като момиченца, които дърпат през масата към себе си чинията с лакомствата. Предложените от Филипа принципи са абсолютно разбираеми. Поне за мен, а нямам много основания да ви смятам за по-малко съобразителни. Извън стените на тази зала можете да бъдете каквито си искате и да служите на когото желаете с каквото пожелаете, колкото искате вярно. Но когато конвентът се събере, трябва да се занимаваме изцяло с магията и с нейното бъдеще.

— Точно така си го представям — потвърди Филипа Ейлхарт. — Знам, че проблемите са много, че има съмнения и неясноти. Ще ги обсъдим при следващата среща, в която всички ние ще участваме вече не като проекции или илюзии, а лично. Присъствието ще се смята не за официален акт на присъединяване към конвента, а за жест на добра воля. Ще вземем заедно решението дали изобщо да има такъв конвент. Всички ние. Равноправно.

— Всички ние? — повтори Шеала. — Виждам тук празни столове, предполагам, че не са сложени случайно?

— Конвентът трябва да се състои от дванайсет магьоснички. Бих искала кандидатката за едно от празните места да ни бъде предложена и представена на следващото ни събиране от госпожа Асире. В Нилфгардската империя със сигурност ще се намери поне още една достойна магьосничка. Другото място съм го оставила за теб, Францеска. За да не се чувстваш самотна като единствената чистокръвна елфка. Третото…

Енид ан Глеана вдигна глава.

— Моля те за две места. Имам две кандидатури.

— Някоя от дамите възразява ли срещу нейната молба? Ако не, то и аз не съм против. Днес е пети август, петият ден след новолунието. Ще се срещнем отново на втория ден след пълнолунието, драги колежки, след четиринайсет дни.

— Момент — прекъсна я Шеала де Танкарвил. — Едно място все пак остава празно. Коя трябва да бъде дванайсетата магьосница?

— Точно това ще стане първата задача, с която ще се заеме ложата — усмихна се тайнствено Филипа. — След две седмици ще ви кажа кой трябва да седне на дванайсетия стол. А после ще помислим заедно как да го осъществим. Моята кандидатура и тази личност ще ви шокира. Защото това не е обикновена личност, скъпи колежки. Тя е Смърт или Живот, Разруха или Възраждане, Ред или Хаос. Зависи от гледната точка.

* * *

Цялото село наизлиза от дворовете, за да наблюдава преминаването на бандата. Тузик излезе заедно с останалите. Имаше работа, но не можа да се сдържи. Напоследък много се говореше за Плъховете. Дори се носеше слух, че всичките са хванати и обесени. Обаче слухът беше фалшив — доказателството за това демонстративно и без да бърза преминаваше като на парад пред цялото село.

— Нагли злодеи — прошепна някой зад гърба на Тузик, но в тона се долавяше възхищение. — Вървят си насред селото…

— Нагласили са се, сякаш отиват на сватба…

— А конете им какви са! И нилфгардците нямат такива!

— Е, да, крадени! Плъховете вземат конете на всички. Сега конете лесно се продават. А най-хубавите ги оставят за себе си.

— Този най-отпред, вижте го, това е Гиселхер… Главатарят им.

— А до него, на кафеникавия кон, е онази елфка… Викат й Искра…

Иззад оградата изскочи едно куче и започна да лае, завирайки се между предните крака на кобилата на Искра. Елфката тръсна буйната грива на тъмните си коси, обърна коня си, наведе се силно и шибна кучето с камшика си. Псето изскимтя и се претърколи три пъти, а Искра се изплю върху него. Тузик изруга през зъби.

Застаналият отзад продължаваше да шепти и да сочи дискретно останалите Плъхове, яздещи бавно през селото. Тузик слушаше, защото се налагаше. Знаеше Слуховете и сплетните не по-зле от другите, без никакво усилие се досещаше, че онзи с разрошените, стигащи до раменете сламеноруси коси, който хрупаше ябълка, е Кайли, широкоплещестият е Асе, а онзи с късото кожухче — Реф.

Шествието приключваше с две девойки, яздещи една до друга и хванати ръка за ръка. По-високата, яхнала червеникавокафяв кон, беше остригана като след тиф, кафтанчето й беше разкопчано, под него се виждаше безупречно бяла дантелена блузка; огърлицата, гривните и обеците й хвърляха ослепителни отблясъци.

— Тази остриганата е Мистле… — чу Тузик. — Окичила се е с дрънкулки като новогодишна елха.

— Говори се, че е убила повече хора, отколкото са годините й.

— А другата? На пъстрия кон? Тази с меча на гърба?

— Казва се Фалка. От това лято е с Плъховете. Също не е цвете за мирисане…

Момичето, както прецени Тузик, не беше много по-голямо от собствената му дъщеря Миленка. Сивите коси на младата бандитка се подаваха на кичури изпод кадифената шапка, украсена с надменно поклащащ се сноп от фазанови пера. На шията й пламтеше копринена кърпа с цвета на мак, завързана на чудновата панделка.

Сред излезлите пред дворовете селяни изведнъж плъзна оживление, защото яздещият най-отпред Гиселхер неочаквано спря коня си и с лениво движение хвърли дрънчаща кесия в краката на облегналата се на бастуна си баба Микитка.

— Да бдят боговете над тебе, милостиви синко — започна да вие баба Микитка. — Бъди здрав, благодетелю наш, бъди…

Звънкият смях на Искра заглуши мърморенето на старицата. Елфката весело прехвърли десния си крак през лъка на седлото, бръкна в кесията и със замах хвърли в тълпата шепа монети. Реф и Асе последваха примера й, върху песъчливия път се изсипа истински сребърен дъжд. Кикотейки се, Кайли запрати към навелите се над монетите хора огризката от ябълката си.

— Благодетели!

— Соколчета наши!

— Нека съдбата да е благосклонна с вас!

Тузик не последва другите, не падна на колене, за да изгребва монети от пясъка и кокошите фъшкии. Продължаваше да стои до оградата, гледайки към бавно преминаващите девойки. По-младата, онази със сивите коси, забеляза погледа му и изражението на лицето му. Пусна ръката на остриганата, пришпори коня и налетя на него, принуждавайки го да се залепи за оградата, като едва не го закачи със стремената. Той погледна зелените й очи и потрепери. Толкова злоба и студена омраза имаше в тях!

— Остави го, Фалка! — извика остриганата. Но това беше излишно. Зеленооката бандитка се задоволи с притискането на Тузик до оградата и потегли след Плъховете, без дори да обърне глава.

— Благодетели!

— Соколчета!

Тузик се изплю.

Привечер в селото се изсипаха Черните — будещите ужас конници от форта при Фен Аспра. Звъняха подкови, цвилеха коне, дрънчеше оръжие. Кметът и останалите разпитвани селяни лъжеха като подкупени, насочиха потерята по фалшива следа. Никой не попита Тузик за нищо. Това беше добре.

Когато се върна от пасището и стигна до оградата, чу гласове. Разпозна чуруликането на близначките на майстора на каруци Згарб и ниските фалцети на съседските момчета. И гласа на Миленка. „Играят си“ — помисли си той. Излезе иззад бараката. И застина.

— Милена!

Миленка, единствената му оцеляла дъщеря, неговото слънчице, беше провесила през рамото си завързана с ремък пръчка, изобразяваща меч. Беше разпуснала косите си, към вълнената й шапка беше прикрепено петльово перо, а на шията беше майчината й кърпа. Завързана в удивителна, чудновата панделка.

Очите й бяха зелени.

Тузик никога по-рано не беше бил дъщеря си, никога не беше вкарвал в действие колана си.

Това беше първият път.

* * *

На хоризонта просветна, загърмя. Порив на вятъра набразди повърхността на Лента. „Ще има буря — помисли си Милва, — а после ще настъпи дъждовно време. Сипките не са се излъгали.“

Тя пришпори коня. Ако искаше да догони вещера преди бурята, трябваше да побърза.

Втора глава

През живота си съм се познавал с много военни. Познавах маршали, генерали, войводи и командири, триумфатори от многобройни кампании и боеве. Слушал съм техните разкази и спомени. Виждал съм ги наведени над карти, да изписват по тях разноцветни стрелки, да разработват планове, да обмислят стратегии. В тази война на хартия всичко се получаваше, всичко работеше, всичко беше ясно и идеално подредено. Така трябва да бъде, поясняваха военните. Армията е преди всичко ред и организираност. Армията не може да съществува без ред и организираност.

Това е доста странно, като се има предвид, че реалната война — а аз съм виждал няколко реални войни — от гледна точка на реда и организираността страшно прилича на обхванат от пожар бордей.

Лютичето,

„Половин век поезия“

Кристално чистите води на Лента преливаха през прага с леко заоблена дъга, после падаха в шумна и кипяща каскада между черните като оникс скали, разбиваха се в тях и изчезваха в бялата пяна, от която се разливаха в широко корито, толкова прозрачни, че се виждаше всяко камъче в разноцветната мозайка на дъното, всяка зелена плитчица на танцуващите в потока водорасли.

Двата бряга бяха покрити с кожух от пача трева, в който се увиваха водни косове, гордо демонстриращи белите жаба на гърлата си. Храстите над водните косове бяха обагрени в преливащи се едно в друго зелено, бронзово и охра, и на фона на смърчовете изглеждаха като посипани със сребрист прашец.

— Наистина — въздъхна Лютичето. — Тук е красиво.

Огромна тъмна пъстърва се опита да прескочи през прага на водопада. За момент увисна във въздуха, изпънала плавници и мятайки опашка, после падна тежко в пяната на кипящия водовъртеж.

Разклонената лента на светкавица пресече тъмнеещото небе на юг, приглушеното ехо на далечен гръм премина по стената от дървета. Дорестата кобила на вещера затанцува, направи рязко движение с глава и се озъби, опитвайки се да изплюе мундщука. Гералт дръпна силно поводите, кобилата, все така танцувайки, отстъпи назад, като звънтеше с подкови по камъка.

— Хо! Хо! Хо! Видя ли, Лютиче? Проклета балерина! По дяволите, при първия удобен случай ще се отърва от това животно! Да пукна, ако не я сменя, ако ще и с магаре!

— И скоро ли мислиш, че ще ти падне такава възможност? — Поетът се почеса по сърбящия го от ухапвания на комари врат. — Дивият пейзаж на тази долина ни доставя несравнима с нищо естетическа наслада, но за разнообразие охотно бих надникнал в някоя не толкова естетична кръчма. Скоро ще стане седмица, откакто се наслаждаваме на романтичната природа, пейзажите и далечните хоризонти. Затъгувах по затворените пространства. Особено такива, в които поднасят топла храна и студена бира.

— Ще се наложи да тъгуваш още известно време. — Вещерът се обърна върху седлото. — Може би страданията ти ще бъдат смекчени от новината, че и аз тъгувам мъничко по цивилизацията. Нали знаеш, че стоях в Брокилон точно трийсет и шест дни. И нощи, по време на които романтичната природа ми изстудяваше задника, пълзеше по гърба ми и оросяваше носа ми… Пфу! Гадост! Няма ли най-накрая да престанеш с капризите, проклета кобило?

— Хапят я конските мухи. Гадините са станали ожесточени и кръвожадни, както винаги преди буря. На юг гърми и просвятква все по-често.

— Забелязах. — Вещерът погледна небето, удържайки разтанцувалата се кобила. — Вятърът също стана различен. Лъха на море. Времето ще се променя, определено. Да вървим. Подкарай този охранен скопец, Лютиче.

— Конят ми се казва Пегас.

— Че как иначе. Знаеш ли какво? Моята елфическа кобила също трябва да я кръстим някак. Хм…

— Може би Плотка? — пошегува се трубадурът.

— Плотка — съгласи се вещерът. — Добре.

— Гералт? — Да?

— Имал ли си в живота си кон, който да не се е казвал Плотка?

— Не — отговори вещерът след кратък размисъл. — Не съм имал. Подкарай кастрирания си Пегас, Лютиче. Чака ни дълъг път.

— Наистина — промърмори поетът. — Нилфгард… Колко мили са дотам, според теб?

— Много.

— Ще стигнем ли до зимата?

— Ще стигнем първо до Верден. Там ще обсъдим… някои въпроси.

— Какви? Нали не смяташ да се отървеш от мен? Ще те придружавам! Така реших!

— Ще видим. Нали ти казах, трябва да стигнем до Верден.

— А далеч ли е? Познаваш ли този район?

— Познавам го. При водопада Кеан Трейс сме, пред нас има едно място, което се нарича Седмата миля. А тези възвишения отвъд реката са Совините хълмове.

— А ние яздим на юг, надолу по течението? Лента се влива в Яруга някъде в района на крепостта Бодрог…

— Да, ще вървим на юг, но по онзи бряг. Лента завива на запад, ние ще тръгнем през горите. Искам да се доберем до мястото, наричано Дришот, тоест Триъгълника. Там се събират границите на Верден, Бруге и Брокилон.

— А оттам?

— Към Яруга. И към устието. Към Цинтра.

— А после?

— После ще видим. Ако това изобщо е възможно, накарай безполезния си Пегас да върви малко по-бързо.

* * *

Пороят ги застигна, докато минаваха през брода и бяха насред реката. Отначало задуха силен вятър, който със същински ураганни пориви развяваше косите и наметалата им и дереше лицата им с носените от него листа и клонки, изтръгнати от крайбрежните дървета. Те подкараха конете с викове и удари с петите и се понесоха през разпенената вода към брега. Когато вятърът внезапно утихна, видяха движещата се към тях стена на дъжда. Повърхността на Лента побеля и закипя, сякаш някой хвърляше от небето в реката милиарди оловни топченца.

Преди да успеят да се измъкнат на брега, целите подгизнаха. Бързо се скриха в гората. Короните на дърветата образуваха над главите им плътен зелен покрив, но това не беше покрив от онези, способни да ги предпазят от такъв порой. Дъждът бързо изпокъса и наведе листата, след минута в гората валеше не по-слабо, отколкото и на открито.

Увиха се в наметалата си, вдигнаха качулките. Между дърветата се възцари мрак, разкъсван само от все по-често проблясващите светкавици. Постоянно се чуваха гръмотевици, продължителни и оглушителни. Плотка се плашеше, тропаше с копита и танцуваше. Пегас запазваше невъзмутимо спокойствие.

— Гералт! — кресна Лютичето, опитвайки се да надвика поредния гръм, влачещ се из гората като гигантска каруца. — Хайде да спрем! Да се скрием някъде!

— Къде? — извика Гералт в отговор. — Язди!

И продължаваха да яздят.

След известно време дъждът видимо отслабна, вятърът зашумя отново в короните на дърветата, трясъците на гръмотевиците престанаха да режат слуха им. Излязоха на пътечка сред гъст елшак. После на поляна. На нея се издигаше гигантски бук, а под короната му, върху дебел и широк килим от кафяви листа и жълъди, стоеше фургон с впрегнати в него две мулета. Коларят на капрата се целеше право в тях с арбалет. Гералт изруга. Една гръмотевица заглуши думите му.

— Свали арбалета, Колда — каза нисък човек със сламена шапка, като се извърна от ствола на бука, подскачайки на един крак, и закопча панталона си. — Не чакаме тези. Но и те са клиенти. Не плаши клиентите, Колда. Нямаме много време, но винаги ще успеем да потъргуваме.

— Какво е това, по дяволите? — промърмори Лютичето зад гърба на Гералт.

— Приближете се, господа елфи! — извика човекът с шапката. — Не се бойте, аз съм свой човек. N’ess a tearth! Va, Seidhe. Caedmil! Аз съм свой, разбираш ли, елфе? Ще потъргуваме ли? Хайде, елате тук, под бука, тук не вали толкова!

Гералт не се учуди на грешката. Двамата с Лютичето се бяха обгърнали със сиви елфически наметала. Самият той носеше дадена му от дриадите салтамарка с любимия на елфите мотив с листа и яздеше кон с типичен елфически хамут и украсен с характерни трензели. Лицето му беше частично закрито от качулката. Що се отнася до контето Лютичето, то него и по-рано го бяха вземали за елф или полуелф, особено след като беше пуснал косата си до раменете и беше придобил навика да я къдри с маша.

— Внимавай — промърмори Гералт, слизайки от коня. — Ти си елф. Не си отваряй устата, без да се наложи.

— Защо?

— Това са хевкари.

Лютичето тихичко изсъска. Знаеше за какво става въпрос.

Всичко се управляваше от парите, а търсенето определяше предлагането. Скитащите из горите Scoia’tael събираха годна за продажба, но ненужна им стока, а изпитваха недостиг на оръжие и екипировка. Така се роди горската разменна търговия. Из пътищата и пътеките, кръстопътищата и поляните тихомълком започнаха да се появяват каруците на търгуващите с „катериците“ спекуланти. Елфите ги наричаха hav’caaren — непреводима дума, но свързвана със свирепа алчност. Между хората се наложи терминът „хевкари“, а в съзнанието на Гералт думата се асоциираше с още по-неприятни неща. Защото тези хора бяха неприятни. Жестоки и безпощадни, те не се спираха пред нищо, дори и пред убийство. Хванатият от войници хевкар не можеше да разчита на милосърдие. И поради тази причина и самите те не бяха свикнали да го проявяват. Срещнеха ли по пътищата някой, който би могъл да ги издаде на войниците, те без колебание се хващаха за арбалета или за ножа.

Така че Гералт и Лютичето не бяха в много изгодна ситуация. За щастие хевкарите ги бяха взели за елфи. Гералт прикри още повече лицето си с качулката и започна да се замисля за това какво ще стане, когато маскарадът се разкрие.

— Ама, че време! — потри ръце търговецът. — Вали като че ли някой е пробил дупка в небето. Гаден tedd, ell’ea? Е, нищо, за търговията няма лошо време. Има само лош товар и лоши пари, хе-хе-хе! Разбираш ли ме, елфе?

Гералт кимна. Лютичето измърмори нещо нечленоразделно изпод качулката. За тяхно щастие презрителната неохота на елфите да общуват с хората беше широко известна и не учудваше никого. Но коларят не свали арбалета, а това беше лош знак.

— Вие от кои сте? От кой отряд? — Хевкарът, както и всеки сериозен търговец, не се смути от сдържаността и неразговорливостта на клиентите си. — На Коинеах Де Рео? Или на Ангес Бри-Кри? Или може би на Риордаин? Риордаин, както научих, преди седмица е избил до крак кралски съдебни изпълнители, пътуващи със събраните от тях дължими такси. Монети, не разни боклуци. Не вземам за заплащане нито смола, нито зърно, нито окървавени дрехи, а от кожите — само норка, самур или хермелин. Но най-мили са ми монетите, камъчетата и бижутата! Ако имате, можем да потъргуваме! Имам стока първо качество! Eveleinn vara en ard scedde, ell’ea, разбираш ли, елфе? Всичко имам. Гледайте.

Търговецът се приближи до фургона и вдигна края на мокрия брезент. Показаха се мечове, лъкове, връзки стрели, седла. Хевкарът се порови в стоката и извади една стрела. Накрайникът й беше назъбен и наострен.

— При другите няма да намерите такова нещо — каза той самодоволно. — Защото ако хванат някого с такива стрели, го разкъсват на две с коне. Но аз знам какво обичат „катериците“, клиентът е над всичко, и не можеш да печелиш, без да рискуваш. Имам… разкъсващи накрайници, по девет орена за една дузина. Naev’de aen tvedeane, ell’ea, разбра ли, Seidhe? Кълна се, не одирам кожите от гърба на клиентите, самият аз заработвам много малко, заклевам се в децата си. Ако вземете три дузини накуп, ще сваля шест процента от цената. Късмет е, че ги намерих по-евтино, чист късмет… Ей, Seidhe, дръпни се от фургона!

Лютичето уплашено отдръпна ръка от платнището и нахлупи още по-ниско качулката. Гералт за кой ли път прокле несдържаното любопитство на барда.

— Mir’me vara — замърмори Лютичето, вдигайки извинително ръка. — Squaess’me.

— Не се обиждай — озъби се хевкарът, — но там не трябва да се поглежда, защото превозваме и друга стока. Но не е за продаване, не е за Seidhe. Поръчана е, хе-хе-хе. Е, много се разбъбрихме… Покажете парите.

„Започва се“, помисли си Гералт, не изпускайки от поглед заредения арбалет на коларя. Имаше основания да смята, че накрайникът на стрелата можеше да е от разкъсващите, които, като попаднат в корема, излизат от три, а понякога и от четири места в гърба, превръщайки вътрешностите на простреляния в каша.

— N’ess tedd — каза той, опитвайки се да спази напевния акцент. — Tearde. Mireann vara, va’en vort. Ще се върнем с отряда, тогава ще търгуваме. Ell’ea? Разбра ли, Dh’oine?

— Разбрах — изплю се хевкарът. — Разбрах, че сте голтаци — искате да вземете стока, а нямате налични. Махайте се оттук, и не се връщайте, защото имам среща тук с важни личности. По-добре да не им попадате пред очите. Изчезвайте…

Сепна се, чувайки пръхтенето на кон.

— Ох, по дяволите! — извика той. — Късно е вече! Те са тук! Главите под качулките, елфи! Не мърдайте и да не сте издали нито звук! Колда, тъпак такъв, свали арбалета, по-живо!

Шумът от дъжда, грохотът на гръмотевиците и килимът от листа заглушаваха потропването на копитата, благодарение на което на конниците им се удаде да се приближат незабележимо и да обкръжат бука мигновено. Това не бяха Scoia’tael. „Катериците“ не носеха брони, а осмината обградили бука конници проблясваха със залетите от дъжда метални шлемове, нараменници и ризници.

Единият от конниците бавно се приближи, извиси се като планина над хевкарите. Самият той беше с нормален ръст, но седеше върху могъщ боен жребец. Защитените от бронята рамене бяха покрити с вълча кожа, лицето му беше прикрито от шлем с широк, издаден напред наносник, стигащ до долната му устна. Непознатият стискаше в ръка страховито изглеждащ наджак[60].

— Ридо! — извика той хрипливо.

— Фаоилтиарна! — отговори търговецът с леко треперещ глас.

Конникът се приближи още повече, наведе се в седлото. Водата течеше на струи върху стоманения наносник и падаше право върху зловещо блестящото острие на наджака.

— Фаоилтиарна! — повтори хевкарът, покланяйки се до кръста. Той свали шапката си и дъждът мигновено прилепи към черепа му редките му коси. — Фаоилтиарна! Свой съм, знам и паролата, и отговора… Изпраща ме Фаоилтиарна, Ваше Височество… Чакам тук, както беше уговорено…

— А тези какви са?

— Моят ескорт — хевкарът се поклони още по-ниско. — Този и елфите…

— Пленникът?

— На фургона. В ковчег.

— В ковчег?! — Крясъкът на конника с наджака беше заглушен частично от гръмотевица. — Това няма да ти се размине! Господин Де Ридо ясно нареди пленникът да бъде доставен жив!

— Ама той е жив, жив е! — побърза да го увери търговецът. — Както беше наредено… Сложихме го в ковчег, но е жив… Не беше моя идея това с ковчега, Ваше Височество… Фаоилтиарна беше…

Конникът чукна с наджака по стремената, даде знак. Трима конници скочиха от седлата и свалиха платнището от фургона. Когато хвърлиха на земята седлата, чуловете и сноповете стрели, при светлината на една мълния Гералт наистина видя ковчег от наскоро отсечено борово дърво. Обаче не се вгледа особено внимателно. Чувстваше изтръпване и хлад по върховете на пръстите си. Вече знаеше какво ще се случи след малко.

— Как така, Ваше Височество? — изрече хевкарът, гледайки разхвърляните по мократа почва стоки. — Защо изхвърляте стоката ми от фургона?

— Купувам всичко. Заедно с впряга.

— Ааа. — Върху обраслата с четина муцуна на търговеца се появи сладостна усмивка. — Това е друго нещо. Ще излезе… Нека да помислим… Петстотин, с позволение на Ваше благородие, ако е в темерийска валута. Ако е във вашите флорени — четирийсет и пет.

— Толкова евтино? — изсумтя конникът, отвратително усмихвайки се иззад наносника. — Приближи се.

— Внимавай, Лютиче — прошепна вещерът, незабележимо разкопчавайки наметалото си.

Прозвуча гръм. Хевкарът се приближи към конника, наивно разчитайки да направи най-голямата търговска сделка в живота си. И това наистина беше сделката на живота му — може би не най-добрата, но със сигурност последната. Конникът се надигна на стремената и със замах заби наджака в оплешивялото му теме. Търговецът падна, без да издаде нито звук, и се замята; размахващите му се ръце заораха в мокрия килим на листата. Някой от вилнеещите във фургона метна въже през шията на коларя и го стегна, друг подскочи и го намушка с кама.

Един от конниците рязко вдигна арбалета си, целейки се в Лютичето. Но Гералт вече държеше в ръцете си меча, изхвърлен от фургона на хевкара. Той хвана оръжието за средата на острието и го хвърли като копие. Стрелецът, с пробито тяло, се стовари от коня, все още с израз на безкрайно изумление върху лицето.

— Бягай, Лютиче!

Лютичето подскочи към Пегас и с див скок се озова върху седлото. Но скокът се оказа прекалено див, а поетът — недостатъчно ловък. Той не успя да се задържи горе и се стовари на земята от другата страна на коня. Това му спаси живота — острието на меча на нападналия го конник разсече въздуха над ушите на Пегас. Скопецът се изплаши и се вдигна на задните си крака, събаряйки нападателя от коня му.

— Това не са елфи! — извика конникът с шлема с наносника, докато вадеше своя меч. — Хванете ги живи! Живи!

Един от онези, които изхвърляха стоката от фургона, скочи на земята и се засуети. Обаче Гералт вече беше успял да извади собствения си меч и не загуби нито секунда. Въодушевлението на останалите двама се поохлади от плисналия върху тях фонтан от кръв. Гералт се възползва от това и съсече втория. Но конниците вече се носеха към него. Той се изплъзна изпод мечовете им, парира един удар, направи финт и в този момент почувства силна болка в дясното коляно и усети, че пада. Не беше ранен. Просто излекуваният в Брокилон крак без никакво предупреждение отказа да му се подчинява.

Замахналият срещу него с брадва човек изведнъж извика и се завъртя, сякаш някой силно го е блъснал. Преди нападателят да падне, вещерът видя, че странично в тялото му се е забила до средата стрела с дълги пера. Лютичето извика. Гръмотевица заглуши вика му.

Вкопчилият се в колелото на каруцата Гералт видя при светлината на мълнията светлокоса девойка с опънат лък, излизаща от елшака. Конниците също я забелязаха. И не можеха да не я забележат, защото в този момент един от тях падна назад от коня, уцелен от стрела, превърнала гърлото му в кървава пихтия. Тримата останали, включително командирът с шлема с наносника, веднага оцениха опасността и се понесоха с викове към жената, криейки се зад вратовете на конете си. Мислеха, че конските вратове ще са достатъчна преграда пред стрелите. Грешаха.

Мария Баринг, наричана Милва, опъна лъка. Целеше се спокойно, допряла тетивата до лицето си.

Първият от атакуващите извика и се плъзна от коня, стъпалото му се закачи за стремето и подкованите копита го премазаха. Вторият нападател направо беше пометен от седлото от следващата стрела. Третият, командирът, вече беше близо и се изправяше на стремената, вдигайки меча си за удар. Милва дори не потрепна. Гледайки безстрашно нападателя, опъна лъка и от пет крачки разстояние заби стрелата право в лицето му, заедно със стоманения наносник. Стрелата проби главата му, изхвърляйки шлема настрани. Конят не се спря. Нападателят, лишен от шлема си и от голяма част от главата си, седя още няколко мига върху седлото, после бавно се наклони и се строполи в една локва. Конят изцвили и побягна нататък.

Гералт се изправи с усилие и помасажира крака си, който го болеше, но колкото и да беше чудно, си изглеждаше наред — вещерът можеше да стои на него, можеше да ходи. Наблизо, отмятайки от себе си притисналия го труп с разкъсано гърло, от земята се надигна Лютичето. Лицето на поета имаше цвят на негасена вар.

Милва се приближи, пътьом вадейки стрелата от тялото на един от убитите.

— Благодаря ти — каза вещерът. — Лютиче, благодари и ти. Това е Милва Баринг. Дължим й живота си.

Милва измъкна стрелата от другия труп, огледа окървавения накрайник. Лютичето измърмори нещо неразбираемо, приведе се в учтив, но леко неустойчив поклон, после падна на колене и повърна.

— Кой е този? — Жената избърса накрайника на стрелата с наръч мокри листа и я прибра в колчана. — Приятел ли ти е, вещерю?

— Да. Казва се Лютичето. Той е поет.

— Поет. — Милва погледна към измъчвания от вече сухи пориви за повръщане трубадур, после вдигна очи. — Щом е така, разбирам. Ако нещо не разбирам, то е защо той повръща тук, вместо да пише рими някъде на спокойствие. Всъщност това не е моя работа.

— Донякъде е твоя. Ти му спаси кожата. А също и моята.

Милва избърса мокрото си от дъжда лице, на което все още можеше да се види отпечатъкът от тетивата. Макар че беше стреляла няколко пъти, резката беше само една — тя постоянно притискаше тетивата си към едно и също място.

— Вече бях в елшака, когато ти си бъбреше с хевкара — каза тя. — Не исках гадината да ме види, пък и нямаше нужда. А после дойдоха другите и започна касапницата. Ти добре се разправи с неколцина. Умееш да боравиш с меча, не може да се отрече. Макар и куцането да ти пречи. Трябваше да поседиш още в Брокилон, да си лекуваш крака. Ще вземеш да го повредиш и после цял живот да куцаш, даваш ли си сметка?

— Ще се справя.

— И на мен така ми се струва. Защото тръгнах след теб — да те предупредя. И да те върна обратно. Нищо няма да се получи от твоя поход. На юг се води война. От Дришот към Бруге се придвижва нилфгардска войска.

— Откъде знаеш?

— Дори и оттук. — Девойката с широк жест посочи труповете и конете. — Това са нилфгардци. Не виждаш ли слънцето на шлемовете им? Бродериите на чуловете? Пригответе се и да си плюем на петите, че току-виж са дошли и други. Тези тук са само разузнавателен отряд.

— Не мисля — поклати глава Гералт. — Бяха дошли за друго.

— За какво?

— За това — посочи той лежащия във фургона, потъмнял от водата ковчег от борово дърво.

Дъждът поутихна, гръмотевиците бяха престанали. Бурята се изместваше на север. Вещерът вдигна захвърления върху листата меч, скочи върху каруцата и изруга тихо, защото болката в коляното му напомни за себе си.

— Помогни ми да го отворим.

— Какво, мъртвеца ли искаш да… — Милва се сепна, виждайки пробитите в капака отвори. — По дяволите! Хевкарът е държал вътре някой жив?

— Някакъв пленник. — Гералт прихвана капака. — Хевкарът чакаше тук нилфгардците, за да им го предаде. Размениха парола и отговор…

Капакът със скърцане се вдигна нагоре, разкривайки човек с парцал в устата, чиито ръце и крака бяха завързани с ремъци за страничните стени на ковчега. Вещерът се наведе. Вгледа се внимателно. И още веднъж, още по-внимателно. И изруга.

— Я гледай ти! — изрече той провлачено. — Това се казва изненада. Кой би предположил?

— Познаваш ли го, вещерю?

— Срещали сме се — усмихна се с неприязън Гералт. — Прибери ножа, Милва. Не му режи ремъците. Изглежда, това си е вътрешен нилфгардски проблем. Не бива да се намесваме. Да го оставим, както си е.

— Добре ли чух? — обади се иззад гърбовете им Лютичето. Той беше все още блед, но любопитството надделяваше над другите емоции. — Искаш да оставиш в гората завързан човек? Досещам се, че си разпознал някого, с когото сте били врагове, но нали това е пленник, по дяволите! Щяха да го предадат на хора, които ни нападнаха и едва не ни убиха. Той е враг на нашите врагове…

Млъкна, виждайки как Гералт изважда нож от джоба на ботуша си. Милва се изкашля тихо. Тъмносините очи на завързания човек, които до момента бяха затворени, за да се предпазят от дъждовните капки, се разшириха. Гералт се наведе и разряза ремъка на лявата му ръка.

— Виж, Лютиче — каза той, като хвана пленника за китката и вдигна ръката му. — Виждаш ли този белег на дланта? Цири го направи. На остров Танед, преди месец. Това е нилфгардец. Беше дошъл на Танед специално, за да отведе Цири. Тя го рани, за да се спаси от похищение.

— Нещо не ми се връзва — промърмори Милва. — Ако този е искал да отвлече твоята Цири от острова и да я предаде на нилфгардците, как е попаднал в този ковчег? Защо хевкарът искаше да го предаде точно на нилфгардците? Измъкни парцала от устата му, вещерю. Може би ще ни каже нещо?

— Нямам никакво желание да го слушам — отвърна глухо вещерът. — Още отсега ме сърби ръката да го сръгам, както си лежи и се пули. Едвам се сдържам. А ако отгоре на всичко и заговори, няма да мога да се сдържа. Не ви казах всичко за него.

— Не се сдържай тогава — сви рамене Милва. — Сръгай го, щом като е такъв злодей. Само че по-бързо, защото времето си тече. Казах ти, че всеки момент може да се появят още нилфгардци. Отивам за коня си.

Гералт се изправи, пускайки ръката на завързания. Той веднага измъкна парцала от устата си и се изплю. Но не се обади. Вещерът хвърли ножа върху гърдите му.

— Не знам за какви грехове са те затворили в този сандък, нилфгардецо — каза той. — И не ме интересува. Оставям ти тази кама, освободи се сам. И ако щеш, чакай тук своите или бягай в гората — твоя си работа.

Пленникът мълчеше. Сега, пъхнат в дървения сандък и завързан, той изглеждаше още по-жалък и беззащитен, отколкото на Танед, а там Гералт го беше видял на колене, в локва кръв, ранен, треперещ от страх. А и сега изглеждаше доста по-млад. Вещерът не би му дал повече от двайсет и пет години.

— Подарих ти живота на острова — добави Гералт. — Подарявам ти го и сега. Но за последен път. При следващата ни среща ще те заколя като куче. Запомни това. Ако ти се прииска да уговориш хората си да ни преследват, вземи ковчега със себе си. Ще имаш нужда от него. Да вървим, Лютиче.

— Хайде, по-бързо! — извика Милва, връщайки се в галоп от водещата на запад пътека. — Но не натам! В гората, по дяволите, в гората!

— Какво е станало?

— Откъм Лента идват куп конници. Нилфгардци! Какво зяпате? По конете, докато не са ни обкръжили.

* * *

Боят за селото продължаваше вече един час, а краят му все още не се виждаше. Пешаците, отбраняващи се иззад каменните стени, огради и барикади от натрупани каруци, вече бяха отблъснали три атаки на конниците, настъпващи откъм бента. Ширината на бента не позволяваше на конниците да организират фронтален натиск, а отбраняващата се пехота имаше възможност да уплътнява отбраната. В резултат вълната от конници всеки път се разбиваше в барикадата, иззад която отчаяните, но ожесточени пешаци обсипваха плътните редове на конниците със стрели от лъкове и арбалети. Обстрелваната кавалерия се събираше накуп и тогава защитниците започваха бърза контраатака, размахвайки брадви, гизарми и бойни вериги. Конницата отстъпваше към езерата, изоставяйки труповете на хората и конете, а пехотинците отново се скриваха зад барикадата и обсипваха врага с ругатни. След известно време конницата възстановяваше реда и атакуваше отново.

И всичко се повтаряше.

— Интересно, кой с кого се бие? — попита за пореден път Лютичето, не особено разбираемо, тъй като точно в момента дъвчеше изпросен от Милва сухар.

Седяха на самия ръб на пропастта, добре скрити сред хвойновите храсти. Можеха да наблюдават битката, без да се опасяват, че някой ще ги забележи. По-точно — не че можеха, а се налагаше да наблюдават. Нямаха друг изход. Пред тях кипеше битка, зад тях пламтеше гората.

— Не е трудно да се отгатне. — Гералт най-накрая отговори неохотно на въпроса на Лютичето: — Конниците са нилфгардци.

— А пешаците?

— Пешаците не са нилфгардци.

— Конниците са редовна кавалерия от Верден — каза Милва, до момента навъсена и подозрително неразговорлива. — Имат шахматни клетки на чуловете. А онези в селото са бругенски наемници. Личи си по хоругвите им.

Наистина, ободрените от поредния успех пешаци вдигнаха зелено знаме с бял кръст. Гералт беше гледал внимателно, но по-рано не беше видял знамето — защитниците го вдигаха едва сега. Явно в началото на битката се беше заплеснал някъде.

— Дълго ли ще седим тук? — попита Лютичето.

— Виж го ти — промърмори Милва. — И пита. Погледни сам. Накъдето и да се обърнеш — все е гадно.

Нямаше нужда Лютичето да се обръща. По целия хоризонт се вдигаха стълбове от дим. Най-плътна беше димната завеса на север и на запад, където нечия армия беше подпалила горите. Много димеше и на юг — там, накъдето се бяха насочили, когато битката им прегради пътя. Но през часа, който бяха прекарали на хълма, беше започнал да се вдига дим и на изток.

— И все пак, вещерю — започна жената след кратко мълчание, поглеждайки Гералт, — много ми е интересно какво смяташ да правиш сега. Зад нас са нилфгардците и горящата гора, какво е пред нас — сам виждаш. Та какви са ти плановете?

— Плановете ми не са се променили. Ще изчакам битката и ще тръгна на юг. Към Яруга.

— Сигурно си откачил — направи гримаса Милва. — Нали виждаш какво става. И с невъоръжено око се вижда, че това не е някаква кавга между немирници, а истинска война. Нилфгард напредва рамо до рамо с Верден. На юг вече със сигурност са преминали Яруга, навярно цялото Бруге, а може би и Соден са в пламъци…

— Трябва да се добера до Яруга.

— Чудесно. А после?

— Ще намеря лодка, ще тръгна надолу, ще опитам да стигна до устието. После кораб… По дяволите, трябва да има някои кораби, тръгващи оттам…

— За Нилфгард? — изсумтя тя. — Значи плановете не са се променили?

— Не си длъжна да ме придружаваш.

— Ясно е, че не съм длъжна. И благодаря на боговете, защото не държа да умирам. Не че ме е страх, но ще ти кажа нещо: не е голямо геройство да се оставиш да те убият.

— Знам — отговори той. — Имам опит. Не бих тръгнал в тази посока, ако не беше необходимо. Но е необходимо, така че ще тръгна. Нищо не може да ме спре.

— Ха! — измери го тя с поглед. — Ама че глас — сякаш някой стърже с нож по дъното на старо гърне. Ако император Емхир те слушаше, щеше да напълни гащи от страх. При мен, стража, при мен, императорска свита, беда, беда, един вещер е тръгнал право към мен, в Нилфгард; като дойде, ще ми вземе и короната, и живота! Загубен съм!

— Престани, Милва!

— Защо? Време е някой да ти каже истината в очите. Проклета да съм, ако съм виждала по-глупав тип от тебе! Отиваш при Емхир да измъкнеш девойката си? Която Емхир е избрал за императрица? Която е измъкнал от ръцете на кралете? Емхир има остри нокти, каквото хване — не го пуска. Кралете не могат да се справят с него, а ти искаш?

Вещерът не отговори.

— До Нилфгард му се приходило — повтори Милва, клатейки глава. — Да повоюва с императора, да му измъкне невястата. А помисли ли какво може да стане? Когато пристигнеш там и намериш своята Цири в покоите й в двореца, цялата в злато и коприна — какво ще й кажеш? Ела с мен, мила, за какво ти е императорският трон, ние двамата ще живеем в колиба, в периодите преди жътва ще гризем кори. Погледни се — куц дрипльо. Дори кафтана и обувките са ти ги дали дриадите, от някакъв елф, умрял от раните си в Брокилон. Знаеш ли какво ще стане, когато госпожичката ти те види? Ще те заплюе в очите, ще ти се изсмее, ще заповяда на лакеите си да те изхвърлят навън и да насъскат кучетата срещу теб!

Милва говореше все по-високо, а накрая почти крещеше. Не само от гняв, но и за да надвика надигащия се тътен. Долу ревяха десетки, може би и стотици гърла. Започваше поредната атака срещу бругенските пешаци. Но сега от две посоки едновременно. Облечените със сини туники с шахматни квадратчета на гърдите верденци галопираха отпред, а иззад езерцата в стремителна атака към фланга на защитниците потегли отряд конници с черни наметала.

— Нилфгардци — подхвърли кратко Милва.

Сега пехотата от Бруге нямаше никакви шансове да устои. Кавалерията проникна през загражденията и моментално разпръсна защитниците с мечовете си. Знамето с кръста падна. Част от пехотинците хвърлиха оръжието и се предадоха, друга част се опитаха да избягат към гората. Но оттам излетя трети отряд — облечени разнородно лековъоръжени конници.

— Scoia’tael — каза Милва, изправяйки се. — Сега разбра ли какво става, вещерю? Осъзна ли най-накрая? Нилфгард, Верден и „катериците“ заедно. Война. Като в Аедирн преди месец.

— Това е рейд — поклати глава Гералт. — Грабителски набег. Само конница, никаква пехота…

— Пехотата превзема фортове и крепости. Откъде мислиш, че се вдига целият този дим? От цехове за опушване на месо?

От долу, откъм селото, до тях долитаха дивите, отчаяни вопли на бегълците, догонвани и убивани от „катериците“. От покривите се вдигна дим и огън. Силният вятър беше подсушил сламата след сутрешния порой, пожарът мигновено се прехвърляше към съседните къщи.

— Ето — промърмори Милва, — нищо няма да остане от селото. А тъкмо се бяха оправили от онази война. Две години го строиха с пот на челото, а ще изгори за два часа. Изводът трябва да е ясен!

— И какъв е? — попита рязко Гералт.

Тя не отговори. Димът от горящото село се издигаше нависоко, добра се до ръба на пропастта и над него, режеше очите им, накара ги да пуснат сълзи. Откъм пожара долетяха викове. Лютичето изведнъж пребледня като платно.

Пленниците бяха събрани накуп и обкръжени. По заповед на един рицар с шлем, украсен с пера, конниците се заеха да съсичат невъоръжените хора. Конете стъпкваха падащите. Кръгът се стесняваше. Виковете, долитащи до върха на пропастта, вече не приличаха на човешки гласове.

— И ние ще тръгнем на юг? — попита поетът, гледайки многозначително вещера. — През пожарите? Там, откъдето идват тези касапи?

— Струва ми се — отговори Гералт след кратка пауза, — че нямаме избор.

— Имаме — каза Милва. — Мога да ви преведа през горите отвъд Совините хълмове и обратно до Кеан Трайс. В Брокилон.

— През пламтящите гори? През огъня, от който едва избягахме?

— По-сигурно е, отколкото пътя на юг. До Кеан Трайс има само четиринайсет мили, а аз знам пътя.

Вещерът гледаше надолу, към загиващото в огъня село. Нилфгардците вече се бяха справили с пленниците, конниците се строяваха в походна колона. Пъстрата дружина на Scoia’tael тръгна по пътя, водещ на изток.

— Аз няма да се върна — отговори Гералт рязко. — Но отведи Лютичето до Брокилон.

— Не! — запротестира поетът, макар и лицето му още да не си беше възвърнало нормалния цвят. — Идвам с теб.

Милва махна с ръка, вдигна колчана и лъка си, направи крачка към конете, и неочаквано се обърна.

— По дяволите! — изсумтя тя. — Твърде дълго и твърде често съм спасявала елфите от гибел. Сега вече изобщо не мога да гледам как някой загива. Ще ви изпратя до Яруга, откачени тъпаци. Само че не по южния, а по източния път.

— Там гората също гори.

— Ще ви преведа през огъня. Свикнала съм.

— Не си длъжна да правиш това, Милва.

— Вярно, че не съм длъжна. Хайде, на седлата! Да тръгваме най-накрая!

* * *

Не стигнаха далеч. Конете се придвижваха с усилие в гъсталака и по обраслите с храсти пътеки, а те не се осмелиха да използват пътищата — отвсякъде долиташе тропот и грохот от преминаващи войски. Мракът ги застигна насред обрасла с храсти падина и там се спряха да нощуват. Дъждът беше спрял. Небето беше светло от пожарите.

Намериха сравнително сухо място, приседнаха, увиха се с наметалата и чуловете. Милва отиде да разузнае наоколо. Веднага щом тя се отдалечи, Лютичето даде воля на дълго сдържаното любопитство, което събуждаше в него брокилонската жена-войн.

— Девойката е като сърничка — мърмореше той. — Върви ти на такива запознанства, Гералт. Стройна и красива, не върви, а танцува. Малко е тесничка в бедрата за моя вкус, и широчка в раменете, но си е жена на място… Двете ябълчици отпред, иха… Направо ще й се пръсне ризата…

— Млъкни, Лютиче.

— По пътя стана така, че случайно я докоснах — продължи замечтано поетът. — Казвам ти, бедрата й са като мрамор. Да, не си скучал през този месец в Брокилон…

Милва, която в този момент се връщаше от разузнаването, чу театралния шепот и забеляза погледа на Лютичето.

— За мен ли бърбориш, поете? Какво се пулиш в мене, веднага щом се обърна? Да не ме е нацвъкала някоя птица по гърба?

— Не можем да се начудим на уменията ти като стрелец — ухили се до зъби Лютичето. — Мисля, че на състезание по стрелба не би имала конкуренти.

— Дърдорко.

— Чел съм — Лютичето погледна многозначително Гералт, — че най-добрите жени-стрелци могат да се намерят сред зериканките, в степните кланове. Някои като че ли си отрязват лявата гръд, за да не им пречи да опъват лъковете. Разправят, че бюстът пречи на тетивата.

— Това сигурно го е измислил някой поет — прихна Милва. — Те си седят и си измислят небивалици, топят си перото в нощното гърне, а глупавите хора им вярват. Какво, да не би да се стреля с гърдите? Тетивата се опъва до устните, в странична стойка, ето така — нищо не й пречи. Приказките за някакво рязане са глупости, измислици на празноглавци, които не мислят за други неща, освен за женски гърди.

— Благодаря ти за признателните думи за поетите и поезията. И за лекцията за стрелбата с лък. Хубаво оръжие е лъкът. Знаете ли какво? Мисля, че точно в тази посока ще се развива военната наука. В бъдещите войни битките ще се водят от разстояние. Ще изобретят такива далекобойни оръжия, че противниците ще могат да се избиват взаимно, без да се виждат!

— Глупости… — оцени накратко Милва. — Лъкът е хубаво нещо, но войната е мъж срещу мъж, на един меч разстояние, и по-силният отсича главата на по-слабия. Винаги е било така и винаги ще бъде така. А ако престане, това ще е и краят на войните. А сега видя как се воюва. В онова село при дигата. Какво съм ти заразправяла и аз. Отивам да поогледам. Конете пръхтят, сигурно наблизо се върти някой вълк…

— Като сърничка е! — Лютичето я съпроводи с поглед. — Хм… Обаче като стана въпрос за селото при дигата и онова, което Милва ти каза, когато седяхме при пропастта… Не мислиш ли, че поне отчасти беше права?

— За кое?

— Относно… Цири — леко се запъна поетът. — Нашата красива и бързо стреляща приятелка, изглежда не е проумяла същността на отношенията ти с Цири, и мисли, както ми се струва, че смяташ да си съперничиш с нилфгардския император за ръката й. Че това е истинският мотив за похода ти до Нилфгард.

— Определено в това си схващане изобщо не е права. А в какво е права?

— Почакай, не се горещи. Но погледни истината в очите. Ти приюти Цири и се смяташ за неин опекун. Но нали тя не е обикновена девойка. Тя е кралска дъщеря, Гералт. На нея, каквото и да си говорим, й е писано да се възкачи на трон. Дворец. Корона. Разбира се, не знам дали нилфгардски. Не знам дали Емхир е най-добрият съпруг за нея…

— Точно така. Не знаеш.

— А ти знаеш ли?

Вещерът се уви с чула.

— Ясно, приближаваш се до извода — каза той. — Но не си прави труда — знам какъв е този извод. Няма смисъл да спасяваме Цири от съдбата, писана й по рождение. Защото спасената Цири може да нареди на лакеите си да ни изхвърлят по стълбите. Така че да я оставим на мира. Нали?

Лютичето отвори уста, но Гералт не му позволи да се обади.

— Девойката — каза той с все по-силно изменящ се глас — не е хваната от дракон или зъл вълшебник, не са я похитили пирати за откуп. Не седи в кула, килия или клетка, не я изтезават и не я морят с глад. Точно обратното — спи на дамаски, яде със сребърни прибори, облечена е с коприна, окичена е с бижута, всеки момент ще я короноват. Накратко казано, тя е щастлива. А някакъв вещер, когото някога злата съдба е поставила на пътя й, е замислил да разруши щастието й, да го стъпче с изпокъсаните си обувки, наследени от някакъв елф. Така ли?

— Нямах предвид това — промърмори Лютичето.

— Той не говореше на теб. — Милва неочаквано изникна от мрака и след кратко колебание седна до вещера. — Това се отнасяше за мен. Моите думи го засегнаха така. Казах ги от яд, без да мисля… Прости ми, Гералт. Знам какво е да ти бъркат в незаздравяла рана. Не се гневи. Няма да се повтори. Ще ми простиш ли? Или трябва да направя още нещо, за да ми простиш?

Без да чака отговор или разрешение, тя го прегърна силно и го целуна по бузата. Той я прегърна през рамото.

— Приближи се — изкашля се той. — И ти също, Лютиче. Заедно… ще ни бъде по-топло.

Мълчаха дълго. По светлото от отблясъците небе пробягваха облаци, засланяйки блещукащите звезди.

— Искам да ви кажа нещо — обади се най-накрая Гералт. — Но се закълнете, че няма да се смеете.

— Казвай.

— Имах странни сънища. В Брокилон. Отначало си мислех, че бълнувам. Че нещо не съм наред с главата. Разбирате ли, в Танед здравата ме удряха по главата. Но няколко нощи сънувах един и същ сън. Постоянно. Един и същ.

Лютичето и Милва мълчаха.

— Цири — продължи той след малко — не спи в дворец под брокатен балдахин, а минава на кон през някакво прашно село… Селяните я сочат с пръст. Наричат я с име, което не знам. Лаят кучета. Тя не е сама. Там има и други. Някаква късо подстригана девойка държи Цири за ръката… Цири й се усмихва. Тази усмивка не ми харесва. Яркият й грим не ми харесва… А най-малко ми харесва това, че по следите й върви смъртта…

— Къде тогава е тази девойка? — попита Милва, притискайки се в него като котка. — Не е ли в Нилфгард?

— Не знам — отговори той с усилие. — Но сънувам този сън вече няколко пъти. Проблемът е там, че не вярвам в такива сънища.

— Това е глупаво. Аз вярвам.

— Не знам — повтори той. — Но чувствам. Пред нея има огън, а зад нея — смърт. Трябва да побързам.

* * *

На разсъмване отново заваля. Но не както предишния ден, когато бурята беше придружена от силен, но кратък порой. Небето беше смръщено и с оловно покривало. Започна да ръми — ситно, монотонно и досадно.

Яздеха на изток. Милва ги водеше. Когато Гералт й направи забележка, че Яруга се намира на юг, тя го сряза и му напомни, че тя води и че знае какво прави. Той не се обади повече. В края на краищата важното беше, че се движат. Посоката нямаше особено значение.

Яздеха в мълчание, подгизнали, измръзнали, свили се върху седлата. Придържаха се към горските пътеки, прекосяваха набързо сечищата, пресичаха пътищата. Когато чуеха шума от копитата на преминаваща кавалерия, се шмугваха в гъсталака. Заобикаляха по широка дъга грохота и рева на битките. Преминаваха покрай пламтящи дървета, покрай димящи и тлеещи пожари, покрай селища и махали, от които бяха останали само черните квадрати на изгоряла земя и острата смрад на намокрените от дъжда сажди. Подплашваха ята гарвани, кълвящи трупове. Преминаваха покрай групи и колони от бягащи от войната и пожарите селяни, превити под тежестта на багажа си, оглупели, отговарящи на въпросите само с плахи, объркани погледи на изпълнените с нещастие и ужас очи.

Вървяха на изток, сред огън и дим, сред дъжд и мъгла, пред очите им се плъзгаше гобленът на войната. Нейните картини.

Имаше картина с геранило, стърчащо като черна стрела насред руините на изгоряло селце. От геранилото висеше труп. Надолу с главата. Кръвта от изкормените му слабини и корем се стичаше върху гърдите и лицето му, спускаше се на висулки от косите му. На гърба на трупа се виждаше руната „Ард“. Издълбана с нож.

— An’givare — каза Милва, отмятайки мокрите коси от шията си. — Това са били „катериците“.

— Какво означава an’givare!

— Доносник.

Имаше картина с кон със сиво седло и черен чул. Олюлявайки се, конят пристъпваше по края на бойно поле, промъквайки се между купчини от трупове и забити в земята счупени копия, цвилеше тихо и сърцераздирателно и влачеше след себе си вътрешностите си, изсипали се от разпорения му корем. Не можеха да убият коня — освен него по бойното поле се мотаеха и обиращи труповете мародери.

Имаше картина с девойка, просната на земята близо до опожарен двор — гола, окървавена, вперила в небето изцъклен поглед.

— Казват, че войната е мъжка работа — промърмори Милва. — Но не се смиляват над жените, непременно трябва да задоволят страстите си. Герои, мамицата им!

— Права си. Но нищо не можеш да направиш.

— Аз вече направих. Избягах от къщи. Не исках да мета стаите и да бърша подовете. И да чакам да дойдат, да подпалят къщата, а мен да ме проснат на пода и…

Тя не довърши, вместо това пришпори коня.

А после имаше картина с фабрика за смола. Тогава Лютичето изповръща всичко, което беше изял през този ден, тоест един сухар и половин сушена риба.

Във фабриката за смола нилфгардците — или може би Scoia’tael — се бяха разправили с голяма група пленници. Колко точно голяма — беше невъзможно да се определи, дори приблизително. Защото за разправата бяха послужили не само стрелите, мечовете и копията, но и намерените във фабриката инструменти: брадви, стругове, триони.

Имаше и други картини, но Гералт, Лютичето и Милва не ги запомниха. Изхвърлиха ги от паметта си.

Станаха равнодушни.

* * *

За следващите двайсет дни не изминаха дори и двайсет мили. Продължаваше да вали. Ожаднялата след лятната суша почва се беше напоила до насита, горските пътеки се бяха превърнали в блатисти пързалки. Мъглата и изпаренията им пречеха да виждат дима от пожарите, но миризмата на сажди им подсказваше, че войската не е далеч и продължава да изгаря всичко, което може да се изгори.

Не видяха бежанци. Вървяха из гората сами. Или поне така си мислеха.

Гералт пръв чу пръхтенето на идващ подире им кон. С каменно лице обърна Плотка. Лютичето понечи да отвори уста, но Милва с жест му нареди да мълчи и извади лъка от калъфа при седлото.

Яздещият подире им човек излезе от храстите. Видя, че го чакат, и спря коня си — дорест жребец. Стояха така в тишина, прекъсвана само от шума от дъжда.

— Забраних ти да вървиш след нас — каза най-накрая вещерът.

Нилфгардецът, когото Лютичето за последен път беше видял да лежи в ковчега, беше забил поглед в мократа грива на коня. Поетът едвам го позна, защото младежът беше облечен с ризница, кожен кафтан и наметало, несъмнено смъкнати от единия от убитите хевкари. Но бардът беше запомнил младото лице, което от момента на приключението под бука още не беше успяло да се промени от рядката брада.

— Забраних ти — повтори вещерът.

— Забрани ми — призна най-накрая младежът. Говореше без нилфгардски акцент. — Но съм длъжен.

Гералт скочи от коня и подаде юздата на поета. Извади меча си.

— Слизай — каза той спокойно. — Вече си се сдобил с парче стомана, както виждам. Това е добре. Никак не ми се щеше да те убивам, когато беше невъоръжен. Но сега работата е съвсем различна. Слизай!

— Няма да се бия с теб. Не искам.

— Досещам се. Както и всички твои съотечественици, предпочиташ друг вид битки. Такива като във фабриката за смола, покрай която си преминал, докато си яздел подире ни. Слизай, ти казвам.

— Аз съм Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах.

— Не съм те питал как се казваш. Наредих ти да слезеш.

— Няма да сляза. Не искам да се бия с теб.

— Милва — кимна вещерът към стрелкинята, — направи ми една услуга — убий коня му.

— Не! — Нилфгардецът вдигна ръка, преди Милва да успее да сложи стрелата на тетивата. — Не, моля ви. Ще сляза.

— Така е по-добре. А сега извади меча, синко.

Младежът скръсти ръце на гърдите си.

— Убий ме, ако искаш. А ако искаш, кажи на тази елфка да ме прониже с лъка. Няма да се бия с теб. Аз съм Кахир Мавр Дифрин… син на Кеалах. Искам… Искам да се присъединя към вас.

— Сигурно не съм чул добре. Повтори.

— Искам да се присъединя към вас. Ти търсиш девойката. Искам да ти помогна. Длъжен съм да ти помогна.

— Този е откачил — обърна се Гералт към Милва и Лютичето. — Абсолютно се е побъркал. Смахнат някакъв.

— Точно като за нашата компания — промърмори Милва. — Ще си паснем идеално.

— Обмисли предложението му, Гералт — пошегува се Лютичето. — В края на краищата е нилфгардски дворянин. Може би с негова помощ ще ни е по-лесно да се промъкнем в…

— Дръж си езика зад зъбите — прекъсна го рязко Гералт. — Хайде, вади меча си, нилфгардецо.

— Няма да се бия. И не съм нилфгардец. Аз съм от Виковаро, и се казвам…

— Не ме интересува как се казваш. Вади оръжието си.

— Не.

— Вещерю — Милва се наведе в седлото и се изплю на земята, — времето си минава, а дъждът ни мокри. Нилфгардецът не иска да се бие с теб, а ти, макар и да правиш свирепи физиономии, явно няма да го убиеш ей така, хладнокръвно. Така ли ще висим тук, докато не пукнем? Да взема да пусна една стрела в слабините на коня, и да си продължим по пътя, а? Той няма да ни настигне пеша.

Кахир, синът на Кеалах, с един скок се метна на седлото на коня, пришпори го с вик, и се понесе назад. Известно време вещерът гледа подире му, после възседна Плотка. Без да каже нито дума. Повече не погледна назад.

— Остарявам — промърмори той след известно време, когато Плотка се изравни с коня на Милва. — Започвам да изпитвам скрупули.

— Аха, случва се при старите хора. — Стрелкинята го погледна съчувствено. — Отварата от медуница помага. А засега си слагай възглавничка на седлото.

— Скрупулите не са хемороиди, Милва — поясни сериозно Лютичето. — Бъркаш понятията.

— А кой ли ги разбира изобщо вашите учени дрънканици! Само знаете да дърдорите! Хайде, да вървим!

— Милва — попита след малко вещерът, прикривайки се от биещия в лицето му дъжд, — а щеше ли да убиеш коня му?

— Не — призна си тя неохотно. — Конят не е виновен за нищо. А и този нилфгардец… Защо ни преследваше, по дяволите? И защо казва, че е длъжен да ти помогне?

— Проклет да съм, ако знам.

* * *

Все още валеше, когато гората изведнъж свърши и те излязоха на път, виещ се между хълмовете от юг на север. Или обратното, в зависимост от гледната точка.

Това, което видяха на пътя, не ги учуди. Вече бяха попадали на такива неща. Преобърнати и разпилени каруци, трупове на коне, разхвърляни вързопи, дисаги и сандъци. И осакатени, застинали в странни пози трупове, които съвсем неотдавна са били живи хора.

Приближиха се, без опасения, тъй като беше ясно, че касапницата не е станала същия ден, а предишния или по-предишния. Вече се бяха научили да разпознават такива неща, а може би ги усещаха с животинския си инстинкт, който се беше пробудил в тях и изострил през изминалите дни. Научили се бяха да изучават полесраженията, защото понякога — наистина, рядко — им се удаваше да намерят сред разхвърляния багаж провизии или чувал с фураж.

Спряха при последния фургон в колоната — избутан в рова, наведен в посока на разбитото си колело. Под фургона лежеше пълна жена с неестествено извита шия. Яката на салтамарката й беше покрита с размити от дъжда струи засъхнала кръв от разкъсаната месеста част на ухото й, откъдето бяха изтръгнали обецата. На платнището на фургона се виждаше надпис: „Вера Льовенхаупт и синове“. Синовете й не се забелязваха наблизо.

— Това не са селяни — стисна устни Милва. — Това са търговци. Идвали са от юг, от Дилинген към Бруге, и тук са ги застигнали. Не е хубаво това, вещерю. Мислех си още тук да завием на юг, но сега наистина не знам какво да правим. Дилинген и цялото Бруге със сигурност вече са в нилфгардски ръце, по този път няма да стигнем до Яруга. Трябва да продължим на изток, през Турлог. Там са гори и пущинак, оттам не би минала армия.

— Няма да вървя повече на изток — възрази Гералт. — Трябва да се добера до Яруга.

— Ще се добереш — отговори тя неочаквано спокойно. — Но по по-безопасен път. А ако тръгнеш оттук на юг, ще попаднеш право в ръцете на нилфгардците. И нищо няма да спечелиш.

— Ще спечеля време — промърмори той. — А като се движа на изток, постоянно губя време. Казах ви — не мога да си го…

— Тихо! — каза изведнъж Лютичето, обръщайки коня. — Спрете да бърборите за малко.

— Какво има?

— Чувам… пеене.

Вещерът поклати глава.

— Халюцинираш, поете.

— Тихо! Млъкнете! Някой пее, казвам ви! Не чувате ли?

Гералт свали качулката си, Милва също се заслуша, после погледна към вещера и кимна безмълвно.

Музикалният слух не беше подвел трубадура. Това, което изглеждаше невъзможно, се оказа истина. Те стояха насред гората, под ситния дъждец, на път, осеян с трупове, и чуваха пеене. Някой се приближаваше от юг и пееше бодро и весело.

Милва дръпна юздите на врания кон, готова за бягство, но вещерът я спря с жест. Стана му любопитно. Защото достигащото до тях пеене не беше заплашителният, ритмичен, гъгнещ многогласен хор на маршируваща пехота или бодрото припяване на кавалеристи. То не предизвикваше страх. Даже напротив.

Дъждът шумеше в листака. Започнаха да се разпознават думите на песента. Весела песничка, изглеждаща в този военен пейзаж като нещо чуждо, неестествено и абсолютно не на място.

Вижте, там в гората, как вълче танцува.

Зъби се, подскача, опашката върти.

Защо зверчето горско така се весели?

Жена си няма още, затуй така лудува.

Трам-та-та, трам-та-та, тралала!

Лютичето изведнъж се разсмя, извади изпод мокрото си наметало лютнята, и без да обръща внимание на съскането на вещера и Милва, удари струните и запя с цяло гърло:

Вижте, там в гората, вълчо лапи влачи,

чело е овесил, опашка свил е, плаче.

Защо ли звярът горски така е натъжен?

Или се е оженил, или пък е сгоден.

— Хи-хи-хи, хи-хи-хи, ха! — подхванаха съвсем отблизо многобройни гласове.

Избухна гръмогласен смях, някой изсвири пронизително с пръсти, и иззад завоя се показа чудновата, живописна компания, която маршируваше в крачка и вдигаше прах с ритмичните удари на тежките ботуши.

— Джуджета — прошепна Милва. — Но не са Scoia’tael. Брадите им не са сплетени.

Приближаващите се бяха шестима. Бяха облечени с къси, преливащи се в безброй оттенъци на сивото и кафявото наметала, каквито обикновено носеха джуджетата в дъждовно време. Гералт знаеше, че тези наметала са абсолютно непромокаеми, тъй като години наред се пропиваха с катран, прах от пътищата и остатъци от мазна храна. На практика тези дрехи преминаваха от бащите към най-големите синове, така че по принцип се използваха само от зрелите джуджета. А джуджето придобиваше зрялост тогава, когато брадата му стигнеше до кръста, което обикновено се случваше към петдесетгодишна възраст.

Нито един от приближаващите се не приличаше на по-млад. Но не приличаше и на по-стар.

— Водят хора — промърмори Милва, посочвайки на Гералт с движение на главата си групата, излизаща от гората след шестте джуджета. — Със сигурност са бежанци, виж как са се окичили с вързопи.

— Джуджетата също добре са се натоварили — отбеляза Лютичето.

И наистина, всяко от джуджетата носеше багаж, под който за нула време биха се строполили не един човек и не един кон. Освен обичайните раници и торби, Гералт забеляза още сандъчета, солиден меден котел и нещо като малък шкаф. Едно от джуджетата носеше на раменете си колело от каруца.

Вървящият начело не носеше багаж. В колана му беше мушната малка брадва, на гърба му имаше дълъг меч в ножница, обвита с пъстри котешки кожи, а на рамото му беше кацнал зелен, мокър и настръхнал папагал. Точно той ги поздрави.

— Здравейте! — извика той, като се спря насред пътя и сложи ръце на кръста си. — Времената са такива, че по-добре да срещнеш в гората вълк вместо човек, а ако все пак попаднеш на човек, е по-добре да го поздравиш със стрела от арбалет, отколкото с добра дума. Но който поздравява с песен, който се представя чрез музиката — той е свой човек! Или твоя жена, моля за извинение милата дама! Здравейте. Аз съм Золтан Чивай.

— Аз съм Гералт — представи се вещерът след кратко колебание. — Този, който пееше, е Лютичето. А това е Милва.

— Мааамка ви! — изврещя папагалът.

— Затваряй си човката! — промърмори Золтан Чивай на птицата. — Извинявайте. Тази отвъдморска птица е умна, но невъзпитана. Десет талара дадох за това чудо. Казва се Фелдмаршал Дуда. А това е останалата част от компанията ми: Мънро Бруис, Язон Варда, Калеб Стратън, Фигис Мерлуцо и Пърсифал Шутенбах.

Пърсифал Шутенбах не беше джудже. Изпод мократа качулка, вместо разчорлена брада, се подаваше дълъг и остър нос, безпогрешно свидетелстващ, че притежателят му е от старата и благородна раса на гномите.

— А тези — Золтан Чивай посочи събралата се накуп недалеч групичка хора — са бежанци от Кернов. Както виждате, само жени и деца. Били са повече, но нилфгардците са обградили групата им преди три дни, нападнали са ги и са ги разпръснали. Натъкнахме се на тях в гората и сега вървим заедно.

— Смело вървите — позволи си да отбележи вещерът. — По пътя и с песен.

— Не мисля, че щеше да е по-добре, ако марширувахме с плач — отговори джуджето. — Вървяхме от Дилинген насам през гората, тихо и скришом, а когато войските отминаха, излязохме на пътя, за да наваксаме изоставането. — Той млъкна, оглеждайки бойното поле. — Свикнахме с такива гледки — каза той, сочейки труповете. — Още от Дилинген, от Яруга, по пътищата има само смърт… Вие заедно с тези тук ли сте?

— Не. Тези търговци са били избити от нилфгардците.

— Не са нилфгардците — поклати глава джуджето, гледайки равнодушно убитите. — Били са Scoia’tael. Редовните войски нямат достатъчно време, за да изваждат стрелите от труповете. А една хубава стрела струва половин крона.

— Брей, знае — промърмори Милва.

— Накъде сте се запътили?

— На юг — отговори веднага Гералт.

— Не ви съветвам — отново поклати глава Золтан Чивай. — Там е същински пъкъл, огън и гибел. Дилинген вече със сигурност е превзет, всички основни сили на Черните преминават Яруга, всеки момент ще залеят цялата долина от отсамния бряг. Както виждате, те вече са пред нас, на север, потеглили са към град Бруге. Единствената разумна посока за бягство е на изток.

Милва погледна многозначително вещера, който се въздържа от коментари.

— Ние сме тръгнали именно на изток — продължаваше Золтан Чивай. — Единственият шанс е да се скрием зад фронта, а от изток, от река Ина, в края на краищата ще потегли темерейската войска. Смятаме да вървим по горските пътеки до хълмовете Турлог, после по Стария път до Соден, до река Хотла, която се влива в Ина. Ако искате, да вървим заедно. Стига да не ви пречи, че вървим бавно. Вие си имате коне, а нас бежанците много ни забавят.

— Виждам, че това май не ви пречи — изрече Милва, гледайки го проницателно. — Едно джудже, дори и с багаж, може да изминава трийсет мили на ден пеша. Почти толкова, колкото и човек на кон. Познавам Стария път. Без бежанците щяхте да сте при Хотла за три дни.

— Това са жени и деца. — Золтан Чивай изпъчи брадата и корема си. — Няма да ги изоставим на произвола на съдбата. Или ще ни посъветвате нещо друго?

— Не — каза вещерът. — Няма да ви посъветваме друго.

— Радвам се да го чуя. Значи не съм се излъгал от пръв поглед. Е, какво? Ще пътуваме ли заедно?

Гералт погледна Милва, стрелкинята кимна. Золтан Чивай забеляза това.

— Добре. Тогава да тръгваме, докато не ни е хванал някой отряд тук, на пътя. Но преди това… Язон, Мънро, огледайте каруците. Ако там е останало нещо полезно — вземете го. Фигис, провери дали колелото ни става за това малкото фургонче. Точно такова ни трябва!

— Става! — извика след минута джуджето, което носеше колелото. — Сякаш е направена за него!

— Виждаш ли, овча главо! Чудеше се, когато вчера ти казах да вземеш колелото и да го носиш. Монтирай го! Калеб, помогни му!

Те изтеглиха от рова на пътя фургона на покойната Вера Льовенхаупт, удивително бързо снабдил се своя Пегас и се закачаше с папагала. Подир каруцата яздеха Гералт и Милва, а най-отзад се влачеха жените от Кернов.

Най-често водач беше Пърсифал Шутенбах, дългоносият гном. Отстъпвайки на джуджетата по ръст и сила, той беше равен на тях по издръжливост, а по ловкост дори ги превъзхождаше значително. Докато се движеха, той постоянно се отбиваше встрани, оглеждаше храстите, изтичваше напред и изчезваше, след което изведнъж изникваше и с нервни, маймунски жестове даваше отдалеч знак, че всичко е наред и може да се върви нататък. Понякога се връщаше и бързо съобщаваше за препятствия по пътя. Всеки път, когато се приближеше, носеше на четирите седнали във фургона деца по шепа къпини, орехи или някакви странни, но явно вкусни корени.

Темпото им беше чудовищно бавно, движиха се из горските пътеки три дни. Не се натъкнаха на никакви войски, не видяха дим или пожарища. Обаче не бяха сами. Съгледвачът Пърсифал постоянно съобщаваше за криещи се в гората групи бежанци. Отминаха покрай няколко от тези групи, и то бързо, защото физиономиите на въоръжените с вили и тояги селяни не предразполагаха към опити за осъществяване на контакт. Наистина, едно от джуджетата предложи да преговарят с една от групите и да се опитат да им оставят жените от Кернов, но Золтан беше против, а Милва го подкрепи. Жените също никак не държаха да напускат компанията. Това беше странно, защото те се отнасяха към джуджетата с очевиден страх и неприязън, почти не разговаряха с тях и при всяко спиране стояха настрана.

Гералт си обясняваше поведението на жените с трагедията, която се преживели неотдавна, но при това подозираше, че причината за неприязънта може да се крие в свободните маниери на джуджетата. Золтан и компанията му ругаеха толкова непристойно и често, колкото и папагалът Фелдмаршал Дуда, при това репертоарът им беше несравнимо по-богат. Пееха неприлични песнички, в което Лютичето активно им помагаше. Плюеха, секнеха се в пръстите си и пърдяха шумно, което винаги ставаше повод за смях, шеги и съревнования. Ходеха в храстите само по голяма нужда, а за малката не си правеха труда да се отдалечават много. Това, последното, в края на краищата вбеси Милва, която здравата нахока Золтан, когато той рано сутринта се изпика върху още топлата пепел на огнището, без изобщо да се интересува от зрителите. Наруганият Золтан изобщо не се смути и заяви, че подобни действия се крият само от двуличните, коварни и склонни да доносничат индивиди, и обикновено точно по това ги разпознават. Обаче убедителните обяснения не направиха абсолютно никакво впечатление на стрелкинята. Джуджетата бяха нагостени с богат букет от ругатни и няколко много конкретни заплахи, които явно им оказаха въздействие, защото всички започнаха послушно да ходят в храстите. Но за да не попаднат в категорията на двуличните и коварни доносници, отиваха там групово.

Новата компания промени напълно Лютичето. Поетът се разбираше много добре с джуджетата, особено след като се оказа, че някои бяха слушали за него и дори знаеха негови балади и куплети. Лютичето се стараеше да не отстъпва в нищо на Золтановата компания. Носеше изпросена от джуджетата стегната куртка, беше сменил раздърпаната шапка с перо за предизвикателен самсаров калпак. Препасал беше широк колан, украсен с месинг, и беше затъкнал в него получен като подарък напълно разбойнически на вид нож. Острието го боцкаше в слабините при всеки опит да се наведе. За щастие опасният нож бързо се изгуби някъде, а поетът не успя да си измоли нов.

Вървяха сред гъстите гори, покрили склоновете на Турлог. Горите изглеждаха мъртви, нямаше никакви признаци за подплашени от войски или бежанци животни. Нямаше какво да ловуват, но за щастие засега не ги застрашаваше глад. Джуджетата бяха взели със себе си достатъчно припаси. Когато те свършиха — а това се случи скоро, защото гърлата бяха много — Язон Варда и Мънро Бруис изчезнаха по мръкнало, като взеха със себе си празен чувал. Върнаха се на сутринта, носейки два пълни чувала. Оказа се, че в единия има фураж за конете, а в другия — булгур, брашно, сушено говеждо, едва начената пита кашкавал и дори огромен суджук — деликатес във вид на фаршировано свинско шкембе, пресовано между две дъсчици във формата на мях за раздухване на огъня в пещта.

Гералт се досещаше откъде е плячката. Но не направи никакви коментари, а изчака подходящия момент, в който двамата със Золтан останаха насаме, и попита учтиво джуджето дали не вижда нещо нередно в ограбването на останалите бежанци, които са не по-малко гладни от тях и които наравно с тях се борят за оцеляване. Джуджето отговори сериозно, че наистина се срамува много от това, но такъв му е характерът.

— Моят огромен порок е непоклатимата ми доброта — разясни той. — Просто не мога да не творя добро. Обаче в същото време съм разсъдливо джудже и знам, че не е възможно да правя добро на всички. Ако опитам да бъда добър за всички, за целия свят и всички населяващи го същества, това ще е като капка питейна вода в солено море, или с други думи — напразно усилие. Затова реших да върша конкретно добро — такова, което няма да отиде напразно. Така че съм добър към себе си и към непосредственото ми обкръжение.

Гералт не зададе повече въпроси.

* * *

При едно от спиранията за почивка Гералт и Милва разговаряха дълго със Золтан Чивай, непоправимият и заклет алтруист. Джуджето беше наясно с хода на военните действия. Или поне създаваше такова впечатление.

— Нападението започна от Дришот, на разсъмване на седмия ден след Ламас — започна Золтан, успокоявайки вряскащия ругатни Фелдмаршал Дуда. — Заедно с нилфгардците вървяха съюзните им верденски войски, защото Верден, както знаете, сега е имперски протекторат. Армиите се придвижваха бързо, като по пътя си изгаряха всички села след Дришот и помитаха разположените там бругенски войски. А пък нилфгардските Черни пехотинци се насочиха към крепостта Дилинген отсам Яруга. Те преминаха реката на напълно неочаквано място. Направиха мост върху лодките, за половин ден го направиха, можете ли да повярвате?

— Във всичко ще се наложи да повярваме — промърмори Милва. — Вие в Дилинген ли бяхте, когато започна всичко?

— В околността — отговори уклончиво джуджето. — Когато до нас дойде вестта за нападението, вече бяхме на път към град Бруге, На пътя настана страшна суматоха, гъмжеше от бежанци — едни напираха от юг на север, другите — в обратната посока. Задръстиха пътя и ние заседнахме там. А нилфгардците, както се оказа, бяха и зад нас, и пред нас. Тези, които идваха от Дришот, сигурно се бяха разделили на две. Струва ми се, че един голям конен отряд тръгна на североизток, точно към град Бруге.

— Значи Черните вече се намират северно от Турлог. Излиза, че сме точно в средата между двата отряда. В пустотата.

— Да, в средата сме — съгласи се джуджето. — Но не и в пустота. Фланговете на имперските войски се прикриват от „катериците“, верденските доброволци и най-различни свободни отряди, а те са още по-лоши и от нилфгардците. Точно те опожариха Кернов и по-късно за малко да ни хванат и нас, едва успяхме да избягаме в гората. Не бива да си подаваме носа от пущинака и постоянно трябва да сме нащрек. Като стигнем Стария път, ще продължим по брега на Хотла до Ина, а там най-накрая би трябвало да се натъкнем на темерийските войни. Войниците на крал Фолтест сигурно вече са се отърсили от изненадата и дават отпор на нилфгардците.

— Добре би било да е така — каза Милва, гледайки вещера. — Но работата е там, че имаме важни дела на юг. Мислехме да тръгнем на юг от Турлог, към Яруга.

— Не знам какви дела ви водят към оттатъшната страна — погледна ги подозрително Золтан, — но виждам, че са важни и спешни, щом сте готови да си рискувате главите заради тях.

Той замълча и изчака малко, но никой не бързаше с поясненията. Джуджето се почеса по тила, изкашля се и се изплю.

— Не бих се учудил — каза най-накрая, — ако нилфгардците вече държат в юмрук двата бряга на Яруга, чак до самото устие на Ина. А на вас кое място по Яруга ви трябва?

— Никое конкретно — реши да му отговори Гералт. — Само да е по реката. Искам да плувам с лодка до устието.

Золтан го погледна и се разсмя. Но веднага млъкна, съобразявайки, че това не е било шега.

— Трябва да призная — рече той след кратка пауза, — че намерението ви е доста смело. Но няма как да се осъществи. Цялото южно Бруге е в пламъци, няма да успеете да се доберете до Яруга — или ще ви побият на кол, или ще ви пленят и ще ви изпратят в Нилфгард. А ако по някакво чудо все пак се доберете до реката, няма да имате никакъв шанс да достигнете до устието й. Вече ви казах за моста върху лодките, прехвърлен между Цинтра и брега на Бруге. Този мост се охранява ден и нощ, там не може да премине нищо, освен сьомгата. Вашата спешна и важна работа ще трябва да поизчака. Човек не може да си надскочи задника. Така я виждам аз тази работа.

Изражението на Милва и погледът й ясно свидетелстваха, че и тя мисли същото. Гералт не каза нищо. Чувстваше се отвратително. Костите на лявата ръка и дясното коляно все още бяха разкъсвани от невидимите зъби на тъпа болка, усилваща се още повече от нарастващата, всеобхватна влага. Тормозеха го също така и мъчителни, потискащи, неописуемо неприятни и странни усещания, които никога по-рано не беше изпитвал и с които не умееше да се справя.

Безсилие и отчаяние.

* * *

След два дни дъждът спря и изгря слънце. Горите издишваха изпарения и бързо разсейващи се мъгли, птиците трескаво се заеха с песни да компенсират периода на принудително мълчание. Золтан се развесели и обяви по-продължителна почивка, като обеща след нея да вървят по-бързо и да стигнат до Стария път само за един ден.

Жените от Кернов украсиха всички клони наоколо с дрехите си за сушене, а те самите, останали само по нощници, се скриха срамежливо в храстите и се захванаха да готвят. Разсъблечените деца се разлудуваха, като по всякакви начини нарушаваха покоя на изпускащия изпарения гъсталак. Изтощен, Лютичето легна да спи. Милва изчезна някъде.

Джуджетата почиваха активно. Фигис Мерлуцо и Мънро Бруис отидоха да берат гъби. Золтан, Язон Варда, Калеб Стратън и Пърсифал Шутенбах седнаха близо до фургона и се заеха да играят гвинт — любимата им игра на карти, на която отделяха всяка свободна минута, дори и в предишните, дъждовни вечери.

Вещерът обикновено сядаше и наблюдаваше играта, сега направи същото. Все така не можеше да проумее сложните правила на тази типична за джуджетата игра, но се възхищаваше на изключително старателно изработените карти и фигурки. В сравнение с картите, използвани от хората, тези на джуджетата бяха същински полиграфически шедьоври. Гералт за пореден път се убеждаваше, че техниката на брадатия народ е на много високо равнище, и то не само в областта на минната промишленост, рудодобива и металургията. Фактът, че в конкретния отрасъл, производството на карти за игра, не държаха монопола на пазара, можеше да се обясни само с това, че при хората картите не бяха толкова популярни, колкото костите, а и най-хазартно настроените човеци не обръщаха особено внимание на естетиката. Хората картоиграчи, които вещерът беше имал възможност да наблюдава неведнъж, винаги играеха с изтъркани карти, толкова зацапани, че преди да ги хвърли, играчът трябваше да положи усилия да ги отлепи от пръстите си. Фигурите бяха нарисувани толкова небрежно, че дамата можеше да се отличи от валето само по това, че валето е на кон. А конят, между другото, приличаше повече на куца невестулка.

При изображенията на картите на джуджетата бяха изключени подобни грешки. Носещите корони крале си бяха истински крале, дамите бяха красиви и с големи бюстове, а въоръжените с алебарди валета — мустакати. Фигурите си имаха различни названия при джуджетата, но Золтан и компанията му по време на игра използваха всеобщия език и човешките наименования.

Слънцето грееше, от гората се вдигаха изпарения, а Гералт наблюдаваше играта.

Основният принцип в гвинта на джуджетата беше нещо, подобно на търг на конски пазар — както по интензивността, така и по напрегнатостта на гласовете на участниците в търга. После двойката, обявила по-високата „цена“, се стараеше да спечели колкото се може повече ръце, на което другата двойка пречеше по всякакви начини. Разиграването протичаше гръмко и шумно, а до всеки играч лежеше дебела пръчка. Джуджетата се удряха с пръчките рядко, но ги хващаха много често.

— Как играеш, кратуно? Дръвник такъв! Защо игра листенце вместо сърце? Аз защо обявих сърца? Ще взема вече пръчката и ще те измлатя по тая глупава глава!

— Имах четири листенца с вале, мислех, че ще им ги изтегля!

— Четири листенца друг път! Не можеш да си преброиш собствените карти! Не умувай толкова много, Стратън, това тук не ти е университет! Тук се играе на карти! Дори едно прасе може да спечели срещу майстор, ако му дойдат добри карти. Раздавай, Варда!

— Питка-камбани!

— Малка купа-кълбо!

— Като игра крал-кълбо, омаза нещата. Контра!

— Гвинт!

— Недей да спиш, Калеб! Има контра с гвинт! Какво обявяваш?

— Голяма купа-камбана!

— Пас. Хааа! И какво? Никой ли не гвинтува? Подвихте ли опашки, синковци? Ти си наред, Варда. Пърсифал, ако още веднъж му намигнеш, така ще те изтряскам по окото, че до зимата няма да можеш да мигнеш.

— Вале!

— Дама!

— Вземам я проклетата дама! Вземам я и — ха-ха — имам и сърца, пазя ги за тежки времена! Вале, ниска, висока…

— По дяволите! Който не си пази козовете, е задник! Кълба! А, Золтане? Нагласиха ли те?

— Видяхте ли го проклетия гном? Сега ще взема пръчката…

Преди Золтан да успее да се възползва от пръчката, от гората се разнесе див крясък.

Гералт скочи пръв. Изруга в движение, защото отново го прониза болката в коляното. Точно подире му се носеше Золтан Чивай, успял да вземе от фургона своя омотан с котешки кожи меч. Останалите джуджета и Пърсифал Шутенбах хукнаха след него, въоръжени с тояги, последен се мъкнеше Лютичето, разбуден от виковете. Отстрани, от гората, изскочиха Фигис и Мънро. Двамата захвърлиха кошниците с гъбите, хванаха тичащите деца и ги отведоха към фургона. Неясно откъде се появи Милва, като в движение сложи стрела на тетивата и посочи на вещера мястото, откъдето беше дошъл викът. Излишно беше. Гералт беше чул, видял и вече знаеше за какво става въпрос.

Крещеше едно от децата, луничаво деветгодишно момиче с плитки. Тя стоеше като забита в земята на няколко крачки от купчина изгнили стъбла. Гералт скочи, хвана я под мишниците, прекъсвайки дивия писък, и в същото време с крайчеца на окото си долови движение между стъблата. Бързо отстъпи и се натъкна на Золтан и неговите джуджета. Милва, която също беше видяла движението между клоните, опъна лъка.

— Не стреляй — изсъска той. — Вземи детето оттук. По-бързо! А вие се дръпнете назад. Само че спокойно. Никакви резки движения.

Отначало им се струваше, че помръдва един от изгнилите дънери, сякаш опитвайки се да се смъкне от нагрятата от слънцето купчина и да потърси убежище сред дърветата. Но при по-внимателно вглеждане се забелязваха нетипични за дънер елементи — преди всичко четири двойки тънки крака с изпъкнали стави, подаващи се от грозна, грапава и разделена на рачешки сегменти хитинова броня.

— Само спокойно — повтори тихо Гералт. — Не го провокирайте. Не се подлъгвайте по привидната му неподвижност. Не е агресивен, но е способен да се придвижва мълниеносно. Ако почувства заплаха, може да нападне, а против неговата отрова няма противоотрова.

Съществото бавно изпълзя напред върху дънера. Наблюдаваше хората и джуджетата, бавно въртейки разположените върху израстъци очи. И почти не се движеше. Чистеше краищата на лапите си, като поред ги вдигаше и старателно ги опипваше с впечатляващите си остри щипала.

— Крясъците бяха такива — подхвърли изведнъж спокойно Золтан, заставайки до вещера, — че си помислих, че това наистина е нещо страшно. Например кавалерист от верденските доброволци. Или прокуратор. А се оказа просто твърде пораснало паяковидно ракообразно. Трябва да признаем, че понякога природата прибягва до интересни форми.

— Вече не прибягва — отговори Гералт. — Това там е окоглав. Създание на Хаоса. Измиращ реликт, останал от взаимното проникване на сферите, ако разбираш какво имам предвид.

— Представи си, разбирам — погледна го в очите джуджето. — Макар и да не съм вещер и специалист по Хаоса и по такива създания. Интересно, вещерю, какво ще направиш сега с този реликт от взаимното проникване на сферите? По-точно — интересно ми е как ще го направиш. Своя ли меч ще използваш, или може би моя сихил[61]?

— Хубаво оръжие. — Гералт хвърли поглед към меча, който джуджето извади от лакираната ножница, загърната с котешки кожи. — Но няма да е необходимо.

— Интересно — повтори Золтан. — Значи ще си стоим така и ще си се гледаме? Ще чакаме реликтът да се почувства заплашен? А може би да се върнем и да повикаме на помощ нилфгардците? Какво предлагаш, унищожителю на чудовища?

— Донесете от фургона черпак и капак от тенджера.

— Какво?!

— Не спори с експерта, Золтан — обади се Лютичето.

Пърсифал Шутенбах хукна към каруцата и мигновено достави исканите предмети. Вещерът намигна на компанията и с всичка сила замлати с черпака по капака от тенджерата.

— Стига! Стига! — развика се след малко Золтан Чивай, запушвайки ушите си с длани. — Ще счупиш черпака, мамка му! Ракообразното избяга! Избяга, проклетото!

— Избяга, и то как! — възхити се Пърсифал. — Прах се вдигна след него! Да пукна, ако не се вдигна прах, а почвата е мокра!

— Окоглавът има невероятно чувствителен и нежен слух — обясни студено Гералт, докато връщаше на джуджетата леко посмачканите кухненски принадлежности. — Няма уши, но слуша с цялото си тяло, така да се каже. Особено не понася металически звуци. Причиняват му болка…

— Знам — прекъсна го Золтан. — И мен ме заболя, когато започна да млатиш по капака. Ако това чудовище има по-остър слух от моя, съчувствам му. Надявам се, че няма да се върне? Заедно с роднините си?

— Не мисля, че на света са останали много от роднините му. Самият окоглав също няма да се върне скоро по тези места. Няма нищо страшно.

— Относно чудовищата няма да споря — намръщи се джуджето. — Но твоят концерт с металически инструменти сигурно се е чул чак на островите Скелиге, не е изключено някои ценители на музиката вече да са тръгнали насам. По-добре да не ни заварват тук, когато пристигнат. Вдигаме лагера, момчета! Ей, девойки, облечете се и пребройте децата! Тръгваме, по-живо!

* * *

Когато спряха, за да пренощуват, Гералт реши да си изясни някои неясноти. Този път Золтан Чивай не беше седнал да играе гвинт, така че не беше трудно да го отведе настрани за откровен мъжки разговор. Гералт започна директно, без предисловия:

— Кажи, откъде знаеше, че съм вещер?

Джуджето се опули срещу него и се усмихна лукаво:

— Бих могъл да се похваля с наблюдателността си. Бих могъл да кажа, че съм забелязал как се променят очите ти в сумрак и на слънчева светлина. Също така бих могъл да ти кажа, че съм джудже вряло и кипяло и съм чувал това-онова за Гералт от Ривия. Но истината е много банална. Не гледай като вълк. Ти си потаен, но приятелят, ти, бардът, пее и дърдори, не може да си затвори устата. Така научих каква ти е професията.

Гералт се въздържа от задаването на следващия въпрос. Нямаше нужда да го задава.

— Е, добре — продължи Золтан. — Лютичето издрънка всичко. Явно почувства, че ценим откровеността, а и ние не крием, че сме приятелски настроени към него. Накратко: знам защо толкова бързате на юг. Знам какви спешни и важни дела те водят в Нилфгард. Знам кого смяташ да търсиш там. И то не само от дрънканиците на поета. Преди войната живях в Цинтра и съм слушал разкази за Детето на Изненадата и белокосия вещер, за когото е била предназначена тази Изненада.

Гералт и този път не направи никакви коментари.

— Останалото наистина е въпрос на наблюдателност — продължи джуджето. — Ти пощади това отвратително чудовище, макар и да си вещер, а вещерите точно затова са създадени — да унищожават такива чудовища. Но чудовището не е причинило нищо лошо на твоята Изненада, така че ти пожали меча, само прогони звяра с дрънкане по капака. Защото ти сега не си вещер, а благороден рицар, който бърза да помогне на похитената и притеснена девойка.

След като отново не дочака отговор, джуджето добави:

— През цялото време ме пробождаш с поглед. Все очакваш предателство, боиш се разкритата тайна да не се обърне срещу теб. Не се измъчвай. Ще стигнем заедно до Ина, като си помагаме и се поддържаме. И ти имаш същата цел като нас — да оцелеем и да продължим да живеем. За да продължим да изпълняваме благородната си мисия. Или за да продължим да живеем обикновено, но така, че в сетния си час да не се срамуваме от себе си. Мислиш, че си се променил. Че светът се е променил. Но светът си е същият като преди. И ти си такъв, какъвто си бил. Не се измъчвай.

Вещерът все така не се обаждаше, но Золтан продължи монолога си, без да се обезкуражава от мълчанието му:

— И не си и помисляй да се отделяш от нас и да пътуваш самотно на юг, през Бруге и Соден, до Яруга. Трябва да потърсим друг път към Нилфгард. Ако искаш, мога да те посъветвам…

— Не ме съветвай. — Гералт помасажира коляното си, което го болеше вече от няколко дни. — Не ме съветвай, Золтан.

Намери Лютичето да седи до играещите на гвинт джуджета. Безмълвно го хвана за ръкава и го отведе в гората. Поетът веднага съобрази за какво става въпрос — достатъчен му беше един поглед към лицето на вещера.

— Дърдорко — каза тихо Гералт. — Дрънкало. Заслужаваш да ти изтръгна езика, плямпало. Защо не си го държа зад зъбите?

Трубадурът мълчеше, но изражението му беше гордо.

— Когато се разчу, че съм се сприятелил с теб — продължи вещерът, — някои разумни хора се чудеха на това мое запознанство. Бяха изумени, че ти позволявам да пътешестваш с мен. Съветваха ме, когато отидем на някое безлюдно място да те ограбя, да те хвърля в някоя яма и да те посипя с листа. Наистина съжалявам, че не ги послушах.

— Нима беше толкова голяма тайна кой си и какво замисляш? — избухна неочаквано Лютичето. — И пред всички ли трябваше да се крием и да се преструваме? Тези джуджета… Те като че ли са съвсем подходящи да ни бъдат компания…

— Аз нямам компания — промърмори вещерът. — Нямам. И не искам да имам. Не ми трябва. Разбираш ли?

— Естествено, че разбира — отговори иззад рамото му Милва. — И аз също разбирам. Не теб никой не ти е нужен, вещерю. Често го демонстрираш.

— Не водя лична война. — Той рязко се обърна. — Не ми трябва компания от смелчаги, защото не отивам в Нилфгард, за да спасявам света и да повалям империята на злото. Отивам при Цири. И затова мога да отида и сам. Извинявайте ако звучи грозно, но останалите не ме интересуват. А сега се махайте. Искам да остана сам.

Когато се обърна, се оказа, че си е отишъл само Лютичето.

— Отново сънувах — изрече той. — Милва, губя време. Губя време! Тя се нуждае от мен. Нуждае се от помощ!

— Говори — каза тя тихо. — Изкарай го от себе си. Дори и да е страшно, изкарай го!

— Не беше страшно. В съня ми… Тя танцуваше. Танцуваше в някаква задимена плевня. И беше щастлива, по дяволите! Свиреше музика, някой се провикваше… Цялата плевня се тресеше от викове и кикотене… А тя танцуваше, танцуваше, тропаше с токове… А над покрива на тази проклета плевня, в студения, нощен въздух… танцуваше смъртта. Милва… Мария… Тя се нуждае от мен.

Милва извърна поглед.

— Не само тя — прошепна.

Така, че той да не я чуе.

* * *

На следващото спиране вещерът се заинтересува от сихила, мечът на Золтан, на който беше успял да хвърли един поглед по време на приключението с окоглава. Джуджето незабавно разгърна котешките кожи и измъкна меча от лакираната ножница.

Мечът беше дълъг около четирийсет цала и тежеше не повече от трийсет и пет унции[62]. Значителна част от него беше покрита с тайнствени рунически знаци. Острието беше небесносиньо и страшно остро — след като придобиеше навик, човек би могъл спокойно да се бръсне с него. Дванайсетцаловата ръкохватка, покрита с пресичащи се ленти от гущерова кожа, имаше цилиндричен месингов накрайник и малък, майсторски изработен предпазител.

— Хубава вещ. — Гералт повъртя сихила във въздуха, нанесе бърз удар вляво и мълниеносно зае защитна позиция. — Всъщност отлично желязо.

— Ха! — изсумтя Пърсифал Шутенбах. — Желязо! Огледай го по-внимателно, защото след малко ще започнеш да го наричаш боклук.

— Някога имах по-хубав меч.

— Не споря — сви рамене Золтан. — Защото той със сигурност е бил изкован в нашите ковачници. Вие, вещерите, умеете да размахвате мечовете, но така и не се научихте да си ги правите сами. Такива мечове се коват само при нас, в Махакам, в подножието на Карбон.

— Джуджетата изработват стоманената сплав и коват слоестата сърцевина — добави Пърсифал. — А с шлифоването и наострянето се занимаваме ние, гномите. В нашите работилници. По наша, гномска технология, точно както някога сме правели нашите гвихири, най-хубавите мечове на света.

— Мечът, който нося сега — Гералт оголи острието, — е взет от Брокилон, от катакомбите на Краг Ан. Взех го от дриадите. Първокласно оръжие, което не е изработено нито от джуджетата, нито от гномите. Това е елфически меч и е на поне сто, ако не и на двеста години.

— Та той нищо не разбира от тези неща! — възкликна гномът, взе меча в ръка и прекара пръст през острието му. — Долната част е елфическа, наистина. Ръкохватката, предпазителят и накрайникът. Също така елфите са го гравирали, оцветявали и украсявали. Но острието е ковано и точено в Махакам. И наистина са го направили преди няколко века, защото веднага си личи, че стоманата е нискокачествена и обработката е примитивна. Погледни сега сихила на Золтан, виждаш ли разликата?

— Виждам. Моят не изглежда по-лошо направен.

Гномът изсумтя и махна с ръка. Золтан се усмихна високомерно.

— Хладното оръжие — поясни той с менторски тон — трябва да сече, а не да изглежда красиво, и не се оценява по външния му вид. Работата е там, че твоят меч е обикновена комбинация от желязо и стомана, а моето острие е подсилено с графит и боракс…

— Съвременна технология! — не издържа Пърсифал, малко поразгорещен, тъй като дискусията явно преминаваше към добре познати му въпроси. — Конструкция и композиция на острието, многослойна мека сърцевина, обкована с твърда, а не с мека стомана…

— По-полека, по-полека — укроти го джуджето. — Няма да направиш от него металург, Шутенбах, така че не го отегчавай с подробности. Аз ще му го обясня по-простичко. Добрата твърда магнетитова стомана се наточва невероятно трудно, вещерю. Защо? Защото е твърда! Ако не владееш технологията — както и ние някога не сме я владеели, а вие не я владеете и до днес — а ти се иска да имаш остър меч, твърдата сърцевина се обковава с мека стомана, която по-лесно се обработва. Именно по такъв опростен метод е изкован твоят брокилонски меч. Съвременните мечове се изработват по обратния начин — мека сърцевина, твърдо острие. Обработката отнема много време, и както казах, изисква напреднала технология. Но като резултат се получава острие, което може да разсече хвърлено във въздуха батистено шалче.

— С твоя сихил може ли да се направи този номер?

— Не — усмихна се джуджето. — Толкова наточените екземпляри се броят на пръстите на едната ръка и рядко някой от тях напуска Махакам. Но ти гарантирам, че обвивката на онова ракообразно не би издържала удара на сихила. Щеше да го нарежеш на парчета, без дори да се задъхаш.

Дискусията за мечовете и металургията продължи още известно време. Гералт слушаше с интерес, споделяше собствения си опит, попълваше знанията си, питаше за едно или друго, оглеждаше и пробваше сихила на Золтан. Дори не предполагаше, че още на следващия ден ще се наложи да подкрепи теорията с практика.

* * *

Първият признак, че наблизо живеят хора, бяха наредените сред стърготини и кори нарязани дърва, открити от движещия се най-отпред Пърсифал Шутенбах.

Золтан спря групата и изпрати гнома на далечно разузнаване. Пърсифал изчезна, а след половин час се появи, развълнуван и задъхан, като още отдалеч заразмахва ръце. Дотича, но вместо веднага да започне да докладва, хвана с ръка дългия си нос и се изсекна шумно. Звукът, който се чу, напомняше свирене на тромпет.

— Ще подплашиш животните в гората — промърмори Золтан Чивай. — Хайде, разказвай. Какво има там, пред нас?

— Селище — издиша гномът, изтривайки пръстите си в своята украсена с множество джобове салтамарка. — На една поляна. Три къщурки, плевня, две-три бараки… Из двора тича куче, от един комин се вдига дим. Нещо се готви. Овесена каша, при това с мляко.

— Ти какво, в кухнята ли влиза? — засмя се Лютичето. — В тенджерата ли надникна? Откъде знаеш, че се прави овесена каша?

Гномът го изгледа снизходително, а Золтан изсумтя ядосано.

— Не го обиждай, поете. Той надушва яденето от миля. Щом казва, че е овесена каша, значи е овесена каша. По дяволите, това не ми харесва.

— Защо? Аз, например, обичам овесената каша. С удоволствие бих похапнал.

— Золтан е прав — каза Милва. — А ти млъквай, Лютиче, това не ти е поезия. Щом варят овесена каша с мляко, значи там има крави. А видят ли пожарища, селяните вземат кравите и бягат в гората. Тези защо не са избягали? Да свърнем в гората, ще ги заобиколим. Надушвам нещо лошо.

— По-спокойно, по-спокойно — промърмори джуджето. — Винаги ще успеем да избягаме. А може би войната вече е свършила? Може темерийската армия най-накрая да е започнала настъпление? Какво знаем ние тук, в пущинака? Може би победната битка вече е минала, може би сме отблъснали Нилфгард и фронтът е зад гърба ни, а селяните и кравите се връщат по домовете си? Трябва да проверим, да разузнаем. Фигис, Мънро, останете тук и си отваряйте очите. А ние ще проучим нещата. Ако е безопасно, ще изкряскам като ястреб.

— Като ястреб? — неспокойно размърда брадата си Мънро Бруис. — Та ти си нямаш никаква представа от подражаване на птичи гласове, Золтан.

— Именно. Ако чуеш странен вик, който на нищо не прилича, това ще съм аз. Води, Пърсифал. Гералт, ще дойдеш ли с нас?

— Всички ще дойдем. — Лютичето слезе от коня. — Ако има засада, с голяма група ще е по-безопасно.

— Оставям ви Фелдмаршала. — Золтан свали от рамото си папагала и го подаде на Фигис Мерлуцо. — Птичето може изведнъж да се разпсува и тайният поход ще отиде по дяволите. Да вървим.

Пърсифал бързо ги поведе към края на гората, сред гъстите храсти див люляк. След храсталаците започна лек наклон надолу, виждаха се купчини повалени дънери. По-нататък се простираше голяма поляна. Всички от отряда се подадоха предпазливо от храстите.

Съобщението на гнома беше абсолютно точно. Насред поляната наистина имаше три къщурки, хамбар и няколко бараки. Насред двора лъщеше голяма локва от течна тор. Постройките и малкият правоъгълник на занемарената градина бяха заобиколени от ниска, частично разрушена ограда, зад която се мотаеше тъмнокафяво куче. Над една от къщите се вдигаше дим, лениво пълзящ по хлътналия покрив.

— Наистина този дим ухае апетитно — прошепна Золтан, подушвайки въздуха. — Особено след като ноздрите ти са привикнали със смрадта на пожарищата. Не се виждат коне или стража — и това е добре, но не изключвам възможността някой скитници да са попаднали тук и да са се заели да готвят. Хм, струва ми се, че тук е безопасно.

— Ще отида там — каза Милва.

— Не — възрази джуджето. — Твърде много приличаш на „катерица“. Ако те видят, може да се изплашат, а изплашените хора са непредсказуеми. Ще отидат Язон и Калеб. А ти приготви лъка, за да ги защитиш при нужда. Пърсифал, бъди готов да бягаш към останалите, ако се наложи да се бие отбой.

Язон Варда и Калеб Стратън излязоха предпазливо от храстите и тръгнаха към постройките. Вървяха бавно и се оглеждаха внимателно.

Кучето ги надуши веднага, разлая се яростно и се разтича по двора, без да обръща внимание на умилкващите мляскания и подсвирквания на джуджетата. Вратата на една от къщурките се отвори. Милва веднага вдигна лъка и плавно опъна тетивата. И веднага я отпусна.

На прага беше изскочила ниска, пълна девойка с дълги плитки. Тя извика нещо, размахвайки ръце. Язон Варда разпери ръце и отвърна нещо. Девойката се развика — всички чуваха крясъците й, но не можеха да разпознаят думите.

Обаче явно тези думи достигнаха до Язон и Калеб и им направиха впечатление, защото двете джуджета като по команда се обърнаха кръгом и хукнаха обратно към храсталака. Милва отново опъна тетивата и започна да мести стрелата, търсейки цел.

— Какво има, по дяволите? — изхриптя Золтан. — Какво става? От кого бягат така? Милва?

— Затваряй си устата — процеди стрелкинята, продължавайки да мести стрелата от къщурка към къщурка, от барака към барака. Но все така не намираше мишена. Девойката с плитките се скри в къщурката, като хлопна вратата след себе си.

Джуджетата тичаха така, сякаш всички демони на Хаоса се носят подире им. Язон викаше нещо, може би ругаеше. Лютичето изведнъж пребледня.

— Той вика… О, майчице!

— Що за… — Золтан млъкна, защото Язон и Калеб вече пристигнаха, почервенели от усилието. — Какво става? Казвайте!

— Там има зараза… — издиша Калеб. — Черна шарка…

— Докоснахте ли нещо? — Золтан Чивай бързо отстъпи, като за малко не събори Лютичето. — Докоснахте ли нещо на двора?

— Не… Кучето не ни даде да се приближим…

— Да е благословено проклетото куче. — Золтан вдигна поглед към небето. — Богове, дайте му дълъг живот и купчина кокали, по-висока от връх Карбон. Тази, пълната девойка, имаше ли пъпки?

— Не. Тя е здрава. Болните лежат в последната къщурка, роднините й. А тя каза, че мнозина вече са умрели. Леле, Золтане, вятърът духаше към нас!

— Стига сте си щракали ченетата — каза Милва, отпускайки лъка. — Ако не сте докосвали заразени, нищо няма да ви стане, няма нищо страшно. Ако изобщо това с шарката е истина. Момичето може просто да е искало да ви изплаши.

— Не — възрази Язон, все още треперейки. — Зад бараката е изкопана яма. В нея има трупове. Момичето няма сили да погребва мъртвите, затова ги хвърля в ямата.

— Е — Золтан изсмърка с нос, — ето ти я овесената каша, Лютиче. На мен нещо ми се отяде. Да се махаме оттук, по-живо.

Откъм постройките се разлая кучето.

— Скрийте се — изсъска вещерът, клякайки.

От процепа в дясната страна на поляната излетя група конници, която обиколи постройките в галоп и нахлу в двора. Конниците бяха въоръжени, но дрехите им бяха пъстри и най-различни, а и оръжията им изглеждаха като случайно подбрани. Най-вероятно събрани от бойното поле.

— Тринайсет — бързо ги преброи Пърсифал Шутенбах.

— Какви са тези?

— Не са нилфгардци, нито пък редовна войска — прецени Золтан. — Нито пък Scoia’tael. Струват ми се доброволци. Свободни бойци.

— Или мародери.

Конниците се развикаха и обикаляха из двора. Кучето получи удар от дръжката на копие и избяга. Девойката с плитките изскочи на прага, разкрещя се. Но този път предупреждението не подейства или просто не го взеха на сериозно. Един от ездачите приближи в галоп, хвана девойката за плитката, дръпна я от прага и я повлече през поляната. Другите скочиха от конете, помогнаха му, замъкнаха момичето на края на двора, скъсаха й ризата и я повалиха върху купа изгнило сено. Девойката се съпротивляваше отчаяно, но нямаше шанс. Само един от мародерите не се присъедини към развлечението, а остана да пази конете, завързани за оградата. Девойката извика пронизващо и протяжно. После още веднъж — кратко и болезнено. А след това не се чу нищо повече.

— Войни! — Милва скочи на крака. — Герои, кучи синове!

— Не ги е страх от шарката — поклати глава Язон Варда.

— Страхът е присъщ на хората — промърмори Лютичето. — А в тези вече не е останало нищо човешко.

— Освен тумбаците — изхриптя Милва, като грижливо слагаше стрела на тетивата. — Които аз сега ще изтърбуша.

— Те са тринайсет — изрече многозначително Золтан Чивай. — И имат коне. Ще повалиш един или двама, останалите ще ни обкръжат. Освен това тези може да са само съгледвачи. Кой знае какви сили вървят подире им.

— И какво, да стоя и спокойно да гледам?

— Не. — Гералт намести меча на гърба си и превръзката на косите си. — Достатъчно гледахме. Дотук с бездействието. Но не бива да допуснем да се разпръснат. Виждаш ли го онзи, който държи конете? Когато ги наближа, свали го от седлото. Ако успееш, и още един. Но първо изчакай да се приближа.

— Остават единайсет — извърна се стрелкинята.

— Мога да броя.

— Освен това и шарката — промърмори Золтан Чивай. — Ако отидеш там, ще донесеш зараза… По дяволите, вещерю! Застрашаваш всички ни заради… Мамка му, това не е тази девойка, която търсиш!

— Млъквай, Золтане. Връщайте се при каруцата и се скрийте в гората.

— Аз идвам с теб — изрече хрипливо Милва.

— Не. Прикривай ме отдалеч, така ще ми помогнеш повече.

— А аз? — попита Лютичето. — Аз какво да правя?

— Както обикновено. Нищо.

— Ти си се побъркал… — промърмори Золтан. — Сам срещу такава шайка… Какво ти става? Искаш да си играеш на герой, спасител на девици?

— Млъквай!

— О, върви по дяволите! Почакай. Дай ми меча си. Те са много, по-добре да не се налага да повтаряш ударите. Вземи моя сихил. С него ще е достатъчно да удряш само по веднъж.

Вещерът взе оръжието на джуджето без никакво колебание и без да промълви нито дума. Още веднъж посочи на Милва мародера, наглеждащ конете. После прескочи един повален дънер и с бързи крачки се насочи към къщурките.

Грееше слънце. Изпод подметките му изскачаха скакалци.

Пазачът на конете го забеляза и измъкна копието си от калъфа до седлото. Имаше дълги, разрошени коси, падащи върху разкъсаната му ризница, прикрепена с ръждива тел. Носеше явно наскоро свалени от някой труп нови обувки с блестящи катарами.

Часовоят извика, иззад оградата излезе втори мародер. Коланът му с меча висеше на шията, а той точно в момента закопчаваше панталоните си. Гералт вече беше съвсем наблизо. Откъм купата сено се разнасяше кикотенето на занимаващите се с девойката мъже. Гералт дишаше дълбоко и с всяко вдишване желанието му да убива нарастваше. Би могъл да се успокои, но не искаше. Желаеше да си достави поне малко удоволствие.

— А ти кой си? Стой! — извика дългокосият, претегляйки копието с ръка. — Какво търсиш тук?

— Писна ми да гледам.

— Какво-о-о?

— Името Цири говори ли ти нещо?

— Да те…

Мародерът не успя да каже нищо повече. Една украсена със сиви пера стрела се заби в гърдите му и го събори от седлото. Преди още да е паднал на земята, Гералт чу свистенето на нова стрела. Тя се заби в корема на втория войник, ниско, между ръцете му, закопчаващи дюкяна. Той изрева като звяр, преви се и се стовари върху оградата, чупейки и събаряйки коловете й.

Преди останалите да се опомнят и да се хванат за оръжията, вещерът вече беше сред тях. Мечът на джуджето проблесна и запя — в пеенето на леката като перо и остра като бръснач стомана се долавяше дива жажда за кръв. Вещерът почти не усещаше съпротивление в съсичаните тела. Кръвта плисна в лицето му, но нямаше време да я избърсва.

Дори и мародерите да бяха помислили за битка, гледката на труповете и реките кръв ги накара да забравят за тази идея. Панталоните на единия бяха спуснати до коленете, той дори не успя да ги вдигне, получи удар в сънната артерия и падна по гръб, смешно размахвайки своята така и останала незадоволена мъжественост. Друг, още съвсем млад, предпази главата си с двете си ръце, а сихилът ги отсече през китките. Останалите се разбягаха във всички посоки. Вещерът се втурна след тях, проклинайки болката, която отново го прободе в коляното. Надяваше се, че кракът няма да спре да му се подчинява.

Успя да притисне още двама до оградата, те се опитаха да се защитават, вдигнали мечове. Но, парализирани от ужас, действаха неловко. Лицето на вещера отново се обагри с кръв, пръскаща от артериите, съсечени от меча на джуджето. Но останалите използваха момента, успяха да избягат и вече скачаха върху конете си. Единият, пронизан от стрела, веднага се строполи на земята, гърчейки се като изхвърлена от мрежата риба. Двама други препуснаха в галоп. Но успя да избяга само единият, защото на полесражението изведнъж се появи Золтан Чивай. Джуджето замахна с брадвата си и я запокити, уцелвайки единия мародер право в средата на гърба. Мародерът изкрещя й излетя от седлото, размахвайки крака. Последният се притисна към шията на коня си, прелетя над пълната с трупове яма и се понесе към процепа между дърветата.

— Милва! — извикаха едновременно вещерът и джуджето.

Стрелкинята, която вече тичаше към тях, веднага се спря и застина. Отпусна опънатия лък и бавно започна да го вдига, все по-високо и по-високо. Не чуха свистенето на тетивата. Видяха стрелата едва когато достигна връхната точка на полета си и се понесе надолу. Ездачът увисна от коня със стърчащата от рамото му стрела. Но той не падна, а се изправи и продължи да пришпорва коня с викове.

— Какъв лък! — извика възхитено Золтан Чивай. — Какъв изстрел!

— За нищо не става тоя изстрел. — Вещерът избърса кръвта от лицето си. — Кучият син избяга и ще доведе приятелчетата си.

— Тя уцели! От двеста крачки разстояние!

— Можеше да се прицели в коня.

— Конят с нищо не е виновен! — изсумтя ядосано Милва, приближавайки се към тях. Изплю се, гледайки в конника, който тъкмо изчезваше в гората. — Не уцелих както трябва мерзавеца, защото бях леко задъхана… Пфу, гадино, бягай със стрелата ми. Дано ти донесе лош късмет!

От просеката до тях долетя конско цвилене и веднага след това — дивият писък на умиращ човек.

— Хо, хо, хо! — Золтан погледна изумено стрелкинята. — Не стигна далеч! Шиповете ти вършат добра работа. Отрова? Или може би магия? Защото дори и нещастникът да е хванал шарка, болестта не може да го повали толкова бързо.

— Не бях аз. — Милва погледна многозначително към вещера. — Нито пък шарката. Но ми се струва, че знам кой беше.

— Аз също. — Джуджето засука мустак и хитро се усмихна. — Забелязах, че постоянно се оглеждате, знаете, че някой върви подире ви. На дорест жребец. Не знам кой е, но щом това не ви пречи… Не е моя работа.

— Още повече, че от такава тилова охрана има полза — каза Милва, поглеждайки отново Гералт. — Сигурен ли си, че този Кахир ти е враг?

Гералт не отговори. Върна меча на Золтан.

— Благодаря. Здравата сече.

— Когато е в добри ръце — усмихна се джуджето. — Чувал съм истории за вещери, но да повалиш осмина за две минути…

— Няма с какво да се гордея. Те не умееха да се бранят.

Девойката с плитките се надигна на четири крака, после се изправи, олюлявайки се, и с треперещи ръце се опита да поправи остатъците от разкъсаната си риза. Вещерът много се изненада, когато видя, че тя с нищо, абсолютно с нищо не прилича на Цири, макар и само преди миг той да беше готов да се закълне, че изглежда като нейна сестра-близначка. С неуверени движения девойката потърка лицето си, и поклащайки се, тръгна право към къщичката. Без да заобикаля торта.

— Хей, почакай! — извика Милва. — Хей, ти… Можем ли да ти помогнем с нещо? Хей!

Девойката дори не я погледна. На прага тя се спъна, едва не падна, облегна се на касата. И затвори вратата след себе си.

— Човешката благодарност не знае граници — обади се джуджето. Милва се обърна като пружина, лицето й застина.

— А за какво трябва да е благодарна?

— Точно така — добави вещерът. — За какво?

— За конете на мародерите. — Золтан сведе поглед. — Ще ги нареже, няма да има нужда да убива кравата. Явно е устойчива срещу шарката, а сега и гладът не е страшен за нея. Ще оцелее. А след няколко дни, когато дойде на себе си, ще осъзнае, че благодарение на теб са й се разминали продължителните забавления и опожаряването на тези къщурки. Да се махаме оттук, докато не ни е надухал заразният вятър… Хей, вещерю, а ти накъде? За благодарностите?

— За обувки — каза студено Гералт, навеждайки се над дългокосия мародер, който беше вторачил мъртвите си очи в небето. — Изглежда, ще са ми точно по мярка.

* * *

През следващите дни ядоха конско месо. Обувките с блестящите катарами бяха доста удобни. Нилфгардецът Кахир през цялото време яздеше след тях на дорестия си кон, но Гералт вече не се оглеждаше.

Той най-накрая научи тайните на гвинта и дори игра с джуджетата. Загуби.

Не обсъждаха събитията на поляната. Нямаше смисъл.

Трета глава

МАНДРАГОРА или дивогуб — вид растение от семейство картофови, включващо тревни безстеблени растения с реповидни корени, в които може да се забележи прилика с човешка фигура; листата са събрани в розетка. Черна или бяла м. — отглежда се в неголеми количества във Виковаро, Рован и Имлак, рядко се среща и като диворастяща. Плодчетата са зелени, впоследствие — жълтеникави, ядат се с оцет и пипер, листата се използват в суров вид. Коренът на м. понастоящем се използва в медицината и фармацията, а в миналото е играел важна роля в суеверията, особено на северните народи; от него дялали човешки фигурки (алруники, алрауни) и ги съхранявали в домовете си като ценни талисмани. Смятало се е, че предпазват от болести, носят късмет в съдебните процеси, а жените по-лесно забременяват и раждат по-леко. Украсявали ги с платове и по новолуние им сменяли премяната. С корените на м. се е търгувало, а цената им е достигала шейсет флорена. Със същата цел били използвани и корените на дивата тиква (виж). Според суеверията коренът на м. се е използвал в магиите и в магическите филтри, а също така и за приготвяне на отрови. Тези суеверия се възродили по време на периода на лов на вещици. Конкретно обвинение в престъпно използване на м. било повдигнато в процеса срещу Лукреция Виго (виж). М. е била използвана като отрова също от легендарната Филипа Ейлхарт (виж).

Ефенберг и Талбот,

Енциклопедия Maxima Mundi, том IX

Старият път се беше попроменил от времето, когато вещерът беше минавал за последно по него. Някога равният път, настлан с плоски базалтови плочки, изграден от елфите и джуджетата преди стотици години, сега се беше превърнал в изпъстрена с дупки развалина. На места дупките бяха толкова дълбоки, че приличаха на малки каменоломни. Темпото на движение се забави, фургонът на джуджетата с големи усилия лавираше между ямите и постоянно засядаше.

Золтан Чивай знаеше какво е разрушило пътя. В резултат на последната война с Нилфгард, поясни той, търсенето на строителни материали е нараснало неимоверно. Хората веднага се сетили, че Старият път е неизчерпаем източник на обработен камък. И тъй като изоставеният, минаващ през пущинаците и водещ отникъде доникъде път отдавна вече бил изгубил значение за транспорта и бил от полза за малцина, го разрушили без милост и задръжки.

— Вашите големи градове — оплакваше се джуджето през скърцащите ругатни на папагала — до един са построени върху наши и елфически основи. Под по-малките замъци и градчета сте сложили свои основи, но за сградите използвате нашите камъни. И при това не спирате да повтаряте, че прогресът се извършва благодарение на вас, хората.

Гералт се въздържа от коментари.

— Но вие дори не разрушавате разумно — ругаеше Золтан, ръководейки операцията по измъкване на фургона от поредната дупка. — Защо не сте вадили камъните подред, започвайки от края на пътя? Като децата сте! Вместо да ядете поничката подред, вие първо вадите с пръст мармалада от средата, а останалото изхвърляте, защото не е толкова вкусно.

Гералт се оправда, че за всичко е виновна политическата география. Западният край на Стария път лежеше в Бруге, източният — в Темерия, а средата — в Соден, така че всяко кралство си имаше собствени съображения за разрушаването на своя участък. В отговор Золтан описа цветисто къде им е мястото на кралете и обрисува доста непристойно същността на политиката им, а Фелдмаршал Дуда добави това-онова относно майките на кралете.

Колкото повече напредваха, толкова по-лошо ставаше. Сравнението на Золтан за поничката и мармалада ставаше все по-неточно — пътят наподобяваше по-скоро тесто с мая, от което грижливо са изчовъркани всички стафиди и орехчета. Изглежда, неумолимо наближаваше моментът, в който фургонът щеше да се разбие или да заседне окончателно и безвъзвратно. Обаче ги спаси същото нещо, което някога беше унищожило пътя. Натъкнаха се на водещ в югоизточна посока път, използван и трамбован от тежките каруци, превозващи разграбените плочки. Золтан се развесели, реши, че пътят сигурно води към някой форт край Ина — реката, край която се надяваше да срещне темерийскиге войски. Джуджето свято вярваше, че както и по време на предишната война, точно иззад Ина, от Соден, ще тръгне съкрушителната контраатака на северните кралства, след което оцелелите войски на съкрушения Нилфгард ще избягат позорно отвъд Яруга.

И наистина, новият път отново ги приближи до войната. Нощното небе пред тях изведнъж се освети от огромно зарево, а през деня видяха стълбове дим, издигащи се от хоризонта на юг и на изток. Тъй като не беше ясно кой побеждава и опожарява и кой е победен и опожарен, те продължиха да се придвижват предпазливо, и да изпращат на далечни разузнавания Пърсифал Шутенбах.

Една сутрин неочаквано ги застигна дорест кон без ездач. Зеленият чул с нилфгардска бродерия беше обагрен от тъмни струи кръв. Не можеше да се твърди със сигурност, че кръвта е на ездача, убит при каруцата на хевкара, или е била пролята по-късно, след като конят се е сдобил с нов стопанин.

— Е, край с проблемите — каза Милва, гледайки Гералт. — Ако това наистина бяха проблеми.

— Истинският проблем е там, че не знаем кой е свалил ездача от седлото — промърмори Золтан. — И дали този някой не върви подире ни, по нашите следи и тези на бившата охрана на тила ни.

— Той беше нилфгардец — процеди Гералт през зъби. — Говореше почти без акцент, но избягалите селяни можеха да го разпознаят.

Милва извърна глава.

— Трябваше да го убиеш тогава, вещерю — каза тихо тя. — Смъртта му щеше да е по-лека.

— Излезе от ковчега само за да загине в някакъв ров — поклати глава Лютичето, гледайки многозначително Гералт.

С това приключи епитафията за Кахир, синът на Кеалах, пуснатият от ковчега нилфгардец, който твърдеше, че изобщо не е нилфгардец. Повече не разговаряха за него. Тъй като Гералт, въпреки многобройните си закани, не искаше да се раздели с буйната Плотка, на дорестия жребец се качи Золтан Чивай. Краката на джуджето не достигаха до стремената, но жребецът беше кротък и позволяваше да го управляват.

* * *

През нощта на хоризонта сияеше зарево, през деня лентите от дим се издигаха в небето и зацапваха синевата. Скоро групата се натъкна на опожарени постройки, огнените езици все още пълзяха по овъглените греди и покриви. Недалеч от пожарището видяха осем дрипльовци и пет кучета, които съвместно обираха остатъците от месо върху подут, частично овъглен конски труп. При вида на джуджетата пируващите панически се разбягаха. Останаха само един човек и едно куче — явно тях никаква заплаха не можеше да ги откъсне от стърчащите като гребен ребра на мършата. Золтан и Пърсифал се опитаха да разпитат човека, но не успяха да научат нищо. Той само скимтеше, трепереше, свиваше глава между раменете си и се давеше с откъснатите от костите мръвки. Кучето ръмжеше и оголваше зъби до венците. Конският труп вонеше отвратително.

Рискуваха и не свърнаха от пътя, който скоро ги отведе до поредното пожарище. Този път беше изгорено голямо село, близо до което също беше имало битка, защото пътниците забелязаха след димящите развалини наскоро натрупана могила. А на известно разстояние от могилата, на един кръстопът, растеше огромен дъб. Беше обсипан с жълъди.

И с хора.

* * *

— Трябва да огледаме — реши Золтан Чивай, слагайки край на дискусията за риска и опасността. — Да се приближим.

— Защо ти е да оглеждаш обесените, по дяволите? — възмути се Лютичето. — За да ги ограбиш? И оттук се вижда, че по тях няма дори обувки.

— Глупак. Не ме интересуват обувките им, а военната ситуация. Развитието на събитията на театъра на военните действия. Какво си се разврякал? Ти си поет и не знаеш какво е това стратегия.

— Ще останеш учуден. Знам.

— Аз пък ти казвам, че няма да разпознаеш стратегията, дори тя да изскочи от храстите и да те срита по задника.

— Наистина не бих разпознал такава стратегия. Стратегиите, изскачащи от храстите, ги оставям на джуджетата. Висящите от дъбовете — също.

Золтан махна с ръка и тръгна към дървото. Лютичето, който никога не успяваше да сдържи любопитството си, подкара Пегас и тръгна бавно подир джуджето. След кратък размисъл Гералт го последва, Милва също се присъедини.

При вида им пируващите върху труповете гарги бавно се издигнаха, крякайки и шумолейки с пера. Някои отлетяха към гората, други само се прехвърлиха на по-високите клони на огромното дърво, наблюдавайки с интерес Фелдмаршал Дуда, който ги обсипваше с псувни от рамото на джуджето.

Първият от седмината висящи имаше на гърдите си табелка с надпис: „Изменник на народа си“. Табелката на втория гласеше: „Предател“, на третия — „Елфическа подлога“, на четвъртия — „Дезертьор“. Петата беше жена с разкъсана и окървавена риза и с табелка: „Нилфгардска курва“. Последните двама бяха без табелки, от което можеше да се предположи, че са попаднали случайно в компанията.

— Чудесно — възкликна Золтан Чивай, сочейки табелките. — Виждате ли? Оттук са минали нашите войски. Нашите момчета са преминали в настъпление, отблъснали са агресора. И както виждам, им е останало време и за отдих и войнишки развлечения.

— И какво означава това за нас?

— Че фронтът вече се е придвижил и темерийските войски ни отделят от нилфгардците. В безопасност сме.

— А стълбовете дим пред нас?

— Това са нашите — отговори джуджето с увереност. — Палят села, които са давали подслон или храна на „катериците“. Казвам ви, вече сме зад фронтовата линия. От този кръстопът започва южният път, който води към Армерия, укрепеният град, разположен между Хотла и Ина. Пътят изглежда прилично, по него може да се върви. Няма защо да се боим от нилфгардците.

— Където се вдига пушек, там има и огън — подхвърли Милва. — А където има огън, можеш да се опариш. Мисля си, че е глупаво да вървим към огъня. Глупаво е да вървим по път, по който някой конен отряд ще ни обкръжи за миг. Да свърнем през гората.

— Оттук са минали темерийците или армия от Соден — държеше на своето джуджето. — Ние сме зад фронтовата линия. Можем спокойно да тръгнем по пътя — дори и да срещнем войска, ще е от нашите.

— Рисковано е — поклати глава стрелкинята. — Ако толкова разбираш от военни дела, Золтан, трябва да знаеш, че нилфгардците обикновено изпращат отряди със съгледвачи доста надалеч. Възможно е тук да са били темерийци. Но ние не знаем какво има пред нас. Небето на юг е черно от дим — сигурно гори точно тази твоя крепост в Армерия. В такъв случай не сме зад фронта, а точно на фронта. Можем да се натъкнем на войска, на мародери, на бандити, на „катерици“. Да тръгнем към Хотла, но през гората.

— Правилно — подкрепи я Лютичето. — На мен също не ми харесва този дим. Дори ако Темерия е преминала в настъпление, пред нас все още може да има нилфгардски ескадрони. Черните правят дълбоки рейдове. Излизат откъм тила, обединяват се със Scoia’tael, създават паника и изчезват. Помня какво ставаше в Соден по време на предишната война. Аз също смятам, че трябва да вървим през горите. Там нищо не ни заплашва.

— Аз не бих бил толкова сигурен. — Гералт посочи последния обесник. Макар и да висеше най-отгоре, на мястото на стъпалата му имаше разкъсани нокти и окървавени парчета месо със стърчащи кости.

— Упири? — Золтан Чивай отстъпи и се изплю. — Трупоядци?

— Най-вероятно. През нощта в гората трябва да се внимава.

— Мам-м-мка му! — изскърца Фелдмаршал Дуда.

— Взе ми думите от устата, птиче — смръщи вежди Золтан Чивай. — Да, попаднахме в неприятна ситуация. Значи какво? Или в гората, където са упирите, или по пътя, където са армията и мародерите?

— В гората — изрече убедено Милва. — В гъсталака. По-добре гули, отколкото хора.

* * *

Тръгнаха през горите, отначало предпазливо, в плътна група, реагиращи на всяко помръдване в гъсталака. Но скоро възвърнаха самоувереността си, доброто настроение и темпото си. Не се виждаха нито гули, нито някакви следи от присъствието им. Золтан подхвърли на шега, че упирите и всички останали демони сигурно са узнали за приближаващите войски, и ако им се е случило да видят в действие и мародерите и верденските доброволци, сигурно от ужас са се скрили в най-дълбоките и глухи дебри и сега седят там, тракат със зъби и треперят от страх.

— И пазят останалите упири — жените и децата си — мърмореше Милва. — Чудовищата знаят, че войниците в поход няма да простят и на някоя овца. А ако се хвърли женска дреха върху някоя върба, героите ще се задоволят и с дупка от чвор.

Лютичето, който от дълго време беше във въодушевление и добро настроение, настрои лютнята и се зае да съчинява подходящ куплет за върбите, дупките и похотливите войни, а джуджетата и папагалът се надпреварваха да му подхвърлят рими.

* * *

— О — каза Золтан.

— Какво? Къде? — попита Лютичето, като се надигна на стремената и погледна в дерето, което сочеше джуджето. — Нищо не виждам.

— О — повтори Золтан.

— Не повтаряй като папагал! Какво „о“?

— Река — поясни спокойно Золтан. — Десен приток на Хотла. Казва се О.

— Ааа…

— Защо реши така? — засмя се Пърсифал Шутенбах. — Река А се влива в Хотла нагоре по течението, далеч оттук. Това е О, не А.

Дерето, на чието дъно течеше реката с простичкото наименование, беше обрасло с висока коприва, стигаща над главите на джуджетата. Носеше се ухание на изгнила дървесина и навред квакаха жаби. Склоновете му бяха стръмни, и точно това се оказа фатално. Фургонът на Вера Льовенхаупт, който от самото начало на пътуването понасяше всички поврати на съдбата и преодоляваше всички прегради, загуби битката с река О. Той се изплъзна от ръцете на спускащите го към водата джуджета, понесе се подскачайки към самото дъно на дерето, където се разби на трески.

— Мам-м-мка му! — изврещя Фелдмаршал Дуда в контрапункт на хоровия вик на Золтан и компанията му.

* * *

— Честно казано — оцени Лютичето, разглеждайки останките от фургона и разпиляния багаж, — може и да е за добро. Този проклет фургон само ни бавеше, вечно имахме грижи с него. Погледни реално на нещата, Золтане. Имахме късмет, че никой от нас не падна заедно с него. Ако се беше наложило да бягаме бързо, щяхме да изоставим фургона заедно с целия ви багаж, който сега можете да спасите.

Джуджето се извърна и започна да си мърмори ядосано, но Пърсифал Шутенбах неочаквано подкрепи трубадура. Подкрепата, както забеляза вещерът, беше съпроводена с няколко многозначителни намигания. Намигванията би трябвало да останат незабелязани, но изразителната мимика върху лицето на гнома изключваше всякаква потайност.

— Поетът е прав — повтори Пърсифал, като правеше физиономии и намигваше. — Оттук можем да достигнем Хотла и Ина, като хвърлим към тях шапките си, и то намокрени. Пред нас е Фен Кам, няма абсолютно никакви пътища. Там щеше да ни е тежко с фургона. А ако при Ина ни срещнат темерийските войски, то с нашия багаж… можехме да имаме проблеми.

Золтан се замисли и подсмръкна.

— Е, добре — каза най-накрая той, поглеждайки към останките от фургона, миещи се в ленивото течение на река О. — Ще се разделим. Мънро, Фигис, Язон и Калеб остават. Другите ще продължат. Ще трябва да натоварим на конете торбите с провизии и ръчните принадлежности. Мънро, знаеш ли какво да правиш? Имате ли лопати?

— Имаме.

— Само гледайте да не остават никакви видими следи! И добре обозначете и запомнете мястото!

— Бъди спокоен.

— Лесно ще ни догоните. — Золтан наметна на гърба си раницата и сихила, поправи брадвата на колана си. — Ще вървим по течението на О, после по Хотла до Ина.

— Интересно — промърмори Милва на Гералт, когато пооределият отряд тръгна на път, съпроводен от махането с ръце на четирите джуджета. — Интересно, какво толкова имаха в тези сандъци, че трябва да се закопаят, а мястото да се означи? И при това без никой от нас да го вижда?

— Не е наша работа.

— Едва ли в сандъчетата са си носели бельо за смяна — прошепна Лютичето, водейки предпазливо Пегас между оголените дънери. — Те имат големи планове за този товар. Общувах достатъчно много с тях, за да съобразя на какво намирисва тази работа и какво може да е скрито в сандъците.

— И какво може да е скрито там, според теб?

— Тяхното бъдеще. — Поетът се огледа, за да види дали някой не подслушва. — По професия Пърсифал е шлифовчик на камъни, иска да отвори своя собствена работилница. Фигис и Язон са ковачи, говореха за ковачница. Калеб Стратън смята да се жени, а родителите на невястата му вече два пъти са го прогонвали, защото е голтак. А Золтан…

— Престани, Лютиче. Раздрънка се като жена. Извинявай, Милва.

— Няма за какво.

Отвъд реката, зад тъмния и подгизнал пояс от стари дървета, гората оредяваше, а по-нататък започваха поляни, ниски брези и сухи ливади. Въпреки това групата се придвижваше бавно. По примера на Милва, която веднага след тръгването им взе със себе си на седлото едно луничаво момиче с плитки, Лютичето също взе едно детенце на Пегас, а Золтан качи на дорестия си жребец две, като самият той слезе на земята и поведе коня за юздата. Но скоростта не се увеличи — жените от Кернов не успяваха да следват темпото на конете.

* * *

Вече се свечеряваше, когато, след близо час обикаляне из дерета и проходи Золтан Чивай се спря, размени няколко думи с Пърсифал Шутенбах и се обърна към останалите от групата.

— Не ми викайте и не ми се подигравайте — каза той, — но ми се струва, че съм се заблудил. По дяволите, не знам къде сме и накъде трябва да вървим.

— Не говори глупости — притесни се Лютичето. — Какво означава, че не знаеш? Нали се ориентираме по течението на реката? А там, долу, все още е река О. Прав ли съм?

— Прав си. Само че забележи накъде тече.

— По дяволите! Това е невъзможно!

— Вероятно сме се заблудили сред деретата — каза навъсено Милва, докато търпеливо почистваше сухите листа и игличките от косата на момиченцето, което возеше на седлото си. — Реката криволичи, завива. И ние сме точно на завой.

— Но това все още е река О — инатеше се Лютичето. — Ако се придържаме към реката, няма как да се заблудим. Реката понякога криволичи, признавам, но винаги води до някъде. Такъв е законът на природата.

— Не умувай, певецо — смръщи нос Золтан. — Затваряй си устата. Не виждаш ли, че в момента мисля?

— Не. По нищо не ти личи. Повтарям, трябва да се движим по брега на реката, и тогава…

— Престани — промърмори Милва. — Ти си гражданин. Твоите закони за света са оградени с градските зидове, там мъдростта ти може и да важи. А я се огледай тук! Долината е насечена от дерета, бреговете са стръмни, обрасли с храсти. Как смяташ да вървиш покрай реката? По склона на дерето — до долу, в гъсталака и тинята, после пак нагоре, след това отново надолу и нагоре, и през цялото време да теглиш коня за юздата? Като минеш през две дерета, така ще се задъхаш, че ще се проснеш насред склона. Водим жени и деца със себе си, Лютиче. А и слънцето скоро ще залезе.

— Забелязах. Добре, млъквам. Да видим какво ще предложат свикналите с горските пътеки следотърсачи.

Золтан Чивай шляпна по главата ругаещия папагал, нави на пръста си част от брадата и изрева гневно:

— Пърсифал?!

— Знаем приблизителната посока. — Гномът погледна към слънцето, което вече висеше ниско над короните на дърветата. — Значи едната възможност е такава: зарязваме реката, обръщаме се, излизаме от деретата на сух терен и тръгваме през Фен Кам, през междуречието, в посока Хотла.

— А другата възможност?

— О е плитка. Наистина, след скорошните дъждове водата е придошла, но можем да я прекосим. Ще скъсяваме завоите й по течението всеки път, когато ни застане на пътя. Като следваме слънцето, ще влезем право между Хотла и Ина.

— Не — обади се изведнъж вещерът. — Предлагам веднага да се откажем от втората възможност. На другия бряг рано или късно ще навлезем в едно от Мехуновите мочурища. Това са ужасни места, решително ви съветвам да стоим далече от тях.

— Познаваш ли тези местности? Бил ли си там? Знаеш ли как да се измъкнем оттук?

Вещерът помълча малко.

— Бил съм там веднъж — каза той, потривайки челото си. — Преди три години. Но влязох от противоположната посока, от изток. Бях тръгнал към Бруге и исках да скъся пътя. А как съм се измъкнал — не помня. Защото са ме изкарали полужив, с фургон.

Джуджето го изгледа продължително, но не зададе повече въпроси.

Безмълвно потеглиха наобратно. Жените от Кернов вървяха с усилие, като се спъваха и се подпираха с тояжки, но през цялото време нито една от тях не се оплака. Милва яздеше до вещера, придържайки с ръце момичето с луничките и плитките.

— Струва ми се — обади се тя изведнъж, — че здравата си си изпатил там, на мочурищата, преди три години. Някакво чудовище, предполагам. Рискована ти е професията, Гералт.

— Не споря.

— Знам какво се е случило тогава — обади се отзад Лютичето. — Бил си ранен, някакъв търговец те е откарал оттук, а после, в Заречие, си намерил Цири. Йенефер ми го разказа.

Като чу това име, Милва леко се усмихна. Това не се изплъзна от вниманието на Гералт. Той реши при следващото им спиране да се накара здравата на Лютичето за неуместното му бърборене. Доколкото познаваше поета обаче, не разчиташе да има някакъв ефект, още повече, че Лютичето най-вероятно вече беше издрънкал всичко, което знаеше.

— А може би не е хубаво, че не отидохме на онзи бряг, в мочурищата — подхвърли след кратко мълчание стрелкинята. — Ако тогава си намерил момичето… Елфите казват, че ако посетиш отново място, където нещо се е случило, моментът може да се повтори. Те наричат това… По дяволите, забравих как. Възел на съдбата?

— Примка — поправи я Гералт. — Примка на съдбата.

— Пфу! — намръщи се Лютичето. — Стига сте говорили за възли и примки. Някога една елфка ми предсказа, че ще се простя с този свят на ешафода, с помощта на майстор по примките. Наистина, аз не вярвам в такива предсказания, но преди няколко дни сънувах, че ме бесят. Събудих се плувнал в пот, не можех да преглътна и да си поема дъх. Така че не ми е приятно да слушам как някой говори за възли.

— Не говоря с теб, а с вещера — отвърна Милва. — А ти не си наостряй ушите, за да не влезе нещо неприятно в тях. Е, Гералт? Какво ще кажеш за тази примка на съдбата? А ако навлезем в мочурищата и моментът се повтори?

— Точно затова е добре, че завихме наобратно — отговори рязко вещерът. — Нямам никакво желание този кошмар да се повтаря.

* * *

— Дума да няма — поклати глава Золтан, оглеждайки се. — На хубаво местенце ни заведе, Пърсифал.

— Фен Карн — промърмори гномът, почесвайки върха на дългия си нос. — Полето с могилите… Винаги съм се чудел откъде е това наименование.

— Сега вече знаеш.

Просторната котловина пред тях вече беше забулена с вечерна мъгла, от която, като от море, докъдето стигаше погледът, се подаваха хиляди могили и обрасли с мъх монолити. Някои от скалите бяха обикновени безформени канари. Други, като издялани, имаха формата на обелиски и менхири. Трети — намиращи се близо до центъра на тази каменна гора — бяха групирани в долмени и кромлехи и бяха разположени в окръжности, което изключваше случаен каприз на природата.

— Наистина — повтори джуджето. — Очарователно местенце за нощуване. Елфическо гробище. Ако не ме лъже паметта, вещерю, ти наскоро спомена за гули? Е, да знаеш, че ги усещам сред тези могили. Тук трябва да има всичко. Гули, гравейри, упири, вихти, елфически духове, привидения, призраци — пълен комплект! Всичките седят там, и знаете ли за какво си шепнат? Че няма нужда да си търсят вечеря, тя сама идва при тях!

— Може би е добре да се върнем? — предложи Лютичето шепнешком. — Да се измъкнем оттук, докато не се е стъмнило съвсем?

— Поддържам това предложение.

— Жените няма да направят нито крачка повече — каза ядосано Милва. — Децата са полузаспали. Конете са уморени. Ти самият все ни юркаше, Золтане. Да повървим още малко, още половин миля, още едно стаяние. А сега какво? Да се върнем две стаяния назад? Глупости! Гробница, не гробница — ще нощуваме където ни се е паднало.

— Точно така — подкрепи я вещерът, слизайки от коня. — Не се паникьосвайте. Не всяко гробище гъмжи от чудовища и привидения. Никога не съм бил във Фен Карн, но ако тук беше опасно, щях да съм чул за това.

Никой не изрече нито дума, включително и Фелдмаршал Дуда. Жените от Кернов гушнаха децата си и насядаха в плътна група, безмълвни и явно уплашени. Пърсифал и Лютичето спънаха конете и ги пуснаха да пасат гъстата трева. Гералт, Золтан и Милва се приближиха към края на поляната, разглеждайки потъващото в мъглата и в спускащия се здрач гробище.

— Отгоре на всичко е и пълнолуние — промърмори джуджето. — Ох, упирите ще празнуват тази нощ, демоните ще ни дадат да се разберем… А какво светлее там на юг? Не е ли зарево?

— Точно зарево си е — потвърди вещерът. — Отново са запалили нечий покрив. Знаеш ли какво, Золтане? Чувствам се някак в по-голяма безопасност тук, във Фен Карн.

— Аз също ще се почувствам така, когато изгрее слънцето. Стига гулите да ни позволят да изчакаме изгрева.

Милва порови в кесията си и извади нещо блестящо.

— Сребърен накрайник — каза тя. Пазех си го за такива случаи. Струваше ми пет крони на пазара. Може ли да се убие гул с това, вещерю?

— Не мисля, че тук е имало гули.

— Та нали ти самият каза — промърмори Золтан, — че обесниците на дървото са ги огризали гули? А където има гробище, там има и гули.

— Невинаги.

— Дано да си прав. Ти си вещер, специалист, надявам се, че ще ни защитиш. Мародерите добре ги подреди… Гулите по-добре ли се бият от мародерите?

— Направо е несравнимо. Нали ви помолих — не се паникьосвайте.

— А против вампир ще свърши ли работа? — Милва сложи накрайника върху тялото на една стрела, провери с показалеца си остротата. — Или срещу упир?

— Може и да подейства.

— На моя сихил — каза Золтан, вадейки меча си — е изсечено със старинните руни на джуджетата наше древно заклинание. Ако някой гул се приближи на дължината на острието до мен — ще ме запомни. Ето, вижте.

— Ха! — поинтересува се Лютичето, който точно в този момент се приближаваше. — Значи това са знаменитите тайни руни на джуджетата? И какво гласи този надпис?

— „Смърт на изчадията!“

— Нещо помръдна сред камъните! — възкликна изведнъж Пърсифал Шутенбах. — Гул, гул!

— Къде?

— Там, там! Скри се сред скалите!

— Един ли?

— Само един видях!

— Сигурно здраво е изгладнял, щом си мисли за нас още преди да мръкне. — Джуджето си плю на дланите и хвана сихила още по-силно. — Ха! Сега ще се убеди, че лакомството не е за него! Милва, пусни му една стрела в задника, а аз ще го избавя от съмненията!

— Нищо не виждам там — изсъска Милва, допряла перата на стрелата до брадичката си. — Нито тревичка не трепва между камъните. Да не ти се е привидяло, гноме?

— В никакъв случай! — възрази Пърсифал. — Виждате ли онази скала, която прилича на счупена маса? Гулът се скри там, точно зад нея!

— Стойте тук. — Гералт бързо извади меча от ножницата на гърба си. — Пазете жените и наглеждайте конете. Ако гулите нападнат, животните ще подивеят. Аз ще отида да проверя какво беше това.

— Няма да ходиш сам — възрази решително Золтан. — Тогава, на поляната, ти позволих да отидеш сам, защото се уплаших от шарката. И след това две нощи не можах да мигна от срам. Никога повече! Пърсифал, а ти къде? Отзад? Нали ти видя чудовището — ще бъдеш най-отпред. Не се бой, аз съм подир теб.

Тръгнаха предпазливо напред, като се стараеха да не шумолят при допира си с плевелите, които стигаха до коленете на Гералт и до кръста на джуджето и гнома. Когато наближиха долмена, посочен от Пърсифал, се разделиха, за да отрежат пътя за бягство на гула. Но стратегията се оказа излишна. Гералт знаеше, че ще стане така — вещерският му медальон дори не трепна, не сигнализира нищо.

— Тук няма никой — отбеляза Золтан, оглеждайки се. — Никакви духове. Привидяло ти се е, Пърсифал. Фалшива тревога. Напразно ни наплаши, заслужаваш ритник в задника заради това.

— Видях! — разгорещи се гномът. — Видях как скача между камъните! Беше слаб и черен като униформа на бирник…

— Млъквай, глупав гном, че така ще те…

— Каква е тази странна миризма? — попита изведнъж Гералт. — Не я ли усещате?

— Наистина. — Джуджето започна да души като хрътка. — Странно вони.

— Билки. — Пърсифал подуши въздуха с чувствителния си двуцалов нос. — Пелин, босилек, анасон… Канела? Какво е това, по дяволите?

— На какво миришат гулите, Гералт?

— На трупове.

Вещерът огледа бързо следите в тревата, после с няколко бързи крачки се върна при долмена и леко почука с плоската страна на меча си по него.

— Излизай — процеди през зъби той. — Знам, че си там. По-бързо, че ще ръгна с желязото в дупката.

От идеално замаскираната дупка под камъка се разнесе тихо шумолене.

— Излизай — повтори Гералт. — Нищо няма да ти направим.

— И косъмче няма да ти падне от косата — изрече с меден гласец Золтан, като същевременно вдигна сихила над дупката и се опули страховито. — Излизай смело.

Гералт поклати глава и с решителен жест накара джуджето да отстъпи. От дупката под долмена отново се чу шумолене и се разнесе остра миризма на билки и корени. След малко се подаде прошарена коса, последвана от лице, украсено с величествен гърбав нос, който определено не принадлежеше на гул, а на мършав мъж на средна възраст. Пърсифал не беше сгрешил. Човекът наистина напомняше с нещо за бирник.

— Мога ли да изляза без притеснения? — попита той, поглеждайки Гералт с черните си очи под прошарените си вежди.

— Можеш.

Мъжът се измъкна от дупката, изтупа черната си дреха, препасана на кръста с нещо като престилка, и намести платнената си торба, като с това предизвика нова вълна от мирис на билки.

— Предлагам ви да приберете оръжията, господа — каза той напълно спокойно, като гледаше обкръжилите го пътници. — Няма да са ви необходими. Както виждате, аз нямам никакво оръжие. Никога не нося оръжие. Нямам в себе си и нищо, което може да се нарече приемлива плячка за вас. Казвам се Емиел Регис. От Дилинген съм и съм фелдшер.

— Наистина — леко се намръщи Золтан Чивай. — Фелдшер, алхимик или знахар. Не се обиждайте, милостиви господине, но от вас лъха силно на аптека.

Емиел Регис се усмихна странно, със стиснати устни, и разпери извинително ръце.

— Миризмата ви издаде, господин фелдшер — каза Гералт, прибирайки меча си в ножницата. — Имахте ли някакви особени причини да се криете от нас?

— Особени? — Мъжът го изгледа с черните си очи. — Не. По-скоро обичайните. Просто се уплаших. Такива са времената.

— Вярно е — съгласи се джуджето и посочи заревото в небето. — Такива са времената. Мисля, че сте бежанец като нас. Разбира се, интересно е защо сте избягали толкова далеч от родния Дилинген и се криете сам сред тези могили. Е, на хората какво ли не им се случва, особено в трудни времена. Ние се уплашихме от вас, вие — от нас. Очите на страха са големи.

— От моя страна не ви заплашва нищо. — Представилият се като Емиел Регис мъж не сваляше поглед от тях. — Надявам се, че мога да разчитам на взаимност?

— Вие какво? — Золтан показа зъбите си в широка усмивка. — Да не ни взехте за разбойници? Ние, господин фелдшере, също сме бежанци. Тръгнали сме към темерийската граница. Ако искате, може да се присъедините към нас. Заедно ще е по-забавно и по-безопасно, отколкото ако сте сам, а на нас един медик може и да ни е от полза. С нас има жени и деца. А няма ли да се намери сред смрадливите лекове, които явно носите със себе си, нещо за протрити крака?

— Ще се намери нещичко — каза тихо фелдшерът. — Ще се радвам да помогна. Що се отнася до предложението ви за съвместно пътуване — благодаря, но не съм бежанец, господа. Не съм избягал от Дилинген заради войната. Тук живея.

— Така ли? — смръщи вежди джуджето, отстъпвайки назад. — Живеете тук? Тук, на гробището?

— На гробището? Не. Имам вила недалеч оттук. Освен къщата и магазина си в Дилинген, разбира се. Но тук прекарвам цялото лято, всяка година от юни до септември. Събирам разни билки и корени, дестилирам частично лекарства и еликсири…

— Но знаете за войната въпреки отшелническия си живот далеч от света и хората — отбеляза Гералт. — Откъде?

— От бежанците. На по-малко от две мили оттук, при река Хотла, има голям лагер. Там са се събрали повече от двеста бежанци, селяни от Бруге и Соден.

— А темерийската армия? — поинтересува се Золтан. — Потегли ли?

— Нищо не знам за това.

Джуджето изруга, после погледна фелдшера.

— Значи си живеете тук, господин Регис — изрече той провлачено. — И нощем си се разхождате сред гробовете. Не ви ли е страх?

— От какво да ме е страх?

— Ето този господин — Золтан посочи Гералт — е вещер. Неотдавна видя следи от гули. Трупоядци, нали разбирате? А не е нужно да си вещер, за да разбереш, че гулите живеят на гробища.

— Вещер? — Фелдшерът изгледа Гералт с явен интерес. — Унищожител на чудовища? Интересно. Не обяснихте ли на спътниците си, господин вещерю, че този некропол е на повече от половин хилядолетие? Гулите не са придирчиви, но все пак не гризат петстотингодишни кости. Тук няма гули.

— Това изобщо не ме огорчава — каза Золтан Чивай, оглеждайки се. — Е, господин медик, заповядайте в лагера ни. Имаме студено конско месо, надявам се, че няма да се погнусите?

Регис го изгледа продължително.

— Благодаря. Но имам по-добра идея. Каня ви при себе си. Моето лятно жилище е по-скоро колиба, а не вила. Но наблизо извира извор. И имам огнище, където може да се затопли конското месо.

— Ще се възползваме с охота — поклони се джуджето. — Може тук да няма гули, но мисълта за нощуване на това гробище не ми е много приятна. Да вървим да се запознаете с останалите от нашата компания.

Когато се приближиха до лагера, конете започнаха да пръхтят и да удрят с копита.

— Застанете срещу вятъра, господин Регис. — Золтан Чивай изгледа медика красноречиво. — Миризмата ви плаши конете, а аз, колкото и да ме е срам да си го призная, я свързвам с ваденето на зъби.

* * *

— Гералт — промърмори Золтан веднага, щом Емиел Регис се скри зад платнището, закриващо входа на колибата, — дръж си очите отворени. Този вонящ знахар никак не ми харесва.

— Имаш ли конкретен повод?

— Не харесвам хората, седящи цяло лято на гробищата, и то отдалечени от човешки обиталища гробища. Нима билките не растат и на по-приятни места? Този Регис много ми прилича на грабител на гробове. Фелдшерите, алхимиците и подобните на тях изкопават трупове, за да правят с тях разни екскременти.

— Експерименти. За тази цел се използват пресни трупове. А това гробище е много старо.

— Точно така — почеса се по брадата джуджето, наблюдавайки жените от Кернов, готвещи се да нощуват под скорушовите храсти около колибата на фелдшера. — А може би той изравя от гробовете скритите там скъпоценности?

— Попитай го — сви рамене Гералт. — Прие поканата веднага, без да се замисляш, а сега изведнъж стана подозрителен, като стара мома, на която са направили комплимент.

— Хм — промърмори Золтан. — Донякъде имаш право. Но аз с удоволствие бих погледнал какво има там, в колибата му. Така, за по-сигурно…

— Тогава влез и се направи, че искаш да ти заеме вилица.

— Защо пък точно вилица?

— А защо не?

Джуджето го изгледа продължително, после се реши, бързо се приближи до колибата, почука учтиво и влезе. Нямаше го дълго време, а след това изведнъж се появи на вратата.

— Гералт, Пърсифал, Лютиче, елате тук. Ще видите нещо интересно. По-смело, без церемонии, господин Регис ни кани.

В колибата беше тъмно и изпълнено с топлата, замайваща, удряща в ноздрите миризма, лъхаща от окачени по стените билки и корени. Цялата мебелировка се състоеше от постелка, също покрита с билки, и леко наклонена маса, отрупана с безброй стъклени, глинени и порцеланови шишенца. Оскъдната светлина, позволяваща да се види всичко това, идваше от въглищата в пещта на странна тумбеста печка с формата на пясъчен часовник. Печката беше обхваната от паяжина от блестящи тръбички с най-различна ширина, извити в дъги и спирали. Под една от тези тръби имаше дървено ведро, в което капеше нещо.

При вида на печката Пърсифал Шутенбах се облещи, отвори уста, въздъхна и подскочи.

— Хо, хо, хо! Какво виждам! Това е съвсем истински атанор[63], снабден с дестилационно-ректификационен апарат и меден охладител! Прекрасна изработка! Сам ли го конструирахте, господин фелдшер?

— Да — призна си скромно Емиел Регис. — Занимавам се с приготвяне на еликсири и се налага да дестилирам, да извличам петия елемент, а също така…

Той се оцъкли, виждайки как Золтан Чивай улавя една изтичаща от тръбичката капка и облизва пръста си. Джуджето въздъхна, върху румената му физиономия се изписа неописуемо блаженство.

Лютичето не издържа и също опита. И тихичко изстена.

— Петият елемент. А може би шестият или дори седмият.

— Е, да… — усмихна се леко фелдшерът. — Нали казах, дестилат…

— Домашна ракия — поправи го Золтан, без да се замисля. — И то каква! Опитай, Пърсифал!

— Не разбирам от органична химия — каза объркано гномът, който беше застанал на колене и изучаваше устройството на алхимическата печка. — Съмнявам се, че ще разпозная компонентите…

— Дестилатът е от алрауна[64] — разсея съмненията Регис. — Обогатен с беладона. И ферментирала скорбяла.

— Значи каша.

— Може и така да се каже.

— А може ли да помолим за една чаша?

— Золтане, Лютиче. — Вещерът скръсти ръце на гърдите си. — Да не оглушахте? Това е мандрагора. Ракията е от мандрагора. Стойте далече от това казанче.

— Но, скъпи господин Гералт, няма нищо страшно. — Алхимикът намери малка мензура между прашните реторти и шишенца и грижливо я избърса с парцалче. — Мандрагората е брана точно в подходящото време, а пропорциите са старателно сортирани и точно измерени. На всяка либра[65] скорбяла слагам пет унции алрауна, а от беладоната — само по половин драхма…

— Не става въпрос за това. — Золтан погледна вещера, разбра го, стана сериозен и се отдръпна от печката. — Не става въпрос за това колко драхми слагате, господин Регис, а за това колко струва една драхма алрауна. Тази напитка е твърде скъпа за нас.

— Мандрагора? — прошепна учудено Лютичето, сочейки лежащата в ъгъла купчина грудки, наподобяващи малки кореноплоди захарно цвекло. — Това мандрагора ли е? Истинска мандрагора?

— Женската разновидност — кимна алхимикът. — Тя расте в големи количества именно на гробището, на което ни се падна да се запознаем. Точно затова прекарвам лятото тук.

Вещерът погледна красноречиво Золтан. Джуджето запримигва. Регис се усмихна скришом.

— Моля ви, господа, ако желаете, искрено ви каня да дегустирате. Ценя вашата тактичност, но в дадената ситуация имам малки шансове да доставя еликсира в обхванатия от война Дилинген. Всичко това ще пропадне, така че нека да не говорим за цената. Извинявайте, но имам само един съд за пиене.

— Достатъчен е — промърмори Золтан, като взе мензурата и внимателно загреба от ведрото. — За ваше здраве, господин Регис. Ууух…

— Моля за извинение — усмихна се отново фелдшерът. — Сигурно има какво да се желае от качеството на дестилата… По принцип това е полуфабрикат.

— Това е най-хубавият полуфабрикат, който съм пил в живота си — пое си дъх Золтан. — Вземи, поете.

— Ааах… О, майчице! Отлично е! Опитай, Гералт.

— Първо на домакина — леко се поклони вещерът на Емиел Регис. — Къде са ти маниерите, Лютиче?

— Моля да ме извините, господа — поклони се в отговор алхимикът, — но не си позволявам никакво пиене. Здравето ми вече не е същото, както някога, наложи се да се откажа… от много удоволствия.

— Нито глътка?

— Става въпрос за принципи — поясни спокойно Регис. — Никога не нарушавам принципите, които сам съм си наложил.

— Възхищавам се и ви завиждам заради принципиалността. — Гералт отпи от мензурата и след кратко колебание я пресуши до дъно. Потеклите от очите му сълзи му попречиха да се наслади изцяло на вкуса. Из стомаха му се разнесе живителна топлина.

— Ще отида за Милва — подхвърли той, предавайки съда на джуджето. — Не излочвайте всичко, докато не се върнем.

Милва седеше при конете и си играеше с луничавата девойка, която беше возила през целия ден на седлото си. Когато научи за гостоприемството на Регис, тя първо сви рамене, но не се остави да бъде увещавана дълго.

Когато влязоха в колибата, завариха компанията да разглежда корените от мандрагора.

— За пръв път ги виждам — призна си Лютичето, въртейки между пръстите си коренището. — Наистина много прилича на човек.

— Страдащ от лумбаго — заяви Золтан. — А този другият е като бременна жена. А този, с извинение, е като двама души, които се съвкупяват.

— На вас само едно ви е в главите. — Милва изпи енергично пълната мензура и се изкашля силно в юмрука си. — Проклета да съм… Силничко си е! И вярно ли е, че е от дивогуб? Ха, значи пием магьосническа напитка! Не се случва всеки ден. Благодаря, господин фелдшер.

— Удоволствието е изцяло мое.

Отново напълнената чаша обиколи компанията, като повиши настроението, бодростта и разговорливостта.

— Тази мандрагора, както съм чувал, има голяма магическа сила — изрече убедено Пърсифал Шутенбах.

— И още как! — потвърди Лютичето, после отпи, избърса устните си и започна да бърбори. — Малко ли балади има на тази тема? Магьосниците използват мандрагората за еликсири, осигуряващи им вечна младост. А магьосничките освен това изработват мехлем, който наричат „гламур“. Намазаната с такъв мехлем магьосница става толкова красива и чаровна, че човек направо се изцъкля, като я види. И трябва да ви кажа, че мандрагората е силен афродизиак и се използва при любовна магия, особено когато трябва да се сломи съпротивата на момичето. Оттук е и народното име на мандрагората: дивогуб. Билка, с която се губи дивото.

— Дърдорко — изкоментира Милва.

— А аз съм чувал — каза гномът, като изпи на екс пълна мензура, — че когато изтръгват алрауна от земята, растението плаче и стене като живо.

— Ха — възкликна Золтан, загребвайки от ведрото. — Де просто да стенеше! Разправят, че мандрагората вие толкова зловещо, че можеш да изгубиш съзнание, а освен това отправя магии и проклятия към онзи, който я изважда от земята. Някои рискуват да заплатят с живота си!

— А на мен всичко това ми звучи като празни приказки. — Милва взе мензурата от джуджето, отпи голяма глътка и потрепери. — Не може едно растение да има такава сила.

— Самата истина е! — разгорещи се джуджето. — Но умелите знахари са намерили начин да се предпазят. Когато намерят алрауна, я завързват с връв, другия край на която завързват за куче…

— Или за свиня — вметна гномът.

— Или за глиган — добави сериозно Лютичето.

— Глупости говориш, поете. Работата е там, че когато кучето или свинята извадят мандрагората от земята, тогава проклятията и магиите ще се стоварят върху тях, а знахарят, скрит в безопасност в храсталака, ще си остане невредим. Нали, господин Регис? Прав ли съм?

— Методът е интригуващ — съгласи се алхимикът, усмихвайки се загадъчно. — Главно със своята находчивост. Но негов минус е голямата му сложност. В края на краищата, на теория ще е достатъчна само връв, без завързано за нея животно. Не мисля, че мандрагората е способна да разбере кой я дърпа. Магиите и заклинанията би трябвало да се стоварят върху връвта, която, съгласете се, е по-евтина и по-лесна за управление, отколкото кучето, да не говорим за свинята.

— Подигравате ли се?

— Как бих посмял? Нали казах, че се възхищавам на находчивостта. Защото, макар и мандрагората, въпреки всеобщото мнение, да не е способна да прави магии или да кълне, в прясно състояние това растение е толкова токсично, че дори почвата около корените е отровна. Попадането на сок върху лицето или върху одраскана ръка, че дори и вдъхването на миризмата може да има фатални последствия. Аз използвам маска и ръкавици, но не възразявам и срещу метода с връвчицата.

— Хммм… — замисли се джуджето. — А вярно ли е това за страховития вик, който алрауната издава?

— Мандрагората няма гласни струни — спокойно поясни алхимикът. — Наистина, това си е типично за растенията, нали? Но отделяният от грудката токсин има силно халюциногенно действие. Гласовете, виковете, шепотите и другите звуци не са нищо повече от халюцинации, предизвикани от поразените нервни центрове.

— Ха, съвсем бях забравил! — Лютичето, който току-що беше пресушил мензурата, се опита да сподави оригването си. — Мандрагората е силно отровна! А аз я държах в ръце! А сега пием съвсем спокойно от тази отвара…

— Токсична е само прясната алрауна — успокои го Регис. — А моята е набрана в точното време и приготвена както трябва, а също така дестилатът е филтриран. Няма нищо страшно.

— Сигурно няма — съгласи се Золтан. — Ракията винаги си е ракия, може да се вари дори от цикута, коприва, рибени люспи и стара връв за обувки. Давай чашата, Лютиче, народът чака.

Напълнената мензура отново тръгна в кръг. Всички се разположиха удобно на глинения под. Вещерът изсъска и изруга, и се намести по-удобно, защото при сядането отново го беше пронизала болката в коляното. Забеляза, че Регис го наблюдава внимателно.

— Скорошна рана?

— Не съвсем. Но ме измъчва. Имаш ли някакви билки, за да успокоиш болката ми?

— Това зависи от вида на болката — усмихна се едва забележимо фелдшерът. — И от какво е причинена. Усещам странна миризма в потта ти, вещерю. Лекували ли са те с магия? Давали ли са ти магически ензими и хормони?

— Даваха ми всякакви лекарства. Нямам представа какво може да се надуши в потта ми. Имаш дяволски силно обоняние, Регис.

— Всеки си има някакви достойнства. За компенсиране на недостатъците. Какво беше това, което са лекували с магия?

— Ръката и бедрената ми кост бяха счупени.

— Отдавна ли?

— Преди малко повече от месец.

— И вече ходиш? Невероятно. Дриадите от Брокилон, нали?

— Как позна?

— Само дриадите познават лекарства, способни да възстановяват костната тъкан толкова бързо. Виждам по ръцете ти тъмни точки, на местата, в които са прониквали корените на конинхаелата и симбиотичните филизи на лилавото зарасличе. Само дриадите умеят да използват конинхаелата, а лилавото зарасличе не расте другаде, освен в Брокилон.

— Браво! Безпогрешна дедукция. Но мен ме интересува нещо друго. Счупени са ми бедрената и предраменната кост. Обаче усещам силна болка в коляното и лакътя.

— Типично — поклати глава фелдшерът. — Магията на дриадите ти е възстановила повредените кости, но в същото време е направила и малка революция в нервните връзки. Страничен ефект, който се усеща най-силно в ставите.

— Какво можеш да ме посъветваш?

— За съжаление — нищо. Ти още дълго време ще предусещаш лошото време. През зимата болката ще се усилва. Но не бих ти препоръчал да използваш силни обезболяващи средства. Особено наркотици. Ти си вещер, в твоя случай това е абсолютно противопоказно.

— Значи ще се полекувам с твоята мандрагора. — Вещерът вдигна мензурата, която току-що му беше връчила Милва, изпи я до дъно и се закашля така, че отново му потекоха сълзи от очите. — Вече се чувствам по-добре, по дяволите.

— Не съм сигурен дали лекуваш правилната болест — усмихна се Регис със стиснати устни. — И също така напомням, че трябва да се лекуват причините, а не симптомите.

— При този вещер случаят не е такъв — изсумтя Лютичето, заслушан в разговора и позачервен. — За неговата болка точно ракията ще му помогне.

— И на теб би трябвало да ти помогне. — Гералт изгледа поета смразяващо. — Особено ако от нея ти се оплете езикът.

— Едва ли може да се разчита на това — усмихна се отново фелдшерът. — В състава на препарата влиза и беладоната. Много алкалоиди, включително и скополамин. Преди мандрагората да ви подейства както трябва, всичките несъмнено ще имате пристъп на елоквенция.

— Какво, какво? — попита Пърсифал.

— Красноречие. Извинявайте. Ще използвам по-простички думи.

Гералт изкриви устни в престорена усмивка.

— Правилно — каза той. — Лесно е да изпаднеш в маниерност и да започнеш да използваш префърцунени думи всеки ден. В такива случаи хората вземат събеседника си за арогантен палячо.

— Или за алхимик — добави Золтан Чивай, загребвайки с мензурата от ведрото.

— Или за вещер, който е изчел какво ли не, за да впечатли някоя магьосница — изсумтя Лютичето. — А магьосничките, господа, налитат най-вече на изискани разказвачи. Прав ли съм, Гералт? Е, разкажи ни нещо…

— Пропусни си реда, Лютиче — прекъсна го студено вещерът. — Твърде бързо ти подействаха съдържащите се в тази ракия алкалоиди. Раздрънка се.

— Стига с тези твои тайни, Гералт — намръщи се Золтан. — Лютичето не ни е казал кой знае колко нови неща. Не може да направиш нищо против това, че си ходеща легенда. Историите за твоите приключения се играят в куклените театри. Включително и историята за теб и магьосницата Гуинивър.

— Йенефер — поправи го полушепнешком Емиел Регис. — Гледал съм такова представление. История за лов на джин, ако не ме лъже паметта.

— Аз бях на този лов — похвали се Лютичето. — Забавно беше, да ви кажа…

— Разкажи на всички. — Гералт се изправи. — И си пийвай, и разкрасявай. А аз ще отида да се разходя.

— Хей — вирна нос джуджето, — няма за какво да се обиждаш…

— Не ме разбра, Золтане. Отивам да се облекча. Случва се дори и на ходещите легенди.

* * *

Нощта беше дяволски студена. Конете пристъпваха на място и пръхтяха, от ноздрите им се вдигаше пара. Облятата от лунна светлина колиба на фелдшера изглеждаше наистина приказно. Като къщурка на горска врачка. Вещерът закопча панталоните си.

Милва, която беше излязла скоро след него, неуверено се изкашля. Дългата й сянка се изравни с неговата.

— Защо се ядосваш пак? — попита тя. — Наистина ли им се разсърди?

— Не — отвърна той.

— Тогава защо стоиш тук сам, по дяволите?

— Смятам.

— А?

— Изминаха двайсет дни, откакто излязохме от Брокилон, през които сме извървели около шейсет мили. Според слуховете Цири е в Нилфгард, в столицата на империята — град, който се намира поне на две хиляди и петстотин мили. Простите изчисления показват, че с това темпо ще се добера дотам за година и четири месеца. Как ти се струва това?

— Никак — сви рамене Милва и отново се изкашля. — Не умея да смятам толкова добре като теб. А да чета и да пиша — изобщо не мога. Аз съм глупаво, просто селско момиче. Не ставам да ти бъда компания. Нито пък приятел за разговори.

— Не говори така.

— Та нали си е самата истина. — Тя се извърна. — Защо ми каза за тези дни и мили? За да те посъветвам нещо? Да те ободря? Да успокоя страха ти, да потисна тъгата ти, която те измъчва повече от болката в счупения крак? Не умея! Трябва ти някоя друга. Онази, за която говореше Лютичето. Умна и учена. Любима.

— Лютичето е плямпало.

— Аха, но понякога думите му са на място. Да се връщаме, искам да пия още.

— Милва?

— Какво?

— Ти така и не ми каза защо реши да дойдеш с мен.

— Не си ме питал.

— Сега те питам.

— Сега е твърде късно. Сега вече и аз самата не знам.

* * *

— Е, най-накрая — зарадва се Золтан при вида им, вече със забележимо променен глас. — А ние тук, представете си, решихме, че Регис ще дойде с нас.

— Наистина ли? — Гералт изгледа внимателно фелдшера. — И откъде това внезапно решение?

Регис не отклони поглед:

— Господин Золтан ме осведоми, че в моята страна бушува доста по-сериозна война, отколкото изглеждаше от приказките на бежанците. Не мога да се върна там, а не ми изглежда разумно да остана в тази пустош. Или пък да пътувам сам.

— А ние, напълно непознатите за теб, създаваме впечатлението, че с нас ще е по-безопасно? И ти успя да определиш това от един поглед?

— От два — отговори фелдшерът, леко усмихвайки се. — Първият — към жените, за които се грижите. Вторият — към децата им.

Золтан се оригна гръмко и изскърца с мензурата по дъното на ведрото.

— Понякога външният вид на нещата подлъгва — усмихна се той. — Може да искаме да предадем тези жени в робство? Пърсифал, направи нещо с този апарат. Отвърти малко повече кранчето или нещо подобно. Искаме да пийнем, а капе като кръв от носа.

— Охладителят няма да се задейства. Течността ще остане топла.

— Не е беда, нощта е студена.

Топлата ракия отведнъж им развърза езиците. Лютичето, Золтан и Пърсифал се зачервиха, гласовете им се измениха още повече, даже поетът и гномът на моменти звучаха почти нечленоразделно. Компанията поизгладня и всички започнаха да дъвчат студено конско месо, към което добавиха намерените в колибата коренчета хрян. Зарониха сълзи, защото хрянът беше не по-слаб от ракията. Но добавяше жар в дискусията.

Регис се смая, когато изведнъж научи, че крайната цел на похода не е анклавът в планинския масив Махакам, вековното безопасно седалище на джуджетата. Золтан, който стана по-словоохотлив дори и от Лютичето, съобщи, че няма да се върне в Махакам дори под конвой и даде воля на своята неприязън към властващите там порядки и особено към политиката и абсолютната власт на Броувър Хуг, старейшината на Махакам и на всички кланове на джуджетата.

— Изкуфял дъртак! — изрева той и се изплю в огнището на печката. — Гледаш го и не можеш да разбереш дали е жив или е чучело. Почти не се движи, и добре прави, защото пърди при всяко движение. Не се разбира какво говори, брадата и мустаците му са залепнали от засъхнал борш. А командва всичко и всички, всеки трябва да му играе по гайдата…

— Обаче не може да се каже, че политиката на стария Хуг е лоша — вметна Регис. — Именно благодарение на неговите решителни действия джуджетата се отделиха от елфите и вече не се бият заедно със Scoia’tael. А това доведе до прекратяване на погромите и до отмяна на наказателните походи срещу Махакам. Верността към хората принася полза.

— Глупости! — Золтан пресуши мензурата. — По отношение на „катериците“ изкуфелият дъртак не се ръководи от никаква вярност към хората; просто прекалено много младоци изоставиха работата си в мините и ковачниците, за да се присъединят към елфите и да намерят в отрядите им свобода и мъжки приключения. Когато явлението нарасна дотолкова, че се превърна в проблем, Броувър Хуг хвана сополанковците с желязна ръка. Изобщо не го интересуват убиваните от „катериците“ хора или репресиите, на които са подложени заради това джуджетата, включително и вашите прословути погроми. Особено пък погромите, защото той смята живеещите в града джуджета за отстъпници. Що се отнася до заплахите за наказателни походи към Махакам, не ме разсмивайте, драги. Няма никаква заплаха и не е имало, защото никой от кралете няма да се осмели дори да пипне Махакам с пръст. Ще ви кажа защо — Махакам е стомана! И то каква! Там има въглища, там има магнетитови руди, и то неизчерпаеми запаси. Навсякъде другаде има само трохи в сравнение с Махакам.

— И в Махакам има техника — вметна Пърсифал Шутенбах. — Металургия! Огромни пещи, не някакви си там дребосъци! Водни и парни чукове…

— Ето, Пърсифал, пийни си — Золтан подаде на гнома за пореден път напълнения съд, — че ще ни омръзнеш с тази твоя техника. Всички знаят за техниката. Но не всички знаят, че Махакам изнася стомана. В кралствата, но също така и в Нилфгард. И ако някой ни пипне с пръст, ще унищожим работилниците и ще залеем с вода рудниците. И тогава, хора, ще се биете с дъбови тояги, кремък и магарешки челюсти.

— Като че ли беше яростен противник на Броувър Хуг и порядъка в Махакам — отбеляза вещерът, — а изведнъж започна да казваш „ние“.

— Разбира се! — потвърди разпалено джуджето. — А нима не съществува солидарност? Признавам си, че и донякъде съм горд, че сме по-умни от надутите елфи. Няма да възразиш, нали? Елфите няколкостотин години се правиха, че вас, хората, ви няма. Гледаха в небето, наслаждаваха се на аромата на цветята, а при вида на хората извръщаха гримираните си очи. А когато се оказа, че това нищо не им дава, изведнъж се сепнаха и се хванаха за оръжията. Решиха да ви убиват и допуснаха да бъдат убивани. А ние, джуджетата? Ние се приспособихме. Не, не ви позволихме да ни подчините, не си и мечтайте за това. Ние подчинихме вас. Икономически.

— Честно казано — вметна Регис, — на вас ви беше много по-лесно да се приспособите, отколкото на елфите. Елфите ги обединява земята, територията. А вас — кланът. Където е кланът, там е родината ви. Дори и някой съвсем недалновиден крал да нападне Махакам, вие ще залеете рудниците и без съжаление ще се прехвърлите на друго място. При други далечни планини. Че дори и в човешките градове.

— Сигурно! Вашите градове са отлични за живеене!

— Дори и в гетата? — Лютичето си пое дъх след глътка от дестилата.

— А какво лошо има в гетата? Предпочитам да живея сред своите. За какво ми е да се интегрирам?

— Само да можеше да ни допускат в гилдиите… — Пърсифал изтри носа си с ръкав.

— Все някога ще ни допуснат — изрече уверено джуджето. — Дори и да не го направят, ще работим криво-ляво или ще си направим собствени гилдии, нека здравата конкуренция да реши нещата.

— И все пак в Махакам е по-безопасно, отколкото в градовете — отбеляза Регис. — Градовете могат да пламнат всеки момент. По време на война е по-разумно да се стои в планините.

— Който иска, нека да иде там. — Золтан загреба от ведрото. — На мен ми е по-мила свободата, а в Махакам няма да я намеря. Не можете да си представите как изглежда управлението на стареца. Напоследък се зае да регулира така наречените обществени дела. Например — допустимо ли е да се носят тиранти, или не? Веднага ли да се яде шаранът, или да се изчака сосът му да изстине? Съответства ли свиренето с окарина на нашите многовековни традиции, или е част от пагубното влияние на прогнилата и упадъчна човешка култура? След колко години работа може да се подаде молба за получаване на постоянна жена? С коя ръка трябва да си бършеш задника? На какво разстояние от рудника се разрешава да си подсвиркваш? И други подобни проблеми от жизненоважно значение. Не, приятели, няма да се връщам в подножието на Карбон. Нямам желание да прекарам остатъка от живота си в мините. Четирийсет години долу, ако преди това не избухне метан някъде наблизо. Не, ние си имаме други планове, нали Пърсифал? Ние вече сме си подсигурили бъдещето…

— Бъдещето, бъдещето… — Гномът пресуши мензурата, смръкна и погледна вече доста позамъглено към джуджето. — Да не говорим предварително, Золтане. Все още могат да ни хванат и тогава ни очаква бесило. Или Дракенборг.

— Затваряй си устата! — промърмори джуджето, като го погледна заплашително. — Раздрънка се!

— Скополаминът — прошепна Регис.

* * *

Гномът бърбореше. Милва беше навъсена. Забравил, че вече е правил това, Золтан разказваше за Хуг, изкуфелият дъртак, старейшината на Махакам. Гералт, забравил, че вече е чувал тази история, слушаше. Регис също слушаше и даже добавяше коментари, без изобщо да се безпокои, че е единственият останал трезвен във вече доста подпийналата компания. Лютичето дрънкаше на лютнята и пееше:

Красивите жени са недостъпни,

както върховете — непристъпни.

— Идиот — отбеляза Милва. Лютичето не се обиди.

Но както все ще се намери кой върха да изкачи,

така все някой и красивата жена ще покори.

— Чаша… — измуча Пърсифал Шутенбах. — Тоест бокал… Направен от къс млечнобял опал… Ето толкова висок. Намерих го на върха на планината Монтсалват. Под ръба имаше инкрустирани ясписи, основата му беше от злато. Същинско чудо…

— Не му давайте да пие повече — каза Золтан Чивай.

— Момент, момент — обади се Лютичето, също не особено разбираемо. — И какво стана с този легендарен бокал?

— Размених го срещу муле. Трябваше ми муле, за превозване на багаж… Корунди и кристални въглища. Имах такова… Ъъъ… Цял куп… Ъъъх… Товар, значи, тежък, без муле бях наникъде… А за какво ми беше тоя бокал, по дяволите?

— Корунди? Въглища?

— Вие им викате рубини и диаманти. Много… ъъъх… полезни.

— И аз така мисля.

— За бургии и пили. За лагери. Имах цял куп…

— Чуваш ли, Гералт? — махна с ръка Золтан, и макар и да седеше, за малко не се катурна. — Нали е дребен — бързо се отряза. Започна да му се присънва куп диаманти. Пърсифал, внимавай сънят ти да не се сбъдне. Половината от него. Тази половина, която не се отнася за диамантите!

— Сънища, сънища — забърбори отново Лютичето. — А ти, Гералт? Ти пак ли сънува Цири? Регис, трябва да знаеш, че Гералт има пророчески сънища. Цири е Дете на Изненадата, Гералт е свързан с нея чрез възлите на предопределението, затова я вижда в сънищата си. Трябва да знаеш също, че отиваме в Нилфгард, за да отнемем нашата Цири от император Емхир, който я е похитил. Ще му я вземем на кучия син, преди да успее да се обърне! Бих ви разказал повече, момчета, но това е тайна. Зловеща, дълбока и мрачна тайна… Никой не бива да узнава това, разбирате ли? Никой!

— Аз не чух нищо — увери го Золтан, гледайки нагло вещера. — Сигурно в ухото ми е влязла щипалка.

— Тези щипалки са истинска напаст — съгласи се Регис, правейки се, че си бърка в ухото.

— Тръгнали сме за Нилфгард… — Лютичето се облегна на джуджето, за да запази равновесие, което се оказа голяма грешка. — Но както ви казах, това е тайна. Целта ни е тайна!

— И всъщност е много добре скрита — кимна фелдшерът, поглеждайки към пребледнелия от ярост Гералт. — Съдейки по посоката на похода ви, дори най-подозрителният тип не би се сетил за целта на пътуването ви.

* * *

— Милва, какво ти е?

— Не ми говори, пиян глупако!

— Хей, тя плаче! Хей, вижте…

— Върви по дяволите, казах! — стрелкинята избърса сълзите си. — Че ще получиш един между очите, проклет стихоплетец… Дай стъкленицата, Золтане…

— Изчезна някъде… — промърмори джуджето. — А, да. Благодаря, фелдшере… А къде е Шутенбах, по дяволите?

— Излезе. Преди известно време. Лютиче, спомням си, обеща да ми разкажеш историята за Детето на Изненадата.

— Ей сега. Ей сега, Регис. Само да си пийна… Всичко ще разкажа… За Цири, за вещера… С подробности…

— Смърт на кучите синове!

— Тихо, джудже! Ще събудиш децата пред колибата!

— Не се ядосвай, стрелкиньо! Ето, пийни си!

— Ееех! — Лютичето обходи стаята с помътнял поглед. — Ако сега можеше да ме види графиня Де Летенхов…

— Коя?

— Няма значение. Проклятие, тази ракия наистина развързва езика… Гералт, да ти налея ли още? Гералт!

— Остави го на мира! — каза Милва. — Нека поспи.

* * *

От плевнята на края на селото се чуваше музика — тя достигна до тях, преди да се приближат, и ги изпълни с възбуда. Те започнаха неволно да се поклащат в седлата на бавно пристъпващите коне, отначало следвайки глухия ритъм на барабана и контрабаса, после, когато се приближиха, в такт с мелодията, припявана от гусла и пищялка. Нощта беше студена, в светлината на пълната луна плевнята, блещукаща през процепите между дъските, изглеждаше като приказен, вълшебен замък.

От вратата на плевнята идваше глъчка и блясък, трептящ от сенките на танцуващи двойки.

Когато влязоха, музиката веднага стихна, разпадна се на протяжни, фалшиви акорди. Разгорещените и потни селяни отстъпиха назад, освобождавайки глинения под, събраха се покрай стените и подпиращите покрива стълбове. Цири, крачеща до Мистле, виждаше разширените от страх очи на девойките, забелязваше твърдите, решителни погледи на мъжете и младежите, готови на всичко. Чуваше усилващите се шепот и глъчка, заглушаващи сдържаното бучене на гайдите, жуженето на цигулките и гуслите. Шепот. Плъховете… Плъховете… Разбойници.

— Не се плашете — изрече високо Гиселхер, като хвърли на онемелите музиканти натъпкана догоре кесия. — Дойдохме да се повеселим. Пиршеството е за всички, нали така?

— Къде ви е бирата? — разтърси кесията си Кайли. — И къде ви е гостоприемството?

— И защо тук е толкова тихо? — огледа помещението Искра. — Дойдохме тук от планината на пиршество. Не на траурна церемония!

Някой от селяните най-накрая пребори страха си и се приближи към Гиселхер с глинена халба, пълна с пенлива течност. Гиселхер я прие с поклон, изпи я и благодари любезно, както си му беше обичаят. Няколко младежи възкликнаха одобрително. Но останалите мълчаха.

— Ей, приятелчета! — извика отново Искра. — Искам да танцувам, но виждам, че първо трябва да ви накарам да се размърдате!

До стената на плевнята имаше тежка маса, отрупана с глинени съдове. Елфката плесна с длани и ловко скочи върху дъбовия плот. Селяните трескаво започнаха да събират съдовете, а онези, които не успяха да вземат, Искра изхвърли от масата с ритници.

— Е, господа музиканти — каза тя, като сложи юмруци на кръста и тръсна коси, — покажете какво умеете. Музика!

Тя бързо отмери такта с тракане на токчетата си. Барабанът я последва, контрабасът и гайдите също се включиха. Подир тях пищялките и гуслите подхванаха мелодията, като я усложниха и принудиха Искра да смени стъпките и ритъма. Елфката, пъстра и лека като пеперуда, се приспособи с лекота и затанцува. Селяните се заеха да пляскат с длани.

— Фалка! — извика Искра, присвивайки очите си, удължени от ярък грим. — Ти си бърза с меча. А как си в танците? Ще можеш ли да следваш стъпките ми?

Цири се измъкна изпод ръката на Мистле, отвърза кърпата от шията си, свали шапката и салтамарката си. С един скок се озова на масата до елфката. Селяните подвикваха одобрително, барабанът и контрабасът загърмяха, гайдите застенаха.

— Свирете, музиканти! — извика Искра. — По-живо!

Елфката сложи ръце на хълбоците си, рязко отметна глава и затанцува, тракайки с токчетата си в бързо, ритмично стакато. Цири, омагьосана от ритъма, повтаряше движенията й. Елфката се разсмя, подскочи и смени ритъма. Цири направи рязко движение на главата назад и отметна косата от челото си, подражавайки съвършено на Искра. Двете затанцуваха синхронно, сякаш едната бе огледално отражение на другата. Селяните викаха и ги аплодираха. Гуслите и цигулките надаваха високи тонове, разкъсвайки отмереното, сериозно бучене на контрабасите и стоновете на гайдите.

Двете момичета танцуваха, изпънати като тръстики, като се докосваха с лактите на сложените върху хълбоците ръце. Подкованите им токчета отмерваха ритъма, масата дрънчеше и се тресеше, в светлината на свещите и факлите се вдигаше прах.

— По-бързо! — приканваше музикантите Искра. — По-живо!

Това вече не беше музика, това беше безумие.

— Танцувай, Фалка! Забрави за всичко!

Токче, връх на обувката, токче, връх на обувката, токче, крачка напред и подскок, извиване на гърба, юмруци върху хълбоците, токче, токче. Масата се тресе, светлината се люлее, тълпата се люлее, всичко се люлее, цялата плевня танцува, танцува, танцува… Тълпата крещи, Гиселхер крещи, Асе крещи, Мистле се смее, ръкопляска, всички ръкопляскат и тропат с крака, плевнята трепери, светът трепери. Светът? Какъв свят? Света вече го няма, не съществува нищо освен танца, танца… Токче, връх на обувката, токче… Лакътят на Искра… Жега… Вече свирят само цигулките, контрабасът, пищялките и гайдите, барабанистът само вдига и сваля палките, той вече е излишен, тактът се определя от тях, от Искра и Цири, от токчетата им, които люлеят масата и цялата плевня… Ритъмът е в тях, музиката е в тях, те са музиката. Тъмните коси на Искра танцуват над челото и върху раменете й. Струните на гуслата издават трескаво, огнено, издигащо се до най-високите регистри пеене. Кръвта пулсира в слепоочията.

Страст! Самозабрава!

„Аз съм Фалка. Винаги съм била Фалка. Танцувай, Искра! Пляскай, Мистле!“ Цигулките и гайдите завършват мелодията с рязък, висок акорд, Искра и Цири приключват танца си едновременно с тропване на токчетата, като лактите им си остават допрени. И двете дишат тежко, разгорещени, мокри, изведнъж се притискат една към друга, прегръщат се, дарявайки една на друга пот, топлина и щастие. Плевнята експлодира в единен вик, в ръкопляскане на десетки длани.

— Фалка, ти си дяволица! — Искра диша тежко. — Когато разбойничеството ни омръзне, ще тръгнем по света да заработваме като танцьорки.

Цири също диша тежко. Не е в състояние да изрече нито дума. Само се смее конвулсивно. По бузите й текат сълзи.

В тълпата изведнъж се разнася вик, възниква суматоха. Кайли блъска рязко един едър селянин, селянинът блъска Кайли, двамата се сборичкват, размахват се юмруци. Реф дотичва, в светлината на факлите проблясва кама.

— Не! Стойте! — извиква пронизващо Искра. — Никакви побоища! Това ще е нощ на танците! — Елфката хваща Цири за ръката, двете скачат на пода. — Музиканти, свирете! Който иска да покаже как умее да танцува — да заповяда при нас! Хайде, кой ще се осмели?

Контрабасът бучи монотонно, в бученето му се вплита протяжният вой на гайдите, а подир него — високият, див напев на гуслите. Селяните се смеят, побутват се, преодоляват колебанието си. Един, широкоплещест и светлокос, хваща Искра. Друг, по-млад и по-строен, се покланя неуверено на Цири. Цири гордо вирва глава, но веднага след това се усмихва покорно. Младежът я прегръща през талията, Цири слага ръце на раменете му. Докосването я пронизва като огнена стрела, изпълва я с пулсиращо желание.

— По-живо, музиканти!

Плевнята се тресе от виковете, вибрира в ритъма на мелодията.

Цири танцува.

Четвърта глава

ВАМПИРЪТ или упирът, е умрял човек, съживен от Хаоса. След като е загубил първия си живот, в. изживява втория си живот в нощно време. Излиза от гроба си на лунна светлина и може да се придвижва само под лунните лъчи; напада спящи девици или младежи, и пие сладката им кръв, без да ги буди.

„Physiologus“

Селяните погълнали големи количества чесън, и за по-сигурно си наслагали венци от чесън около вратовете. Някои, най-вече девойки, сложили по себе си цели глави чесън — където могли. Цялото село завоняло ужасно на чесън, селяните си мислели, че са в безопасност и упирът вече не може да им стори нищо. Огромно било изумлението им, когато упирът дошъл в полунощ и никак не се уплашил, а така започнал да се кикоти, че зъбите му заскърцали.

„Добре е — казал, — че сте си сложили подправки, защото смятам да ви ям, а подправеното месо ми е по-вкусно. Може още да се осолите и да си сложите пипер, не забравяйте и за горчицата.“

Силвестър Бугиардо,

„Liber Tenebrarum“, или „Книга на страшните, но истински случаи, неописвани от науката“

Луната свети, мъртвец лети.

Дрехата му — пляс, пляс.

Момиче, не те ли е страх?

Народна песен

Птиците, както винаги, изпревариха изгрева на слънцето, като разбудиха сивата и мъглива утринна тишина с взрив от цвърчене. Както винаги, първи се приготвиха за път мълчаливите жени от Кернов и децата им. Също толкова бърз и енергичен се оказа фелдшерът Регис, който се присъедини към компанията с бастун и кожена чанта, преметната през рамото. Останалата част от групата, която през нощта се беше занимавала с дестилираната течност, не беше толкова бодра. Утринният хлад беше разбудил и освестил гуляйджиите, но не беше успял да отстрани напълно последствията от действието на мандрагоровата ракия. Гералт се свести в ъгъла на колибата, с глава върху дрехата на Милва. Золтан и Лютичето, прегърнати, лежаха върху куп алраунови корени и така хъркаха, че висящите по стените връзки билки се поклащаха. Пърсифал се намери зад колибата, свит на кълбо в скорушови храсти, завит със сламената рогозка, която Регис използваше за бърсане на обувките. И петимата показваха ясни, макар и разнообразни признаци на умора и интензивно утоляваха жаждата си в ручея.

Обаче когато мъглата се разсея й кървавочервеното слънце пламна в короните на боровете и листака на Фен Кам, компанията вече беше на път и се придвижваше енергично сред могилите. Водеше Регис, следваха го Пърсифал и Лютичето, които си създаваха настроение, като пееха на два гласа баладата за трите сестри и железния вълк. Зад тях вървеше Золтан Чивай, водещ за юздата врания жребец. Джуджето беше намерило в двора на фелдшера чепата тояга от ясеново дърво и сега млатеше с нея всички менхири, покрай които минаваше, като при това пожелаваше на отдавна умрелите елфи вечен отдих, а седящият на рамото му Фелдмаршал Дуда се беше накокошинил и от време на време мърмореше неохотно, неразбираемо и като че ли не особено убедително.

Най-податлива на действието на дестилата се оказа Милва. Тя вървеше с видимо усилие, изпотена, бледа, зла като оса, и дори не отговаряше на чуруликането на момиченцето с плитките, което беше взела на седлото на врания си кон. Гералт не се опитваше да завърже разговор, още повече че и той не беше в най-доброто си настроение.

Мъглата, а също така напяваната с гръмки, но малко пресипнали гласове история за перипетиите на железния вълк и трите сестри доведоха до това, че пътниците се натъкнаха на група селяни абсолютно внезапно. Селяните ги бяха чули отдалеч и чакаха, без да се помръднат, между забитите в земята монолити, а сивите им кожуси служеха за прекрасна маскировка. Золтан Чивай за малко не взе един от тях за надгробен камък и едва не го халоса с тоягата.

— О-хо-хо! — извика той. — Извинявайте, хора! Не ви видях! Добър ден! Здравейте!

Десетината селяни промърмориха в нестроен хор нещо в отговор, като гледаха навъсено компанията. Държаха в ръцете си лопати, кирки и дълги един сажен заострени колове.

— Здравейте — повтори джуджето. — Предполагам, че сте от лагера при Хотла. Отгатнах ли?

Вместо отговор един от тях посочи коня на Милва.

— Вран е — каза той. — Виждате ли?

— Вран е — повтори друг и се облиза. — Наистина е вран. Точно какъвто ни трябва.

— А? — Золтан забеляза погледите и жестовете им. — Да, вран е. И какво от това? Нали това е кон, а не жираф, така че няма нищо чудно. Какво правите тук, на това гробище?

— А вие? — Селянинът изгледа компанията с неприязън. — Вие какво правите тук?

— Купихме тази земя. — Джуджето го погледна право в очите и удари с тоягата по един менхир. — И мерим с крачки да не са ни излъгали с някой акър.

— А ние ловим вомпир тук!

— Кого?

— Вомпир — повтори отчетливо първият от селяните, почесвайки челото си под втвърдилата се от мръсотия филцова шапка. — Някъде тук си е направил леговище, проклетникът. Издялахме трепетликови колове, ще намерим гада, ще го прободем, та повече да не стане!

— Имаме и светена вода, която ни даде жрецът! — извика друг от селяните, показвайки съд с вода. — Така ще го наредим кръвопиеца, че ще изчезне вовеки веков!

— Ха-ха! — каза Золтан Чивай с усмивка. — Както виждам, провеждате грижливо обмислен лов. Вампир, казвате? Е, имате късмет, добри хора. Защото ние си имаме в компанията специалист по вампирите…

Млъкна и изруга тихичко, защото вещерът го беше изритал здравата по кокалчето.

— Кой е видял този вампир? — попита Гералт, като направи знак на спътниците си да мълчат. — Откъде знаете, че трябва да го търсите тук?

Селяните си зашепнаха нещо.

— Никой не го е виждал — призна си най-накрая онзи с филцовата шапка. — Нито пък го е чувал. И как да го видиш, като лети нощем, в тъмнината? И как да го чуеш, като лети с прилепови криле, съвсем безшумно?

— Не сме виждали вомпира — добави друг. — Но имаше следи от страшните му дела. Откакто луната е в пълнолуние, всяка нощ убива някой от нашите. Вече разкъса двама на парчета. Една жена и едно дете. Страх и ужас! Вомпирът ги разкъсал и изпил цялата им кръв! Така че какво — трета нощ ли да чакаме в бездействие?

— Кой ви каза, че го е причинил точно вампир, а не друг звяр? И кой ви приучи да го търсите на гробището?

— Свещеният жрец ни каза. Учен и набожен човек, благодарни сме на боговете, че попадна в нашия лагер. Веднага се досети, че ни напада вомпир. За наказание, че сме изоставили молитвите и не правим приношения. Той сега се моли в лагера, а нас ни изпрати да търсим гроба, в който мъртвецът се крие през деня.

— Точно тук ли?

— А къде да търсим гроба, ако не на гробището? Пък и това е елфическо гробище, а всяко дете знае, че елфите са подла и безбожна раса, и че всеки втори елф след смъртта си бива прокълнат! Всичко лошо идва от елфите!

— И от бръснарите! — кимна сериозно Золтан. — Вярно е. Всяко дете го знае. Далеч ли е този лагер, за който говорите?

— О, наблизо е…

— Не им казвайте твърде много неща, отче Овшивуй! — промърмори един брадат селянин с коса до веждите, който вече беше проявил враждебност. — Дявол ги знае какви са, подозрителна шайка изглеждат. Е, да се хващаме за работа. Нека да дадат коня, а после да си вървят по пътя.

— Аха, светата истина — каза най-старият селянин. — Трябва да вършим работата, че времето си лети. Дайте ни коня. Този, врания. Трябва ни, за да намерим вомпира. Девойко, свали детето от седлото.

Милва, която през цялото време беше гледала равнодушно в небето, погледна към селянина и чертите на лицето й опасно се изостриха.

— На мен ли говориш, сельо?

— Точно на теб. Давай врания кон, че ни трябва.

Милва потърка изпотения си врат и стисна зъби, а уморените й очи придобиха напълно вълчо изражение.

— Каква е работата, хора? — усмихна се вещерът, опитвайки се да разведри напрегнатата ситуация. — За какво ви е конят, за който толкова любезно молите?

— А как иначе ще открием гроба на упира? Нали всички знаят, че гробището трябва да се обходи на вран кон, и където жребецът спре и повече не помръдне, там е заровен вомпирът. И тогава трябва да го изровим и да забием в него трепетликовия кол. Не се противете, защото вече ни е все едно. Трябва да получим този вран кон!

— А друг цвят не става ли? — попита дружелюбно Лютичето, подавайки на селянина юздата на Пегас.

— Не.

— Значи не ви е провървяло — каза през стиснатите си зъби Милва. — Защото няма да ви дам коня.

— Как така няма да ни го дадеш! Не чу ли какво ти казах, девойко? Важно е!

— За вас. Не и за мен.

— Има и компромисно решение — обади се меко Регис. — Както разбирам, госпожа Милва се ужасява от мисълта да даде коня си в чужди ръце…

— Точно така — каза стрелкинята и се изплю. — Само при мисълта за това се разтрепервам.

— Но за да бъде и вълкът сит, и агнето цяло — продължи спокойно фелдшерът, — нека госпожа Милва сама обходи некропола с врания кон.

— Няма да яздя из гробището като някоя глупачка…

— Никой не те и моли, девойко! — извика мъжът с коси до веждите. — За това трябва някой ловък мъжкар, а на жените мястото им е в кухнята при тенджерите. Е, разбира се, по-късно може да потрябва и девойката, защото против упирите са много полезни девическите сълзи — ако се опръска вомпир с тях, ще пламне като главня. Но сълзите трябва да са на чиста и недокосната още девойка. Ти не ми приличаш на такова момиче. Така че за нищо не си ни от полза.

Милва бързо пристъпи напред и с неуловимо движение изстреля десния си юмрук. Чу се трясък, главата на селянина отлетя назад — дебелият врат и брадичка се оказаха прекрасна мишена. Девойката пристъпи още веднъж и го удари по ребрата с основата на отворената си длан, влагайки в удара и силата на завъртането на бедрата и раменете си. Селянинът отстъпи, спъна се в собствените си цървули и стовари с трясък тила си върху близкия менхир.

— Сега виждаш за какво съм от полза — каза стрелкинята с треперещ от бяс глас, като разтриваше юмрука си. — И кой от нас е ловък, а на кого мястото му е при тенджерите. Няма нищо по-добро от юмручния бой — след него всичко става ясно. Който е ловък и мъжкар, той си остава на краката, който е слабак и глупак, се просва на земята. Права ли съм, селяци?

Селяните не бързаха да потвърждават, а зяпаха Милва с отворени уста. Онзи с филцовата шапка клекна до падналия и леко го плесна по бузата. Без никакъв ефект.

— Утрепан е — ахна той, вдигайки глава. — До смърт. Какво направи, девойко? Как можа да утрепеш човека?

— Не исках — прошепна Милва, като отпусна ръце и пребледня от ужас. А после направи нещо, което абсолютно никой не беше очаквал от нея.

Извърна се, олюля се, опря чело в менхира и бурно повърна.

* * *

— Какво му е?

— Леко сътресение на мозъка — отговори Регис, докато се изправяше и завързваше торбата си. — Черепът му е цял. Вече дойде на себе си. Помни какво се е случило, помни как се казва. Това е добре. Бурната реакция на госпожа Милва, за щастие, беше неоснователна.

Вещерът погледна към стрелкинята, която седеше на един камък наблизо и се беше вторачила в далечината.

— Тя не е деликатна госпожичка, податлива на подобен тип емоции — промърмори той. — Според мен причината е по-скоро в снощната ракия с беладона.

— Тя повръща и по-рано — отбеляза тихо Золтан. — Онзи ден, в ранни зори. Всички още спяха. Мисля, че е заради гъбите, които ядохме в Турлог. Мен също ме боля коремът два дни.

Регис погледна странно вещера изпод сивеещите си вежди, усмихна се загадъчно и се уви в черното вълнено наметало. Гералт се приближи към Милва.

— Как се чувстваш?

— Отвратително. Какво му е на селянина?

— Нищо страшно. Дойде в съзнание. Но Регис му забрани да става. Селяните ще направят люлка, ще я завържем между два коня и ще го откараме в лагера.

— Вземете моя вран кон.

— Взехме Пегас и дорестия. Те са по-кротки. Ставай, време е за път.

* * *

Сега увеличилата се компания приличаше на погребално шествие и се носеше в погребално темпо.

— Какво ще кажеш за техния вампир? — попита Золтан Чивай вещера. — Вярваш ли в тяхната история?

— Досега не съм видял убитите. Нищо не мога да кажа.

— Явна фантазия — отбеляза убедено Лютичето. — Селяните казаха, че убитите били разкъсани. А вампирите не разкъсват. Пробиват артерията и изпиват кръвта, като оставят два ясни белега от зъби. Жертвата често оцелява. Чел съм за това една специализирана книга. Там имаше и гравюри, изобразяващи следите от вампирски ухапвания върху шиите на девойки. Потвърди, Гералт.

— Какво да потвърдя? Аз не съм виждал такива гравюри. А и от девойки не разбирам особено много.

— Не бъди ехиден. Трябва да си виждал следи от вампирски ухапвания не веднъж или два пъти. Виждал ли си някога вампир да разкъсва жертвата си на парчета?

— Не. Такива неща не се случват.

— При висшите вампири — абсолютно никога — каза тихо Емиел Регис. — Доколкото ми е известно, по такъв начин не осакатяват хората също и алпите, катаканите, мулите, брусовете и носфератите. Затова пък фледерите и екимите се отнасят доста брутално с жертвите си.

— Браво! — Гералт го погледна с искрено възхищение. — Ти не пропусна нито един вид вампири. И не назова нито един от митичните видове, които ги има само в приказките. Наистина поразителни познания. Следователно не може да не знаеш, че екимите и фледерите никога не се срещат в нашите климатични условия.

— Тогава какво ще е? — изсумтя Золтан, размахвайки ясеновата тояга. — Кой тогава е разкъсал жената и момчето в нашите климатични условия? Да не са се разкъсали сами в пристъп на отчаяние?

— Списъкът от създания, способни да извършат такова нещо, е доста дълъг. Като се започне от глутница подивели кучета — често срещано във военни времена бедствие. Не можете да си представите на какво са способни такива кучета. Половината жертви, приписвани на чудовища на Хаоса, всъщност са дело на глутници подивели кучета.

— Значи изключваш чудовищата?

— Ни най-малко — това може да е стрига, харпия, гравейр, гул…

— Но не и вампир?

— По-скоро не.

— Селяните споменаха някакъв жрец — напомни Пърсифал Шутенбах. — Дали жреците разбират от вампири?

— Някои разбират от доста неща, по принцип си струва да се чуе мнението им. За съжаление това не се отнася за всичките.

— Особено не и за такива, които се влачат по горите с бежанците — изсумтя джуджето. — Това най-вероятно е някакъв мрачен горски отшелник. Насочил е експедицията на селяните към твоето гробище, Регис. Когато си събирал мандрагора по пълнолуние, никога ли не си забелязвал някакъв вампир? Дори малък? Дребен?

— Не, никога — усмихна се фелдшерът. — И в това няма нищо странно. Вампирът, както току-що чухте, лети в тъмнината с прилепови криле, съвсем безшумно. Не е трудно да го пропуснеш.

— И е лесно да го видиш там, където не е и никога не е бил — потвърди Гералт. — В младостта си неведнъж съм пилял време и енергия, за да преследвам привидения и рожби на предразсъдъци, видени и описвани от цяло село, начело с кмета. А веднъж живях два месеца в замък, уж обитаван от вампир. Нямаше вампир. Но поднасяха хубава храна.

— Но несъмнено си бил свидетел на случки, при които слуховете за вампири не са били безпочвени — каза Регис, без да поглежда вещера. — Тогава, предполагам, не си пропилявал времето и енергията си. Чудовището е загивало от твоя меч?

— Случвало се е.

— Така или иначе, на селяните им провървя — каза Золтан. — Мисля да почакам в лагера им Мънро Бруис и момчетата, а и на нас няма да ни е излишен малък отдих. Който и да е убил жената и момчето, лошо му се пише, щом в лагера ще има вещер.

— Е, след като стана въпрос за това — стисна устни Гералт, — много ви моля да не дрънкате наляво и надясно какъв съм и как се казвам. Молбата ми се отнася предимно за теб, Лютиче.

— Както желаеш — кимна джуджето. — Сигурно си имаш причини за това. Добре, че ни предупреди навреме, защото лагерът вече се вижда.

— И се чува — каза Милва, прекъсвайки дългото си мълчание. — От страх вдигат врява.

— Това, което чуваме ние — направи умна физиономия Лютичето, — е обичайната за бежански лагер симфония. Както винаги, написана за няколкостотин човешки гласа и не по-малко крави, овци и гъски. Соловите партии са в изпълнение на каращи се жени, хленчещи деца, кукуригащ петел, и, ако не се лъжа, магаре, на което са му мушнали бодил под опашката. Симфонията се нарича: „Човешко стълпотворение се бори за оцеляване.“

— Симфонията — отбеляза Регис, помръдвайки благородническия си нос, — както винаги е акустично-обонятелна. От борещото се за оцеляване стълпотворение се носи разкошната миризма на варено зеле, зеленчук, без който явно не е възможно да се издържи дълго. Характерен акцент върху общия мирис оставят ефектите от облекчаването на физиологичните нужди, извършвано на който където му падне, най-често в покрайнините на лагера. Никога не съм можел да разбера защо битката за оцеляване се изразява в нежелание да се копаят отходни ями.

— Да ви вземат дяволите с тези ваши учени дрънканици — ядоса се Милва. — Петдесет празни думи, когато са достатъчни и три: вони на лайна и зеле!

— Лайната и зелето винаги вървят в комплект — изрече дълбокомислено Пърсифал Шутенбах. — Едното задвижва другото. Перпетуум-мобиле.

* * *

Веднага щом навлязоха в шумния и вонящ лагер, между огнищата, фургоните и колибите, незабавно се превърнаха в център на вниманието на всички събрали се на това място бежанци, които бяха поне двеста, а може би и повече. Този интерес нарасна толкова бързо и толкова много, че направо беше трудно за вярване: изведнъж някой извика, някой изрева, някой се хвърли на врата на друг, един започна да се кикоти диво, а друг — не по-малко диво да ридае. Настана голяма суматоха. От какофонията от мъжки, женски и детски крясъци беше трудно да се разбере за какво става въпрос, но най-накрая всичко се изясни. Две от пътуващите с тях жени от Кернов намериха в лагера своите мъж и брат, за които вече си мислеха, че са загинали или безследно изчезнали в избухналата война. Радостта и сълзите нямаха край.

— Нещо толкова банално и мелодраматично — изрече с увереност Лютичето, сочейки трогателната сцена — може да се случи само в реалния живот. Ако се опитам да завърша по този начин някоя от баладите си, ще ме вземат на подбив.

— Несъмнено — потвърди Золтан. — Обаче такива баналности радват. На сърцето ти олеква, когато виждаш, че съдбата дарява на някой нещо, вместо да му отнема. Е, поне жените ни се махнаха от главата. Водихме ги, водихме ги — и успяхме да ги доведем. Да вървим, няма защо да стоим повече тук.

Вещерът искаше да поостанат още малко, като се надяваше, че някоя от жените ще благодари поне с думи на джуджето. Но веднага размисли, защото нямаше никакви изгледи това да стане. Зарадваните от срещата жени изобщо забравиха за тяхното съществуване.

— Какво чакаш? — стрелна го с поглед Золтан. — Да ни обсипят с цветя? Да вървим, няма какво да правим повече тук.

— Прав си.

Не успяха да стигнат далеч. Спря ги тънко гласче. Догони ги луничавото момиченце с плитките. Беше запъхтяна и стискаше в ръцете си голям букет полски цветя.

— Благодаря ви, че спасихте мен, братчето ми и мама — изписука тя. — Че бяхте добри към нас, и изобщо — за всичко. Набрах цветя за вас.

— Благодаря — каза Золтан Чивай.

— Вие сте добри — добави момичето, захапвайки връхчето на плитката си. — Изобщо не вярвам на това, което говори стринка. Вие изобщо не сте проклети подземни дребосъци. Ти не си сивокосо адско изчадие, а ти, чичо Лютиче, изобщо не си писклив пуяк. Не е права стринка. А ти, лельо Мария, не си никаква разбойничка с лък, а просто леля Мария, и аз те обичам. За теб откъснах най-хубавите цветя.

— Благодаря — каза Милва с леко променен глас.

— Всички благодарим — добави Золтан. — Ей, Пърсифал, проклет подземен дребосък, дай на детето нещо на прощаване. Не се ли намира в джоба ти някое излишно камъче?

— Намира се. Дръж, госпожичке. Това е силикат на берилий и алуминий, популярно наричан…

— Изумруд — довърши джуджето. — Не обърквай детето, така или иначе няма да запомни.

— Колко е красив! Зеленичък! Много благодаря, много!

— Със здраве да си играеш!

— И да не го загубиш — промърмори Лютичето. — Това камъче струва колкото малка ферма.

— О, стига. — Золтан прикрепи към шапката си полученото от момичето букетче синчец. — Камъче като камъче. Бъди здрава, малката. А ние да тръгваме, ще седнем някъде при брода и ще изчакаме Бруис, Язон и другите. Трябва да пристигнат всеки момент. Странно е, че толкова дълго не се появяват. Забравих да им взема картите, по дяволите! Обзалагам се, че са седнали някъде и играят гвинт!

— Трябва да нахраним конете — каза Милва. — И да ги напоим. Да вървим към реката.

— Може и за нас да се намери някаква топла храна — добави Лютичето. — Пърсифал, разходи се из лагера и вкарай в употреба носа си. Да похапнем там, където готвят най-вкусно.

Леко се учудиха, когато видяха, че пътят към реката е преграден и под охрана. Застаналите на стража селяни поискаха по един грош за всеки кон. Милва и Золтан се вбесиха, но Гералт, който не искаше да стават скандали и да се вдига шум, ги успокои, а Лютичето даде намерените на дъното на джоба му монети.

Скоро се появи Пърсифал Шутенбах, навъсен и ядосан.

— Намери ли храна?

Гномът се изсекна и избърса пръстите си във вълната на минаващите наблизо овци.

— Намерих, само не знам дали ще ни стигне. Тук за всичко искат пари, а цените си ги бива! Брашното и булгурът са по крона за един фунт. Една чиния супа е два нобла. Едно гърне уловени в Хотла змиорки струва толкова, колкото в Дилинген — фунт пушена сьомга…

— А фуражът за конете?

— Една порция овес — един талер.

— Колко? — избухна джуджето. — Колко?

— Колкото — толкова — промърмори Милва. — Питай конете колко… Ще изпопадат, ако ги накараме да пасат трева. Впрочем тук няма и трева.

Не можеше да се спори с очевидни факти. Не помогна и бурното пазарене със собственика на овците. Селянинът обра всички останали пари на Лютичето, получи няколко ругатни от Золтан, но изобщо не се впечатли. А конете охотно завряха муцуни в торбите с фураж.

— Проклети грабители! — негодуваше джуджето, изливайки яда си с удари на тоягата по колелата на фургоните, покрай които минаваха. — Чудно как все още позволяват да се диша тук безплатно, а не искат по половин грош за вдишване. Или по петарка за дишане на едро!

— Висшите физиологични потребности са оценени подобаващо — отбеляза напълно сериозно Регис. — Виждате ли тази разпъната върху колове палатка? И селянинът, който стои до нея? Той търгува с прелестите на собствената си дъщеря. Цената е по договаряне. Току-що видях как прие една кокошка.

— Не виждам добри изгледи за вашата раса, хора — изрече навъсено Золтан Чивай. — Всяко разумно същество на този свят, когато попадне в беда, недоимък и нещастие, се присъединява към събратята си, защото заедно се преживяват по-леко трудните времена — ближните си помагат взаимно. А при вас, хора, всеки само гледа как да се възползва от чуждата беда. Когато има глад, не разделя храната си с гладния, а само гледа как да изяде по-слабия. Такова поведение е обяснимо при вълците, защото позволява да оцелее най-силният и най-здравият. Но при разумните същества такъв естествен подбор обикновено позволява да оцелеят и да командват най-големите подлеци. Сами си направете изводите и прогнозите.

Лютичето възрази рязко, привеждайки познатите му случаи за още по-големи корист и кожодерство при джуджетата, но Золтан и Пърсифал го надвикаха, като едновременно и гръмко издадоха с уста продължителни звуци, имитиращи пускането на газове — с което на езиците на всички раси се изразява пренебрежение към аргументите на опонента. Краят на кавгата беше сложен от неочакваната поява на група селяни, предвождана от познатия им вече от лова на вампира старец с филцова шапка.

— Ние относно Цървула — каза един от селяните.

— Не купуваме — изрекоха в един глас джуджето и гномът.

— Става въпрос за оня, дето му разбихте главата — бързо поясни друг селянин. — Решили сме да го женим.

— Нямам нищо против — каза ядосано Золтан. — Пожелавам му всичко най-хубаво по новия жизнен път. Здраве, щастие, благополучие.

— И много малки цървулчета — добави Лютичето.

— Еее, господа — възкликна селянинът. — На вас ви е смешно, но как сега ще го оженим? При положение, че след като му разбихте кратуната, съвсем оглупя, не различава деня от нощта?

— Е, не е толкова зле — промърмори Милва, гледайки в земята. — Струва ми се, че вече е по-добре. Много по-добре, отколкото след като получи раната.

— Не знам как е бил Цървула, след като е получил раната — възрази селянинът. — Но видях как сега стои пред един стърчащ теглич и му обяснява колко красива девойка е. Какво има да се говори повече? Ще кажа накратко: трябва да платите кръвнина за него.

— Какво?

— Когато рицар убие селянин, трябва да плати кръвнина за него.

— Аз не съм рицар! — изрева Милва.

— Това първо — подкрепи я Лютичето. — Второ, онова беше нещастен случай. Трето, Цървула е жив, значи не може да става и дума за кръвнина, а най-много за компенсация. И четвърто, нямаме пари.

— Тогава дайте ни конете.

— Да, бе. — Очите на Милва се присвиха зловещо. — Сигурно си откачил, сельо. Не те съветвам да настояваш.

— Ма-а-амка ти! — изврещя Фелдмаршал Дуда.

— Точно на място се изказа птицата — изрече провлачено Золтан Чивай, потупвайки затъкната в колана му тояга. — Знаете ли, господа земеделци, и аз нямам много добро мнение за майките на личности, които мислят само как да припечелят, дори и за сметка на разбитата глава на приятеля си. Махайте се оттук, хора. Ако си тръгнете незабавно, обещавам, че няма да ви гоня.

— Щом не искате да платите, нека висшата власт си каже мнението.

Джуджето изскърца със зъби и вече посягаше към тоягата си, но Гералт го хвана за лакътя.

— По-спокойно. Така ли смяташ да разрешиш проблема? Като ги избиеш?

— Защо пък сега да ги избивам? Достатъчно ще е да ги осакатя.

— Стига вече, по дяволите! — изсъска вещерът, след което се обърна към селяните: — Кой тук е висшата власт, за която говорите?

— Старейшината на лагера, Хектор Лабс, кметът на опожарената Бреза.

— Отведете ни при него. Ще се договорим някак.

— Той е зает сега — каза селянинът. — Съди една магьосница. Ето, виждате ли тълпата под онзи клен? Хванали са вещица, която е била в съучастие с вомпира.

— Пак този вампир — разпери ръце Лютичето. — Чувате ли ги? Пак своето си знаят. Когато не разкопават гробове, ловят вещици, съучастнички на вампири. Хора, а може би вместо да орете, сеете и жънете, е трябвало да станете вещери?

— Лесно ви е да се шегувате — каза селянинът. — Много смешно! Но тук има жрец, а жреците знаят по-добре от вещерите. Жрецът каза, че вомпирите винаги вършат делата си в съучастие с магьосница. Магьосницата призовава упира и му посочва жертвата, а на всички останали им замъглява погледа, за да не видят нищо.

— И се оказа, че наистина е така — добави друг. — Отгледали сме сред нас коварна вещица. Но жрецът разпозна магиите й и сега ще я изгорим.

— Че как иначе — рече вещерът. — Е, какво пък, да хвърлим поглед на този ваш съд. И да поговорим с господин старейшината за нещастния случай, претърпян от клетия Цървул. Да помислим за някое подходящо решение. Нали така, Пърсифал? Обзалагам се, че в някой от джобовете ти ще се намери още едно камъче. Водете ни, хора.

Процесията потегли към разлистения клен, под чиито клони наистина гъмжеше от възбудени хора. Вещерът поизостана малко и се опита да заговори един от селяните, който изглеждаше относително нормално.

— Каква е тази магьосница, която сте хванали? Наистина ли се занимава с магия?

— Ех, господине — отвърна селянинът, — нищо не знам. Тази девойка е приходяща, чужда. Според мен не й е съвсем наред главата. Голяма жена, а все с децата си играеше, и самата беше като дете — като я попиташ нещо, не може да каже нито дума. Но аз нищо не знам. Всички разправят, че мърсувала с вампира и правела магии.

— Всички освен арестуваната — каза тихо крачещият до вещера Регис. — Но когато я питат, не казва нито дума. Така смятам.

Нямаше достатъчно време за по-подробно обсъждане, защото се приближиха до клена. Тълпата ги пропусна, наистина, не без помощта на Золтан и ясеновата му тояга.

За ритлата на отрупана с чували каруца беше завързана за широко разтворените си ръце девойка на шестнайсет години. Тя едва докосваше земята с пръстите на краката си. В момента, в който групата се приближи, тъкмо съдираха ризата от кльощавите й рамене, на което завързаната реагира с въртене на очите и глупава смесица от кикотене и плач.

Точно до нея беше разпален огън. Някой грижливо подухваше въглените, друг беше хванал с клещи подкова и я нагряваше в жарта. Над тълпата се носеха възбудените вопли на жреца.

— Подла магьоснице! Безбожна жено! Признай истината! Погледнете я само, хора, опила се е с някаква дяволска билка! Вижте я!

Жрецът беше мършав, лицето му беше сухо и тъмно като пушена риба. Черната дреха висеше на него като на кол. На гърдите му проблясваше свещен символ. Гералт не можеше да разпознае божеството, впрочем той и не разбираше от тези неща. Бързо разрастващият се в последно време пантеон не го интересуваше особено много. Обаче жрецът несъмнено принадлежеше към някоя от най-новите религиозни секти. По-старите се занимаваха с по-сериозни неща от хващането на девойки, разпъването им върху каруца и насъскването на суеверната тълпа срещу тях.

— От самото начало на историята жената е била и си остава приют за всичкото зло! Оръдие на Хаоса, съучастница в заговорите против света и рода човешки! Жената се ръководи само от телесното сладострастие! Ето защо служи с такава охота на демоните — за да може да задоволи ненаситната си похот!

— Сега ще узнаем повече за жените — промърмори Регис. — Това е фобия в чистата си, клинична форма. Сигурно на светия човек често му се присънва vagina dentata[66].

— Обзалагам се, че е много по-зле — промърмори Лютичето. — Залагам си главата, че дори наяве си мечтае за най-обикновена, беззъба вагина. И семето го е ударило в главата.

— А недоразвитото девойче ще плати за това.

— Ако не се намери някой, който да спре чернодрехия глупак.

Лютичето погледна многозначително и с надежда вещера, но Гералт извърна поглед.

— А на какво, ако не на женските магии, се дължат всичките ни настоящи проблеми? — продължаваше да вика жрецът. — Та нали не някой друг, а магьосничките предадоха кралете на остров Танед и организираха покушение срещу краля на Редания? Та нали не някой друг, а елфическата вещица от Дола на Блатхан насъсква срещу нас „катериците“? Сега виждате до какви беди ни доведе доверието в магьосничките! Толерирането на проклетите им дейности! Затварянето на очите пред техните своеволия, пред високомерието им, пред богатствата им! А кой е виновен за това? Кралете! Самонадеяните ни управници се отрекоха от боговете, отстраниха жреците, отнеха им длъжностите и местата в съветите, а омразните магьоснички обсипаха с почести и злато! И сега виждаме последствията!

— Аха! Ето какво се крие зад вампира — обади се Лютичето. — Грешиш, Регис. Тук става въпрос за политика, не за вагини.

— И за пари — добави Золтан Чивай.

— Истина ви казвам — извика жрецът, — преди да се вдигнем на борба с Нилфгард, трябва да очистим от тези отвратителни неща собствения си дом! Да изгорим тази язва с нажежено желязо! Да я изчистим с огън! Онези, които се занимават с магьосничество, не бива да остават живи!

— Няма да позволим! Тази — на кладата!

Завързаната за каруцата девойка се закикоти истерично и започна да върти очи.

— Чакай, чакай малко — отговори мълчалият до момента навъсен селянин с огромен ръст, около когото се беше събрала група от няколко безмълвни мъже и намръщени жени. — Досега чухме само викове. Всеки може да крещи, дори и гаргите. От вас, светия човек, се очаква да получим повече уважение, отколкото от някоя гарга.

— Съмнявате ли се в думите ми, старейшина Лабс? В думите на един жрец?

— В нищо не се съмнявам. — Гигантът се изплю на земята и подръпна нагоре грубите си панталони. — Това момиче е сираче и скитница, не ми е никаква. Ако се окаже, че е била в сговор с вампира, вземете я и я убийте. Но докато съм старейшина на този лагер, аз ще наказвам виновните. Ако искате да бъде наказана, първо ми покажете доказателство за вината й.

— Ще покажа! — извика жрецът и даде знак на слугите си — същите, които допреди малко нагорещяваха подковите в Огъня. — На всички ви ще покажа! На вас, Лабс, и на всички останали!

Слугите изнесоха иззад каруцата и оставиха на земята малко зацапано котле с дръжка.

— Ето го доказателството! — извика жрецът, като прекатури котлето с ритник. На земята лисна рядка течност и върху пясъка останаха парчета морков, лентички от неизвестно растение и няколко мънички костички.

— Вещицата е варила магическа отвара! Еликсир, благодарение на който да може да лети във въздуха! При своя любовник, вампира, за да общува с него и да замислят следващите си престъпления! Познавам магьосническите дела и методи, знам от какво е тази отвара! Магьосницата е варила жива котка!

Тълпата ахна от възмущение.

— Ужас — потрепери Лютичето. — Да вари живо същество? Беше ми жал за девойката, но е отишла твърде далеч…

— Затваряй си устата — изсъска Милва.

— Ето го доказателството! — извика жрецът, като извади от локвата, над която се вдигаше пара, една костица. — Това е неопровержимо доказателство! Котешка кост!

— Това е птича кост — изрече студено Золтан Чивай, присвивайки очи. — Както ми се струва, на сойка или гълъб. Девойката си е сварила супа — и това е всичко.

— Мълчи, дребосък-неверник! — избухна жрецът. — Не кощунствай, защото боговете ще те накажат чрез ръцете на набожните хора! Твърдя, че това е отвара от котка!

— От котка! Несъмнено от котка! — закрещяха наобиколилите жреца селяни. — Девойката имаше котарак! Черен котарак! Всички са го виждали! Навсякъде ходеше с нея. А къде е сега този котарак? Няма го! Значи е сварен!

— Сварила го е! Сварила го е на отвара!

— Така е! Магьосницата е сварила котарака на отвара!

— Няма нужда от друго доказателство! Вещицата — на кладата! Но първо — изтезания! Нека си признае всичко!

— Ма-а-амка му! — изкрещя Фелдмаршал Дуда.

— Жалко за котарака — обади се изведнъж на висок глас Пърсифал Шутенбах. — Хубаво зверче беше, дебеличко. Кожата му беше като антрацит, очите — като два хризоберила, мустаците — дълги, а опашката — дебела като разбойническа тояга! Като нарисуван беше котакът! Сигурно доста мишки е изтребил!

Селяните млъкнаха.

— А вие откъде знаете, господин гном? — попита някой. — Откъде знаете как изглеждаше котаракът?

Пърсифал Шутенбах се изсекна и избърса пръсти в крачола си.

— Защото седи ей там, на каруцата. Зад гърбовете ви.

Селяните се обърнаха като по команда, забърбориха, вторачили се в седналия върху един вързоп котарак. А той, без да обръща внимание на всеобщия интерес, вдигна задната си лапа и се зае съсредоточено да излизва задника си.

— Ето, че се видя — каза сред пълната тишина Золтан Чивай, — че вашето сигурно доказателство е под опашката на котарака, свети човече. Какво друго доказателство имате? Може би котка? Добре би било да се съберат, да се размножат, и нито един гризач няма да смее да мине на една стрела разстояние от хамбара.

Няколко селяни се изкикотиха, няколко други, включително и старейшината Хектор Лабс, открито избухнаха в смях. Жрецът почервеня.

— Ще те запомня, богохулнико! — извика той, сочейки джуджето. — Безбожно джудже! Създание на мрака! Откъде се взе тук? Може и ти да си в таен заговор с вампира? Почакай, като накажем вещицата, ще разпитаме и теб! Но първо ще съдим магьосницата! Подковите вече са върху въглените, да видим каква песен ще запее грешницата, когато противната й кожа засъска. Гарантирам ви, че сама ще си признае за престъпното магьосничество. А като си признае, ще трябва ли друго доказателство?

— Ще трябва, ще трябва — каза Хектор Лабс. — Защото и на вас, свети човече, ако ви сложим нагорещените подкови на петите, сигурен съм, че ще си признаете дори и за греховни отношения с кобила. Пфу! Уж сте божи човек, а говорите като кучкар!

— Да, божи човек съм! — изкрещя жрецът, надвиквайки засилващия се шум. — Във вярата в бога е справедливостта, наказанието и отмъщението! И в божия съд! Нека вещицата се изправи пред божия съд! Божият съд…

— Прекрасна идея! — прекъсна го гръмко вещерът, пристъпвайки пред тълпата.

Жрецът го измери със злобен поглед. Селяните престанаха да шумят и загледаха с отворени уста.

— Божият съд — започна Гералт в настаналата абсолютна тишина — е нещо сигурно и напълно справедливо. Ордалиите[67] са признати наравно със светските съдилища и си имат свои правила. Правилата гласят, че когато са обвинени жена, дете, старец или непълноценен човек, пред съда може да се изправи техен защитник. Нали така, господин старейшина Лабс? Обявявам се за защитник. Оградете мястото. Който е сигурен във вината на тази девойка и не се бои от божия съд, нека да излезе на бой срещу мен.

— Ха! — възкликна жрецът, без да откъсва поглед от него. — Не е ли твърде хитро, непознати господине? Предизвикваш ме на двубой? От пръв поглед се вижда, че си главорез и разбойник. На твоя бандитски меч ли искаш да се довери божият съд?

— Ако мечът не ви харесва, ваша святост — изрече бавно Золтан Чивай, заставайки до Гералт, — и ако този господин не ви подхожда, може би аз ще съм подходящ? Моля, нека обвинителят на тази девойка да се изправи срещу мен на бой с тояги…

— Или срещу мен на стрелба с лъкове. — Милва, присвила очи, също пристъпи до Гералт. — По една стрела от сто крачки разстояние.

— Виждате ли, хора, колко бързо се увеличават защитниците на вещицата? — извика жрецът, после се обърна и изкриви лице в хитра усмивка. — Добре, негодници, допускам до ордалия и трима ви. Нека се извърши съд божи, нека се установи вината на вещицата и същевременно да проверим вашата невинност! Но не с меч, тояга, копие или стрели! Казвате, че познавате правилата на божия съд? Е, и аз ги знам. Ето ги подковите, нажежени до бяло. Изпитание с огън! Хайде, защитници на магиите! Който извади подковата от огъня и ми я донесе, без по него да останат следи от огъня, той ще докаже, че вещицата е невинна. Ако божият съд покаже нещо друго, смърт и за вас, и за нея. Аз казах!

Изпълненото с неприязън мърморене на старейшината Лабс и групата му беше заглушено от възторжените викове на множеството, събрало се около жреца и предвкусващо великолепно развлечение и зрелище. Милва погледна към Золтан, Золтан — към вещера, вещерът — към небето и после към Милва.

— Вярваш ли в боговете? — попита той тихо.

— Вярвам — промълви стрелкинята, гледайки въглените в огъня. — Но не мисля, че би им се искало да се занимават с горящи подкови.

— От огъня до този кучи син има само три крачки — процеди през стиснатите си зъби Золтан. — Някак си ще издържа, работил съм в леярна… Но се молете за мен на тези ваши богове…

— Момент. — Емиел Регис сложи ръка върху рамото на джуджето. — Изчакайте с молитвите.

Фелдшерът се приближи до огъня, поклони се на жреца и зрителите, бързо се наведе и пъхна ръка между горещите въглени. Тълпата ахна в един глас. Золтан изруга. Милва се вкопчи в рамото на Гералт. Регис се изправи, погледна спокойно в нагорещената до бяло подкова, която държеше в ръката си, и бавно тръгна към жреца. Онзи отстъпи, но се натъкна на застаналите зад гърба му селяни.

— Нали това имахте предвид, уважаеми, ако не се лъжа? — попита Регис, вдигайки подковата. — Изпитание с огън? Ако да, то мисля, че божият съд се извърши и присъдата е еднозначна. Девойката е невинна. Защитниците й са невинни. И аз, представете си, също съм невинен.

— По… по… покажете си ръката — избоботи жрецът. — Дали не е изгорена…

Фелдшерът се усмихна по обичайния за него начин, без да си разтваря устните, после сложи подковата в лявата си ръка, и показа дясната, напълно здрава, първо на жреца, после, вдигайки я високо, и на всички останали. Тълпата зашумя.

— Чия е тази подкова? — попита Регис. — Нека собственикът й си я вземе.

Никой не се обади.

— Дяволска работа! — изкрещя жрецът. — Ти самият или си магьосник, или си въплъщение на дявола.

Регис хвърли подковата на земята и се извърна.

— Тогава извършете екзорсизъм върху мен — каза той студено. — Заповядайте. Но божият съд вече се извърши. А аз съм чувал, че оспорването на резултата от ордалий е ерес.

— Умри, пропадни вдън земя! — изкрещя жрецът, размахвайки пред носа на фелдшера амулет, докато правеше кабалистични жестове с другата си ръка. — Върни се в бездната на пъкъла, дяволе! Нека земята под теб се разтвори…

— Достатъчно! — извика разярено Золтан. — Хей, хора! Господин старейшина Лабс! Смятате ли да продължавате да гледате това безобразие? Смятате ли…

Гласът на джуджето беше заглушен от див крясък.

— Нилфга-а-ард!

— Конници от запад! Конници! Нилфгард напада! Който може, да се спасява!

Лагерът мигновено беше обхванат от паника. Селяните започнаха да скачат от фургоните и да излизат от палатките, като се сблъскваха помежду си и падаха на земята. Всеобщият им рев се понесе към небесата.

— Конете ни! — извика Милва, проправяйки си път с юмруци и ритници. — Конете ни, вещерю! След мен, бързо!

— Гералт! — извика Лютичето. — Помощ!

Тълпата ги раздели, разкъса групата им, мигновено отнесе Милва със себе си. Гералт, хванал Лютичето за яката, не позволи да го повлекат, защото навреме се вкопчи в каруцата, на която беше завързана обвинената в магьосничество девойка. Но каруцата изведнъж се разтресе и се отмести от мястото си, а вещерът и поетът се строполиха на земята. Девойката започна да мята глава и да се смее истерично. С отдалечаването на каруцата смехът утихна и се изгуби сред всеобщия рев.

— Ще ни стъпчат! — изкрещя лежащият на земята трубадур. — Ще ни смажат! Помо-о-ощ!

— Ма-а-амка му! — изкрещя отнякъде Фелдмаршал Дуда.

Гералт вдигна глава, изплю пясъка от устата си и видя страшно смешна сцена.

Към всеобщата паника не се бяха присъединили само четири личности, една от които — не по своя воля. Това беше жрецът, който беше хванат с желязна хватка за шията от старейшината Хектор Лабс. Двамата други бяха Золтан и Пърсифал. Пърсифал с бързо движение скъса отзад дрехата на жреца, а въоръженото с клещи джудже измъкна от огъня една нагорещена подкова и я пусна в панталоните на светия мъж. Освободеният от хватката на Лабс жрец се понесе като комета с димяща опашка, а викът му потъна в рева на тълпата. Гералт видя как старейшината, гномът и джуджето понечиха да се поздравят с удачния ордалий, когато върху тях връхлетя поредната вълна от панически бягащата тълпа. Всичко потъна в кълба от прах, вещерът не виждаше нищо, а и нямаше време да гледа — той се занимаваше с Лютичето, който сега беше повален от блъснала се в него свиня. Когато Гералт се наведе, за да вдигне поета, върху гърба му се стовари ритлата на минаващата покрай тях каруца. Тежестта го притисна към земята, и преди да успее да отхвърли от себе си ритлата, по нея се изтърколиха поне петнайсет души. Когато най-накрая успя да се освободи, наблизо с грохот и трясък се преобърна друга каруца, от която върху вещера се стовариха три чувала брашно, струващо по крона за фунт. Чувалите се скъсаха и светът потъна в бял облак.

— Ставай, Гералт! — крещеше трубадурът. — Ставай, по дяволите!

— Не мога — простена заслепеният от скъпоценното брашно вещер, хванал се за пронизаното от болка коляно. — Спасявай се, Лютиче…

— Няма да те изоставя!

От западната страна на лагера долитаха ужасни викове, примесени със звънтенето на подковани копита и цвиленето на коне. Ревът и грохотът изведнъж се усилиха и към тях се прибави грохотът на желязо, удрящо се в желязо.

— Битка! — извика поетът. — Те се бият!

— Кой? С кого? — С резки движения Гералт се опитваше да изчисти лицето си от брашното и плявата. Наблизо нещо гореше, обхванаха ги горещина и кълба от лютящ дим. Тропотът на копита се усили, земята затрепери. Първото, което видя в облаците от прах, бяха краката на десетки носещи се в галоп коне. Навсякъде наоколо. Той превъзмогна болката.

— Под каруцата! Скрий се под каруцата, Лютиче, защото ще ни стъпчат!

— Не мърдай… — простена притиснатият към земята поет. — Лежи… Казват, че никой кон не би настъпил лежащ човек…

— Не съм сигурен, че всички коне са слушали за това — въздъхна Гералт. — Под каруцата! Бързо!

В този момент един от конете, който не беше чувал това човешко поверие, го ритна отстрани в главата. Пред очите на вещера избухнаха в червено и златисто всички съзвездия на небосвода, а малко след това непрогледен мрак покри земята и небето.

* * *

Плъховете наскачаха, разбудени от протяжен вик, прераснал в многократно ехо по стените на пещерата. Асе и Реф се хванаха за мечовете, Искра заруга гласно, защото си удари главата в един скален издатък.

— Какво има? — извика Кайли. — Какво стана?

В пещерата цареше мрак, макар и навън да грееше слънце — Плъховете си отспиваха за нощта, прекарана на седлата, в опит да избягат от преследвачите си. Гиселхер пъхна факлата в жарта, разпали я, вдигна я и се приближи до мястото, където спяха Цири и Мистле — както винаги отдалечени от останалите. Цири седеше с наведена глава, а Мистле я беше прегърнала.

Гиселхер вдигна факлата по-нависоко. Приближиха се и останалите. Мистле покри с кожата голите рамене на Цири.

— Чуй ме, Мистле — изрече сериозно главатарят на Плъховете. — Никога не се намесвам в това, което вие двете правите в леглото си. Никога не съм ви направил неприятна или подигравателна забележка. Винаги съм се старал да гледам в друга посока и да се правя, че нищо не съм видял. Това си е ваша работа и не засяга никой друг, докато се върши дискретно и тихо. Но сега малко прекалихте.

— Не ставай глупав! — избухна Мистле. — Да не си мислеше, че… Момичето крещеше насън! Сънуваше кошмар!

— Не ми викай. Фалка?

Цири кимна.

— Толкова страшен ли беше този сън? Какво сънува?

— Остави я на мира!

— Млъквай, Мистле. Фалка?

— Един човек, когото някога познавах — изрече с усилие Цири — беше премазан от коне. Копита… Чувствах как ме мачкат… Усещах болката му… Главата и коляното… Все още ме болят. Извинявайте. Събудих ви.

— Не се извинявай. — Гиселхер погледна към стиснатите устни на Мистле. — Ние трябва да ти се извиним. А сънят? Нещо, което може да се присъни на всеки. На всеки.

Цири затвори очи. Не беше сигурна, че Гиселхер е прав.

* * *

Дойде на себе си от нечий ритник.

Лежеше, облегнал глава на колелото на преобърната каруца, до него се беше превил Лютичето. Оказа се, че го е изритал войник със стегнат кафтан и кръгъл шлем. До него стоеше друг войник. И двамата държаха за юздите коне, окичени с арбалети и щитове.

— Тия мелничари ли са, по дяволите?

Вторият войник сви рамене. Гералт видя, че Лютичето не откъсва поглед от щитовете. Самият той също отдавна беше забелязал лилиите върху тях. Гербът на кралство Темерия. Същите знаци носеха и другите конни стрелци, които гъмжаха наоколо. Повечето се занимаваха с хващане на конете и с ограбване на труповете, които бяха облечени предимно с нилфгардски черни наметала.

Лагерът си оставаше димяща руина след щурма, но вече започваха да се появяват селяни, които бяха оцелели и не бяха избягали твърде далече. Конните стрелци с темерийските лилии ги събираха накуп, подвикваха им.

Милва, Золтан, Пърсифал и Регис не се виждаха никъде.

Наблизо седеше героят от неотдавнашния процес срещу магията, черният котарак, и гледаше равнодушно към Гералт със зелените си очи. Вещерът леко се учуди — обикновено котките не понасяха присъствието му. Но нямаше време да размишлява над странното явление, защото един от войниците го побутна с дръжката на копието си.

— Ставайте, и двамата! А, белокосият има меч!

— Хвърли оръжието! — извика другият, правейки знак на останалите. — Мечът на земята, по-бързо, че ще те пробода!

Гералт изпълни нареждането. Главата му кънтеше.

— Какви сте вие?

— Пътници — каза Лютичето.

— Да бе — изсумтя войникът. — Пътувате към къщи? Избягали сте изпод знамената и сте хвърлили отличителните цветове? В този лагер има много такива пътници, които са се изплашили от Нилфгард и на които не им се е усладил войнишкият хляб! Има и наши стари познати! От нашата войска!

— Тези пътници сега ги очаква друг път — добави вторият войник. — Кратък! Нагоре, към клоните!

— Ние не сме дезертьори! — извика поетът.

То ще се види какви сте. Началството ще разгледа въпроса.

От кръга конни стрелци се отдели малък отряд лека кавалерия, предвождан от няколко тежковъоръжени войници с ризници и пищни украси от пера върху шлемовете.

Лютичето се вгледа в рицарите, отръска се от брашното и приведе в ред дрехите си, после си плю на дланите и приглади разрошените си коси.

— Ти, Гералт, мълчи — предупреди той. — Аз ще водя преговорите. Това са темерийски рицари. Разбили са нилфгардците. Няма да ни направят нищо. Знам как да разговарям с такива. Трябва да им се покаже, че си нямат работа с кой да е, а с равни на тях.

— Лютиче, умолявам те…

— Не се притеснявай, всичко ще бъде наред. Потрошил съм си ченето от разговори с рицари и дворяни, половината Темерия ме познава. Хей, направете път, слуги, разпръснете се! Трябва да говоря с господарите ви!

Войниците се спогледаха объркано, но отдръпнаха копията си и отстъпиха. Лютичето и Гералт тръгнаха към рицарите. Поетът крачеше гордо, с надуто изражение, което не си пасваше особено с раздрания му, омазан с брашно кафтан.

— Стой! — извика му един от войниците с ризниците. — Нито крачка повече! Какви сте вие?

— А на кого трябва да отговоря? — Лютичето сложи ръце на хълбоците си. — И защо? Кои сте вие, че задържате невинните пътници?

— Тук не задаваш въпросите ти, дрипльо! А отговаряш на тях!

Трубадурът наведе глава настрани и погледна към гербовете, украсяващи щитовете и туниките на рицарите.

— Три червени сърца върху златисто поле — отбеляза той. — Следователно вие сте Аубри. Отгоре на щита има тризъбец, значи сте първородният син на Анзелм Аубри. Познавам добре баща ви, господин рицарю. А вие, господин кресльо, какво имате върху сребърния си щит? Черен стълб между главите на грифони? Гербът на рода Папеброкови, ако не греша, а аз рядко греша в тези неща. Стълбът, както се говори, отразява присъщата за този род липса на надареност.

— Престани, по дяволите! — изстена Гералт.

— Аз съм знаменитият поет Лютичето! — изпъчи се бардът, без да му обърне никакво внимание. — Сигурно сте чули за мен? Така че ме отведете при командира си, защото съм свикнал да разговарям с равни на мен!

Рицарите не реагираха, но израженията на лицата им ставаха все по-неприятни, а металическите им ръкавици стискаха все по-силно юздите. Лютичето явно не забелязваше това.

— Е, какво има? — попита гръмко той. — Какво сте се опулили, рицари? Да, на вас ви говоря, господин Черен стълб! Какво ми правите физиономии? Да не ви е казал някой, че ако смръщите поглед и си издадете напред долната челюст, ще изглеждате по-мъжествено, достойно и страшно? Излъгал ви е. Изглеждате така, сякаш от една седмица не сте имали възможността да ходите по нужда!

— Хванете ги! — изрева първородният син на Анзелм Аубри, притежателят на щита с трите сърца. Черния стълб от рода на Папеброкови заби шпори в коня си.

— Хванете ги! Вържете негодниците!

* * *

Вървяха подир конете. Вторите краища на въжетата, с които бяха завързани ръцете им, бяха закрепени за седлата. Постоянно им се налагаше да тичат, защото конниците не жалеха нито конете си, нито пленниците. Лютичето два пъти падаше и по няколко минути се влачеше по корем, крещейки сърцераздирателно. Вдигаха го на крака и безмилостно го подкарваха с удари с дръжката на копието. И продължаваха напред. Прахта беше слепила сълзящите им очи, задушаваше ги и израняваше лигавиците на носовете им. Жаждата беше пресушила гърлата им.

Едно нещо беше утешително — пътят, по който ги водеха, вървеше на юг. Така че най-накрая Гералт се движеше в желаната посока, при това — доста бързо. Обаче това не го радваше, защото си беше представял пътешествието по съвсем друг начин.

Пътуването бе към своя край, когато Лютичето вече беше пресипнал от богохулства, примесени с молби за милост, а болките в лакътя и коляното на Гералт се бяха превърнали в истинско изтезание, толкова мъчително, че вещерът се замисляше за предприемането на радикални, макар и отчаяни действия.

Достигнаха до армейски лагер, разположен около разрушена, наполовина изпепелена крепост. Зад наредената в кръг стража, коневръзите и димящите лагерни огньове, стояха украсените със знамена палатки на рицарите, заобикалящи обширен и оживен мегдан зад разрушена и обгорена ограда. Мегданът се оказа крайната точка на принудителната им екскурзия.

Когато видяха коритото за водопой на конете, Гералт и Лютичето опънаха въжетата. Конниците отначало нямаха намерение да им позволят да се напият, но синът на Анзелм Аубри явно си спомни за мнимото познанство на Лютичето с родителя му и ги пусна. Те се втурнаха между конете, напиха се и наплискаха лицата си с вързаните си ръце. Рязко дръпване на въжетата ги върна към реалността.

— Кого сте довлекли пак? — попита висок и слаб рицар с емайлирани, богато позлатени доспехи, ритмично почукващ с боздугана си по орнаментирания щит. — Само не казвайте, че това са поредните шпиони.

— Шпиони или дезертьори — потвърди синът на Анзелм Аубри. — Хванахме ги в лагера при Хотла, където разгромихме нилфгардския разезд. Несъмнено подозрителни типове!

Рицарят с позлатените доспехи изсумтя, после погледна внимателно Лютичето и младото му, но сурово лице изведнъж грейна в усмивка.

— Глупости! Развържете ги.

— Но това са нилфгардски шпиони! — заинати се Черния стълб от рода Папеброкови. — Особено ето този дрипльо — лае като селски пес. Разправя, че бил поет, мошеникът!

— Не е излъгал — усмихна се рицарят с позлатените доспехи. — Това е бардът Лютичето. Познавам го. Освободете го. Другия — също.

— Сигурен ли сте, господин графе?

— Това беше заповед, рицарю Папеброк.

— Не очакваше, че и аз може да съм от полза, нали? — промърмори Лютичето на Гералт, докато разтриваше изтръпналите си китки. — Е, сега вече знаеш. Славата ми ме изпреварва, всички ме познават и ме уважават.

Гералт се въздържа от коментари, зает с масажирането на собствените си китки, коляното и лакътя.

— Моля да извините усърдието на тези младоци — каза рицарят, когото бяха нарекли граф. — Постоянно им се привиждат нилфгардски шпиони. Всеки наш разезд води няколко типа, които са им се сторили подозрителни. Тоест такива, които се открояват с нещо сред спасяващата се с бягство тълпа. А вие, господин Лютиче, се откроявате особено много. Как се озовахте при Хотла, сред бежанците?

— Пътувах от Дилинген към Марибор — излъга гладко поетът, — когато попаднахме в този ад, заедно с моя… колега по перо. Сигурно го знаете. Казва се… Гиралдус.

— Разбира се, че го знам, чел съм го — похвали се рицарят. — За мен е чест, господин Гиралдус. Аз съм Даниел Ечевери, граф на Гарамоне. Маестро Лютиче, много неща се промениха от времето, когато пеехте в двора на крал Фолтест.

— Несъмнено.

— Кой би помислил — намръщи се графът, — че ще се стигне до това. Верден се е предал на Емхир, Бруге на практика вече е превзет, Соден е в пламъци… А ние отстъпваме, непрекъснато отстъпваме… Моля за извинение, исках да кажа: извършваме тактическа маневра. Нилфгард опожарява и граби всичко наоколо, вече е стигнал почти до Ина, съвсем малко остана да обсади крепостите Майен и Разван, а темерийската армия не спира да извършва тази маневра…

— Когато при Хотла видях лилията на щитовете ви — каза Лютичето, — мислех, че това е вече офанзива.

— Контраудар — поправи го Даниел Ечевери. — И разузнаване с бой. Прекосихме Ина, разбихме няколко нилфгардски разезда и няколко отряда Scoia’tael, които опожаряваха наоколо. Виждате какво се е случило с крепостта Армерия, която ни се удаде да отвоюваме. А фортовете в Каркано и Видорт са изпепелени до основи… Целият юг е в кръв, огън и дим… Ох, само ви отегчавам. Вие много добре знаете какво става в Бруге и Соден, нали ви се е наложило да пътувате оттам дотук с бежанците. А моите смелчаци са ви взели за шпиони! Още веднъж приемете извиненията ми. И ви каня на обяд. Някои дворяни и офицери ще се радват да се запознаят с вас, господа поети.

— Това е истинска чест за нас, господин графе — поклони се сковано Гералт. — Но времето си лети. Чака ни път.

— Моля, не се притеснявайте — усмихна се Даниел Ечевери. — Обикновен скромен войнишки обяд. Еленско месо, леща, чига, трюфели…

— Много нетактично би било да откажем. — Лютичето преглътна и изгледа вещера многозначително. — Ще дойдем незабавно, господин графе. Вашата палатка не е ли тази разкошната, със синьо-златистите цветове?

— Не. Това е палатката на главнокомандващия. Лазурът и златото са цветовете на неговата родина.

— Как така? — учуди се Лютичето. — Сигурен бях, че това е армията на Темерия. И че вие командвате тук.

— Ние сме отделно подразделение на армията на Темерия. Аз съм офицер за свръзка на крал Фолтест, тук служат много темерийски дворяни със своите отряди, които, за да има ред, имат лилии на щитовете си. Но ядрото на корпуса е съставено от поданици на друго кралство. Виждате ли знамето пред палатката?

— Лъвове. — Гералт се спря на място. — Златни лъвове върху синьо поле. Това е… Това е гербът на…

— Цинтра — потвърди графът. — Това са емигранти от кралство Цинтра, понастоящем окупирано от Нилфгард. Командва ги маршал Висегерд.

Гералт се извърна с намерението да съобщи на графа, че заради спешни дела все пак ще е принуден да се откаже от еленското месо, чигата и трюфелите. Но не успя. Към тях се приближаваше група, начело на която вървеше едър, много пълен рицар с прошарени коси, със синьо наметало и златна верига върху доспехите.

— Ето, господа поети, това е самият маршал Висегерд — каза Даниел Ечевери. — Ваше благородие, позволете да ви представя…

— Няма нужда — прекъсна го хрипливо маршал Висегерд, пронизвайки Гералт с поглед. — Вече са ни представяли един на друг. В Цинтра, в двора на кралица Каланте. В деня на годежа на принцеса Павета. Това беше преди петнайсет години, но аз имам добра памет. А ти, мерзавецо вещер? Помниш ли ме?

— Да — отвърна Гералт, покорно подавайки ръцете си на войниците.

* * *

Даниел Ечевери, граф на Гарамоне, се опита да се застъпи за тях още когато войниците накараха вързаните Гералт и Лютичето да седнат върху две столчета вътре в палатката. Сега, когато по нареждане на маршал Висегерд войниците бяха излезли, графът възобнови усилията си.

— Това е поетът и трубадур Лютичето, господин маршал — повтори той. — Познавам го. Целият свят знае за него. Мисля, че не е уместно да се отнасяте така с него. Давам ви рицарската си дума, че той не е нилфгардски шпионин.

— Не си давайте думата необмислено — промърмори Висегерд, без да сваля поглед от пленниците. — Може и да е поет, но щом е бил хванат в компанията на този мерзавец вещера, то аз не бих гарантирал за него. Вие, изглежда, още не си давате сметка що за птичка се е хванала в мрежата ни.

— Вещерът?

— Че как. Гералт, на когото му викат Вълка. Същият този подлец, който предяви права върху Цирила, дъщерята на Павета, внучката на Каланте, онази същата Цири, за която сега толкова много се говори. Вие все още сте твърде млад, графе, за да помните времето, когато за тази афера се шумеше в множество кралски дворове, а така се получи, че аз й бях очевидец.

— А какво може да го свързва с принцеса Цирила?

— Това псе — Висегерд посочи с пръст Гералт — съдейства на годежа на Павета, дъщерята на кралица Каланте, с Дуни, никому неизвестен странник от юг. В резултат на този кучешки съюз и нечестивия заговор по-късно се роди Цирила. Но трябва да знаете, че изродът Дуни предварително обеща девойката на вещера, като отплата за помощта му при годежа. Правото на Изненадата, нали разбирате?

— Не напълно. Но продължавайте, господин маршал.

— Вещерът — Висегерд отново посочи с пръст Гералт — искаше да вземе девойката след смъртта на Павета, но Каланте не му позволи и го изгони позорно. Но той дочака точния момент. Когато започна войната с Нилфгард и Цинтра падна, той похити Цири, възползвайки се от суматохата. Държеше девойката скрита, макар и да знаеше, че ние я търсим. А в края на краищата се е отегчил от нея и я е продал на Емхир!

— Това е лъжа и клевета! — възкликна Лютичето. — Във всичко това няма нито дума истина!

— Млъквай, свирецо, или ще наредя да ти запушат устата! Съпоставете фактите, графе. Цирила е била при вещера, сега е при Емхир вар Емрейс. А вещерът е хванат в авангарда на нилфгардски разезд. Какво показва това?

Даниел Ечевери сви рамене.

— Какво показва? — повтори Висегерд, навеждайки се над Гералт. — А, негоднико? Говори! Откога шпионираш за Нилфгард, куче?

— Не шпионирам за никого.

— Ще наредя да ти съдерат кожата!

— Наредете.

— Господин Лютиче — обади се изведнъж графът на Гарамоне, — може би ще е от полза да се опитате да обясните. Колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Отдавна бих го направил — избухна поетът, — но Негова светлост маршалът заплаши да нареди да ми запушат устата! Ние сме невинни, всичко това е абсолютна измислица и отвратителна клевета! Цирила беше похитена от остров Танед, а Гералт беше тежко ранен, докато я защитаваше. Всеки може да потвърди това. Всеки магьосник, който е бил на Танед. И държавният секретар на Редания, господин Сигизмунд Дийкстра…

Лютичето изведнъж млъкна, спомняйки си, че точно Дийкстра изобщо не е подходящ за свидетел на защитата, а и споменаването на магьосниците от Танед също няма да подобри положението им.

— Също така е абсолютна глупост — продължи той бързо и на висок глас — да се обвинява Гералт, че е похитил Цири в Цинтра! Гералт е намерил девойката, когато след клането в града тя е скитала из Заречие, и я е скрил не от вас, а от преследващите я агенти на Нилфгард! Мен самия тези агенти ме хванаха и ме изтезаваха, за да им кажа къде се крие Цири! Аз не им казах нито дума, а те вече гният в земята. Не знаеха с кого си имат работа!

— Обаче мъжеството ви е било напразно — вметна графът. — Емхир в края на краищата се е добрал до Цирила… Както всички знаят, той смята да се ожени за нея и да я направи императрица на Нилфгард. А засега я е титулувал „кралица на Цинтра и околностите й“, с което ни създаде някои проблеми.

— Емхир би могъл да сложи на престола на Цинтра когото си поиска — заяви поетът. — Както и да го погледнеш, Цири има право на този трон.

— Право? — изрева Висегерд, изпръсквайки Гералт със слюнка. — Друг път право! Емхир може да се ожени за нея, негова си воля. Може да даде и на нея, и на детето, което тя ще му роди, всякакви титли, за които му стигне фантазията и желанието. Кралица на Цинтра и островите Скелиге? Защо не? Принцеса на Бруге? Графиня-наместница на Соден? Моля, кланяме се до земята. А защо не, питам аз, кралица на Слънцето и херцогиня на Луната? Тази проклета, осквернена кръв няма никакви права върху престола. Проклета кръв, цялата линия на този род от страна на баба й са проклети, подли твари, като се започне от Рианон! И прабабата на Цирила, Адалия, която е заченала от собствения си братовчед, и нейната прабаба, Мюриел Измамницата, която е спяла с всички подред! В този род се раждат само рожби на кръвосмешения и извънбрачни връзки, една след друга!

— Говорете по-тихо, господин маршал — изрече надменно Лютичето. — Пред вашата палатка е забито знаме със златни лъвове, а вие сте готов с лека ръка да обявите за незаконнородена бабата на Цири, кралица Каланте, Лъвицата от Цинтра, за която повечето от вашите войници са проливали кръвта си в Мамадал и при Соден. На ваше място не бих бил сигурен, че войската ще ми остане вярна.

Висегерд пристъпи към Лютичето, хвана го за яката и го повдигна от столчето. Лицето на маршала, до момента покрито само с румени петна, сега беше залято с плътна хералдическа червенина. Гералт започна да се притеснява за приятеля си, но за щастие в палатката изведнъж влетя развълнуван адютант и доложи за спешни и важни новини, донесени от конния разезд. Висегерд стовари със сила Лютичето върху столчето и излезе.

— Уф… — въздъхна поетът, като въртеше главата и шията си. — Още малко — и край с мен… Можете ли поне мъничко да отхлабите възлите, господин графе?

— Не, господин Лютиче. Не мога.

— Вярвате ли на тези глупости? Че сме шпиони?

— Няма никакво значение дали вярвам, или не. Не мога да ви развържа.

— Какво да се прави… — изкашля се Лютичето. — Какъв дявол се е вселил във вашия маршал? Защо изведнъж се нахвърли върху мен като сокол върху мишка?

Даниел Ечевери се усмихна накриво.

— Когато му напомнихте за войнишката вярност, вие неволно бръкнахте в стара рана, господин поете.

— Как така? Каква рана?

— Войниците оплакваха искрено Цирила, когато до тях достигна новината за смъртта й. А после дойде нова вест. Оказа се, че внучката на Каланте е жива. Че е в Нилфгард и се радва на благоволението на император Емхир. Веднага започна масово дезертиране. Разберете, тези хора са напуснали домовете си и семействата си, избягали са в Соден и Бруге, в Темерия, защото са искали да се бият, за Цинтра, за кръвта на Каланте. Искали са да се борят за освобождаването на страната си, за прогонването на агресора от Цинтра, за да направят така, че наследницата на Каланте да спечели полагащия й се по право трон. А какво се оказа? Кръвта на Каланте се връща на трона на Цинтра в почести и слава…

— Като марионетка в ръцете на похитилия я Емхир.

— Емхир се жени за нея. Иска да я сложи до себе си на императорския престол, да потвърди титлите й и собствеността върху земите й. Нима се постъпва така с марионетките? Цирила е била видяна в императорския двор от посланиците на Ковир. Те твърдят, че не изглеждало тя да е насила там. Цирила, единствената наследница на трона на Цинтра, се връща на престола като съюзница на Нилфгард. Такива слухове се разпространиха сред войниците.

— Слухове, пуснати от нилфгардските агенти.

— Знам, че е така — кимна графът. — Но войниците не знаят. Когато хванем дезертьори, ги обесваме, но аз ги разбирам донякъде. Те са цинтрийци. Искат да се бият за своите домове, а не за темерийските. Под свое командване, а не под темерийско. Те виждат, че тук, в тази армия, техните златни лъвове скланят глава пред темерийските лилии. Висегерд имаше осем хиляди войници, в това число пет хиляди цинтрийци, а останалите — темерийски спомагателни отряди и рицари-доброволци от Бруге и Соден. Сега корпусът се състои от шест хиляди войници. А онези, които дезертираха, бяха почти изцяло цинтрийци. Армията на Висегерд се стопява и без боеве. Разбирате ли какво означава това за него?

— Загуба на престиж и положение.

— Разбира се. Още няколкостотин дезертьори — и крал Фолтест ще му отнеме командването. Дори и сега този корпус трудно може да бъде наречен цинтрийски. Висегерд се мята насам-натам, опитва се да пресече бягствата, и затова пуска слухове за съмнителния и дори незаконен произход на Цирила и предците й.

— Което явно не ви харесва, графе — не се сдържа Гералт.

— Успяхте ли да го забележите? — усмихна се Даниел Ечевери. — Е, Висегерд не знае родословието ми… Накратко казано, ние с тази Цирила сме роднини. Мюриел, графиня Гарамоне, наричана Красивата измамница, прабабата на Цири, беше и моя прабаба. В рода ни се разказват легенди за любовните й похождения, и въпреки това не слушам с удоволствие измислиците на Висегерд за склонността на моите предшественици към кръвосмешения и извънбрачни връзки. Но не реагирам. Защото аз съм войник. Правилно ли ме разбрахте?

— Да — каза Гералт.

— Не — рече Лютичето.

— Висегерд командва корпус, влизащ в състава на темерийската армия. А Цирила в ръцете на Емхир е заплаха за корпуса, следователно и за армията, както и за моя крал и моята страна. Нямам намерение да отричам пусканите от Висегерд слухове за Цири и по този начин да подронвам авторитета му като командващ. Напротив — склонен съм дори да потвърждавам думите му, че Цирила е незаконородена и няма права върху трона. Не само че няма да тръгна против маршала, не само че няма да подложа на съмнение решенията и заповедите му, но и твърдо ще ги поддържам. И ще ги изпълнявам, когато се наложи.

Вещерът се усмихна презрително.

— Надявам се, че сега разбираш, Лютиче? Господин графът нито за момент не ни е сметнал за шпиони, иначе не би ни обяснил всичко толкова подробно. Господин графът знае, че сме невинни. Но той няма да си помръдне пръста, когато Висегерд издаде присъдата си над нас.

— Означава ли това… Означава ли това, че…

Графът извърна поглед.

— Висегерд е бесен — каза той. — Имахте много лош късмет, попадайки в ръцете му. Особено вие, господин вещер. Господин Лютичето ще се опитам да…

Той беше прекъснат от появата на Висегерд, все още зачервен и пъхтящ като бик. Маршалът се приближи към масата, удари с жезъла си по наредените върху нея карти, после се обърна към Гералт и го прониза, с поглед. Вещерът не сведе поглед.

— Раненият нилфгардец, хванат от разезда ни — процеди той, — е успял да свали превръзката си по пътя и е умрял от загуба на кръв. Предпочел е да се лиши от живота си пред възможността да съдейства за поражението и гибелта на побратимите си. Искахме да го използваме, но той избяга от нас в смъртта, изтече между пръстите ни, без да ни остави нищо, освен кръвта си. Добра школа. Жалко, че вещерите не учат на такива принципи кралските деца, които вземат, за да ги възпитават.

Гералт мълчеше, но все така не сваляше поглед.

— Какво, изрод такъв? Шега на природата? Дяволско създание? На какво научи похитената Цири? Как я възпита? Всички виждат и знаят как! Тази гадина е жива и съвсем спокойно се е разположила на нилфгардския трон! А когато Емхир я повика в леглото си, тя без никакво притеснение ще разтвори крака, мръсната курва!

— Ръководите се от злобата си — обади се Лютичето. — Това по рицарски ли е, господин маршал — да стоварите вината за всичко върху детето? Върху едно дете, отведено насила от Емхир?

— Против принудата също си има способи! Именно рицарски, именно кралски способи! Ако наистина носеше кралска кръв в себе си, тя щеше да ги намери! Щеше да намери нож! Ножица, парче от разбито стъкло, или шило, в края на краищата! Кучката би могла сама да си прегризе вените на китките! Би могла да се обеси на собствените си чорапи!

— Не искам да ви слушам повече, господин Висегерд — каза тихо Гералт. — Не искам да ви слушам повече.

Маршалът изскърца силно със зъби, наведе се.

— Не искаш? — изрече той с треперещ от бяс глас. — Това е много добре, защото нямам какво повече да ти кажа. Само едно нещо. Тогава, в Цинтра, преди петнайсет години, много се говореше за предопределението. Тогава мислех, че това са глупости. Но всъщност това беше твоето предопределение, вещерю. В онази нощ твоята съдба беше предрешена, изписана с черни руни между звездите. Цири, дъщерята на Павета, е твоето предопределение. И твоята смърт. Защото именно заради Цири, дъщерята на Павета, ти ще бъдеш обесен.

Пета глава

Бригадата пристъпи към операция „Кентавър“ като отделно подразделение на Четвърта конна армия. Получихме подкрепление под формата на три роти верденска лека кавалерия, които предадох на бойна група „Вреемде“. От останалите части на бригадата, също както и при кампанията е Аедирн, отделих бойни групи „Сиверс“ и „Мортесен“, всяка от по четири ескадрона.

Напуснахме района, в който бяхме съсредоточени, при Дришот, през нощта на четвърти срещу пети август. Заповедта на групата ни беше следната: да достигнем линията Видорт-Каркано-Армерия и да превземем бродовете през Ина, като унищожаваме срещнатите противници, но избягваме големите огнища на съпротива. Да разпалваме пожари, предимно нощем, и така да осветим пътя на дивизионите на Четвърта армия, да предизвикаме паника сред гражданското население, като прекъсваме потока на бежанци по всички комуникационни артерии в тила на врага. Като имитираме обсади, да отблъскваме отстъпващите сили на врага към истински капани. Да унищожаваме отделни групи гражданско население и пленници, като по този начин всяваме ужас, увеличаваме паниката и пречупваме морално противника.

Бригадата изпълняваше изброените по-горе задачи с голяма самоотверженост.

Елан Тарге,

„За императора и отечеството. Славният боен път на Седма даерланска кавалерийска бригада“

Милва не успя да притича до конете и да ги хване. Стана свидетел на кражбата им, но безпомощен свидетел. Отначало я обкръжи обезумялата, паникьосана тълпа, после пътят й беше пресечен от носещи се с бясна скорост каруци, после затъна в стадо нестригани и блеещи овце, през което трябваше да си пробива път като през снежни преспи. После, вече при Хотла, само скокът в крайбрежната блатна тръстика я спаси от мечовете на нилфгардците, безмилостно съсичащи събралите се при реката бежанци, без да щадят нито жените, нито децата. Милва се хвърли в реката и премина до другия бряг, като ту вървеше, ту плуваше по гръб между носените от течението трупове.

И после се впусна в преследване. Беше запомнила в каква посока са избягали селяните, които бяха откраднали Плотка, Пегас, дорестия кон и нейния собствен вран жребец. А на седлото на врания кон беше безценният й лък. „Какво да се прави — мислеше си тя, като шляпаше с пълните си с вода ботуши, — останалите засега ще трябва да се оправят сами. Аз трябва да намеря коня и лъка си, мамка му!“

Първо си върна Пегас. Скопецът на поета не обръщаше внимание на ръгащите го в хълбоците сламени цървули, не реагираше на непрекъснатите ругатни на неумелия му ездач и изобщо нямаше намерение да преминава в галоп, а вървеше през брезовата гора сънливо, мързеливо и бавно. Човекът беше изостанал доста от останалите конекрадци. Когато чу и видя зад гърба си Милва, без много да му мисли, скочи от коня и избяга в гъсталака, като придържаше панталона си с две ръце. Милва се отказа да го преследва, превъзмогвайки желанието си да набие крадеца както трябва. Скочи върху седлото, толкова рязко, че струните на закачената за седлото лютня издрънчаха. Тъй като познаваше добре коня, лесно го накара да премине в галоп. По-точно в тежкото топуркане, което Пегас смяташе за галоп.

Но дори този псевдогалоп беше достатъчен, защото конекрадците не успяваха да се движат бързо заради поредния нестандартен кон — своенравната Плотка на вещера, дорестата кобила, която раздразненият от фасоните й Гералт постоянно обещаваше да смени за друг кон, за магаре, муле или дори коза. Милва догони крадците в момента, в който разярената от неумелото използване на поводите Плотка беше повалила ездача си на земята, а останалите селяни, скочили от седлата, се опитваха да успокоят разбеснялата се кобила. Те бяха толкова заети с това, че забелязаха Милва едва когато тя връхлетя върху тях с Пегас и удари единия с юмрук по лицето, като по този начин счупи носа му. Докато той падаше, виейки и призовавайки за божията помощ, тя го позна. Това беше Цървула. Селянинът, на когото явно не му вървеше с хората. И особено с Милва.

Уви, Милва също я напусна късметът. По-точно казано, виновен беше не късметът, а собствената й дързост и потвърдената от практиката увереност, че може да пребие както си иска които си иска двама селяни. Но когато скочи от седлото, неочаквано получи юмрук в окото, и неясно как се озова на земята. Веднага измъкна ножа си, готова да разпори червата на нападателя си, но получи удар с дебела тояга по главата, и то такъв удар, че тоягата се строши, пълнейки очите й с прах и късчета кора. Зашеметена и заслепена, тя все пак успя да се вкопчи в коляното на продължаващия да я налага здравата селянин, а той изведнъж изкрещя и падна. Вторият също изрева и се хвана за главата с двете си ръце. Мила потърка очите си и видя, че той се опитва да се предпази от сипещите се върху него удари с бич, нанасяни от конник, яхнал дорест жребец. Тя скочи и със замах изрита падналия конекрадец по шията. Конекрадецът захриптя, ритна с крака и се разкрачи, а Милва веднага се възползва от това, влагайки в прецизно премерения си ритник целия си гняв. Селянинът се сви на кълбо, притисна с ръце чатала си и така започна да вие, че от брезите се посипаха листа.

През това време собственикът на сивия жребец се разправи с другия селянин и с Цървула с разбития нос, като ги прогони в гората с удари на бича. Обърна се, за да наложи с камшика и виещия конекрадец, но удържа жребеца си. Защото Милва вече беше успяла да хване с едната си ръка врания си жребец, а с другата държеше лъка си със сложена на тетивата стрела. Тетивата беше опъната наполовина, но върхът на стрелата беше насочен право в гърдите на конника.

Известно време ездачът и девойката се гледаха. После конникът с бавно движение измъкна от колана си стрела с дълги пера и я хвърли в краката на Милва.

— Знаех си — изрече той спокойно, — че ще имам възможност да ти върна стрелата, елфке.

— Не съм елфка, нилфгардецо.

— А аз не съм нилфгардец. Свали лъка си най-накрая. Ако исках да ти навредя, щеше да е достатъчно да остана да гледам как се разправят с теб.

— И без да ми казваш, знам що за тип си и какво искаш от мен — процеди тя през зъби. — Но благодаря, че ме спаси. И за стрелата. И за оня негодник, когото не уцелих добре там, на поляната.

Превитият надве конекрадец, получил ритник в слабините, се давеше в риданията си, притиснал глава в листака. Ездачът не го погледна. Гледаше Милва.

— Хвани конете — каза той. — Трябва по-бързо да се махнем от реката — армията пречиства бреговете от двете й страни.

— Ние? — намръщи се тя, сваляйки лъка. — Заедно? А откога сме близки с теб? Или приятели?

— Ще ти обясня. — Той обърна коня си и хвана юздите на дорестия жребец. — Ако ми дадеш време за това.

— Точно с време не разполагам. Вещерът и останалите…

— Знам. Но няма да можем да ги спасим, ако допуснем да ни убият или да ни пленят. Хвани конете — и към гъсталака. Побързай.

* * *

„Казва се Кахир — спомни си Милва, хвърляйки поглед към странния си другар, с когото й се налагаше да се крие зад едно паднало дърво. — Странен нилфгардец, който разправя, че не е нилфгардец. Кахир.“

— Мислехме, че са те убили — промърмори тя. — Дорестият жребец дотича при нас без ездач…

— Имах малко приключение — отговори той сухо. — С трима разбойници, космати като върколаци. Нападнаха ме от засада. Конят избяга. Разбойниците не успяха. Те бяха без коне. Преди да успея да намеря какво да яздя, бях изостанал доста от вас. Настигнах ви чак тази сутрин. При самия лагер. Прекосих реката надолу по течението и чаках на този бряг. Знаех, че ще тръгнете на изток.

Един от скритите в елшака коне изпръхтя и тропна с копито. Смрачаваше се. Комарите нагло жужаха край ушите им.

— В гората е тихо — каза Кахир. — Армията се е оттеглила. Битката е свършила.

— Искаш да кажеш — клането.

— Нашата кавалерия… — Той се сепна, изкашля се. — Императорската конница нападна лагера, и в този момент от юг нахлуха вашите. Изглежда, темерийци.

— Ако битката е свършила, трябва да се върна. Да намеря вещера, Лютичето и останалите.

— По-разумно е да дочакаме да падне нощта.

— Някак страшно е тук — каза тя тихо, стиснала лъка. — Мрачно мочурище, направо тръпки ме побиват. Уж е тихо, а все нещо шумоли в храстите… Вещерът казваше, че гулите все ги тегли към полесраженията… А селяните говореха за вомпир…

— Не си сама тук — отвърна той шепнешком. — Когато човек е сам, е по-страшно.

— Аха! — Тя разбра какво има предвид той. — Ти нали почти две седмици вървеше подире ни, абсолютно сам. Мъкнеш се след нас, а наоколо — само твои… Макар и да казваш, че не си нилфгардец, все пак са твои. Дяволите да ме вземат, ако разбирам… Вместо да се присъединиш към своите, се мъкнеш след вещера. Защо?

— Това е дълга история.

* * *

Когато високият Scoia’tael се наведе над него, здраво завързаният Струйкен замижа от страх. Говореше се, че не съществуват грозни елфи, че всичките са красиви като един, че такива се раждат. Може би легендарният командир на „катериците“ също се беше родил красив. Но сега, когато лицето му беше пресечено от ужасен белег, обезобразил челото, веждата, носа и бузата, от присъщата за елфите красота не беше останало нищо.

Елфът с издълбаното лице приседна на лежащия наблизо дънер.

— Аз съм Инсенгрин Фаоилтиарна — каза той, навеждайки се отново над пленника. — От четири години се боря срещу хората, от три години командвам ударна група. Погребах загинали в битките брат, четирима братовчеди и повече от четирийсет братя по оръжие. Смятам вашия император за свой съюзник и неведнъж съм доказвал това, като съм предавал сведения на разузнавателните ви служби, помагал съм на вашите агенти и резиденти, ликвидирал съм посочени от вас хора.

Фаоилтиарна млъкна и даде знак с облечената си в ръкавица длан. Застаналият наблизо Scoia’tael вдигна от земята мех от брезова кора. От меха се носеше сладък аромат.

— Смятах и продължавам да смятам Нилфгард за съюзник — повтори елфът. — Затова отначало не повярвах, когато един мой информатор ме предупреди, че ми подготвят засада. Че ще получа указания да се срещна насаме с нилфгардски емисар, а когато пристигна, ще ме заловят. Не повярвах на собствените си уши, но понеже съм си предпазлив по природа, дойдох по-рано, и при това не сам. Ако знаеш какво беше учудването ми и разочарованието ми, когато се оказа, че на тайната среща вместо емисаря са дошли шестима бандити, снабдени с рибарска мрежа, въжета, кожен ремък със запушалка за устата и кафтан с ремъци за пристягане. Екипировка, обикновено използвана от разузнаването ви при похищения. Нилфгардското разузнаване искаше да хване мен, Фаоилтиарна, жив, да ме отведе някъде със запушена уста, завързан до уши в усмирителен кафтан. Загадъчна работа, бих казал. Изискваща обяснения. Радвам се, че поне един от разбойниците, несъмнено техният началник, позволи да бъде хванат жив и ще може да ми даде необходимите обяснения.

Струйкен стисна зъби и се извърна, за да не гледа обезобразеното лице на елфа. Предпочиташе да гледа в меха от брезова кора, около който бръмчаха две оси.

— А сега ще си поговорим, господин похитител — продължи Фаоилтиарна, като изтри с кърпичка изпотения си врат. — За улесняване на разговора ще ти обясня някои подробности. В този мех има кленов сироп. Ако разговорът ни не протече в духа на взаимно разбиране и дълбока откровеност, ще ти намажем обилно главата със сироп. Особено ще наблегнем на очите и ушите. После ще те сложим върху мравуняка, точно този, по който тичат симпатични и работливи насекоми. Ще добавя, че този метод вече свърши работа при няколко Dh’oine и an’givare, които показаха повече упорство и по-малко искреност.

— Аз съм на императорска служба — извика пребледнелият шпионин. — Аз съм офицер от императорските специални служби, подчинен съм на господин Ватие де Ридо, виконт Еидон! Казвам се Ян Струйкен! Протестирам…

— По фатално стечение на обстоятелствата — прекъсна го елфът, — тукашните мравки, обожаващи кленовия сироп, никога не са чували за господин Ридо. Да започваме. Няма да питам кой е издал заповедта да бъда похитен, защото това е ясно. Първият ми въпрос е: къде трябваше да ме отведете?

Нилфгардският шпионин започна да се дърпа във въжетата, тръсна глава, защото му се стори, че мравките вече пълзят по бузите му. Обаче мълчеше.

— Какво да се прави — прекъсна тишината Фаоилтиарна и даде знак на елфа с меха. — Намажи го.

— Във Верден, в замъка Настрог! — извика Струйкен. — По заповед на господин де Ридо.

— Благодаря. И какво ме очакваше в Настрог?

— Следствие…

— За какво смятаха да ме разпитват?

— За събитията на Танед! Моля ви, развържете ме! Всичко ще ви кажа!

— Разбира се, че ще си кажеш — въздъхна елфът и се протегна. — Още повече, че началото вече е положено, а в такива работи началото е най-трудно. Продължавай.

— Имах заповед да узная от вас къде се крият Вилгефорц и Риенс! И Кахир Мавр Дифрин, синът на Кеалах!

— Забавно. Правят ми капан, за да ме питат за Вилгефорц и Риенс? И какво мога да кажа за тях? Какво може да ме свързва с тях? А с Кахир е още по-забавно. Нали ви го изпратих, както пожелахте? Завързан? Нима пратката не стигна до вас?

— Отрядът, изпратен на мястото на срещата, беше унищожен… Кахир го нямаше сред убитите…

— Аха. И у господин де Ридо възникнаха подозрения? Но вместо да изпрати при нас поредния емисар и да поиска обяснения, той веднага ми устройва засада. Нарежда да ме отведете в Настрог и да ме разпитате. За събитията на Танед.

Шпионинът мълчеше.

— Не ме ли разбра? — Елфът наведе страховитото си лице към него. — Това беше въпрос. Та каква е работата?

— Не знам… Това не го знам, заклевам се…

Фаоилтиарна махна с ръка. Струйкен ревеше, дърпаше се, кълнеше се във Великото слънце, уверяваше в своята невинност, плачеше, мяташе глава и плюеше сиропа, който покриваше лицето му в плътен слой. И едва когато четирима Scoia’tael го помъкнаха към мравуняка, той реши да заговори. Макар че последствията можеха да са много по-страшни от мравките.

— Господине… Ако някой узнае за това, съм мъртъв… Но ще ви призная… Видях тайните заповеди. Подслушах. Ще ви кажа всичко…

— Това е ясно — кимна елфът. — Рекордът в мравуняка от час и четирийсет минути принадлежи на някакъв офицер от специалните служби на крал Демавенд. Но в края на краищата и той се е разприказвал. Е, започвай. Бързо, сбито и конкретно.

— Императорът е сигурен, че на Танед са го предали. Предателят е Вилгефорц от Рогевеен, магьосник. И негов помощник на име Риенс. Но преди всичко — Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах. Ватие… Господин Ватие не е сигурен дали и вие нямате пръст в тази работа, пък макар и неволно… Затова нареди да ви хванем и без излишен шум да ви закараме в Настрог… Господин Фаоилтиарна, аз работя двайсет и пет години в разузнаването. Ватие де Ридо е третият ми началник…

— По-накратко, моля. И престани да се тресеш. Ако бъдеш откровен с мен, имаш шанс да послужиш на още няколко шефове.

— Макар и това да се държеше в голяма тайна, аз знаех… Знаех кого е трябвало да хванат на острова Вилгефорц и Кахир. И като че ли им се е удало. Защото доведоха в Лок Грим онази… Как беше там… Е, принцесата от Цинтра. И аз си помислих, че това е успех, че Кахир и Риенс ще станат барони, а онзи магьосник — поне граф… А вместо това императорът повикал Кукумявката. Тоест господин Скелен и господин Ватие и им заповядал да хванат Кахир… И Риенс, и Вилгефорц… Заповядано е всички, които знаят нещичко за Танед и за тази работа, да бъдат подложени на изтезания. Включително и вие… Не беше трудно да се досетя… Е… Че е имало предателство. Че са отвели фалшива принцеса в Лос Грим…

Шпионинът се задъха, нервно поемайки си въздух със залепваща от кленовия сироп уста.

— Развържете го — нареди Фаоилтиарна. — И нека си измие лицето.

Заповедта беше изпълнена незабавно. След минута организаторът на неуспешната засада стоеше с наведена глава пред легендарния командир на Scoia’tael. Фаоилтиарна го гледаше равнодушно.

— Избърши добре сиропа от ушите си — каза той най-накрая. — Слушай внимателно и запомни добре, както приляга на шпионин с многогодишна практика. Ще дам на императора доказателство за моята лоялност, ще му дам пълен отчет за интересуващите ви проблеми. А ти ще повториш всичко дума по дума на Ватие де Ридо.

Агентът закима усърдно.

— В средата на Блат, тоест в началото на юни по вашия календар — започна елфът — с мен се свърза Енид ан Глеана, магьосничката, известна като Францеска Финдабаир. Скоро по нейна заръка към групата ми се присъедини някой си Риенс — изглежда, момче за всичко на Вилгефорц от Рогевеен, също магьосник. В най-голяма секретност беше разработен планът на операция, в хода на която трябваше да се ликвидират определен брой магьосници по време на Събора на остров Танед. Беше ми казано, че този план е подкрепян изцяло от император Емхир, Ватие де Ридо и Стефан Скелен. Иначе изобщо не бих се съгласил да си сътруднича с Dh’oine, независимо дали са магьосници, или не — в живота си съм виждал какви ли не провокации. Интересът на Империята към тази афера беше потвърден от пристигането на полуостров Бремерворд на кораб под командването на Кахир, сина на Кеалах, притежаващ специални заповеди и пълномощия. Съгласно тези заповеди назначих на негово подчинение специална група. Знаех, че на групата е наредено да хване и изведе от острова… една определена личност.

След кратка пауза Фаоилтиарна продължи:

— Пристигнахме на Танед с кораба на Кахир. Риенс имаше амулети, с помощта на които скри кораба с магическа мъгла. Влязохме в пещера под острова. Оттам се прехвърлихме в подземията на Гарщанг. Още там забелязахме, че нещо не е наред. Риенс прие някакви телепатични сигнали от Вилгефорц. Знаехме, че ще ни се наложи още с пристигането си да се включим в разразилата се битка. Бяхме готови. И добре, че бяхме, защото веднага след като излязохме от пещерата, попаднахме в същински ад.

Елфът силно смръщи обезобразеното си лице, сякаш спомняйки си за причинената му болка.

— След първите успехи започнаха усложненията. Не успяхме да унищожим всички кралски магьосници, понесохме големи загуби. Загинаха няколко магове-заговорници, другите хукнаха да си спасяват кожите и да се телепортират. В един момент изчезна Вилгефорц, след него — Риенс, а скоро след това и Енид ан Глеана. Приех нейното изчезване като сигнал за отстъпление. Но не дадох такава заповед, чаках завръщането на Кахир и групата му, която още при началото на операцията беше тръгнала да изпълни мисията си. Тъй като те все не се връщаха, започнахме да ги търсим.

Фаоилтиарна погледна нилфгардския агент в очите.

— От неговата група не беше оцелял нито един. Всички бяха съсечени по зверски начин. Намерихме Кахир на стълбите, водещи към Тор Лара, кулата, която по време на битката се взриви и се разпадна на парчета. Той беше ранен и в безсъзнание, явно не беше изпълнил възложената му мисия. Обектът на тази мисия не се виждаше никъде, а отдолу, от Аретуза, вече притичваха кралските войници. Знаех, че Кахир в никакъв случай не бива да попада в ръцете им, защото щеше да се превърне в доказателство за активното участие на Нилфгард в операцията. Взехме го и се спуснахме в подземията, там се качихме на кораба и отплувахме. От отряда ми бяха оцелели дванайсет войници, повечето — ранени.

Вятърът ни помагаше. Акостирахме на запад от Хирундум, скрихме се в горите. Кахир се опитваше да си свали превръзката, крещеше нещо за обезумяла девойка, за зелени очи, за Лъвчето от Цинтра, за вещер, избил отряда му, за Кулата на Чайката и за магьосник, летящ като птица. Искаше кон, заповядваше ни да тръгнем към острова, позовавайки се на императорските заповеди. В дадената ситуация бях принуден да призная това за бълнуване на безумец. В Аедирн, както знаехме, се водеше война, и смятах за по-важно колкото се може по-бързо да възстановя оределия си отряд и да възобновя борбата си с Dh’oine.

Кахир все още беше с нас, когато в един от тайниците ни за кореспонденция намерих вашата секретна заповед. Бях изумен. Кахир явно не беше изпълнил мисията си, но нямаше никакви признаци, че е предател. Впрочем, не умувах много, а реших, че това си е ваша работа и вие ще си се оправяте с нея. Когато завързваха Кахир, той беше спокоен и покорен, и не се съпротивляваше. Наредих да го сложат в дървен ковчег и с помощта на един мой познат хевкар да го доставят на посоченото в писмото място. Признавам си, нямах намерение да отслабвам отряда си и да им давам ескорт. Не знам кой е избил хората ви на мястото на срещата. А само аз знаех къде е това място. Така че ако не ви харесва версията за напълно случайната гибел на подразделението ви, търсете предателя сред вас, защото освен мен само вие знаехте времето и мястото.

Фаоилтиарна се изправи.

— Това е. Всичко, което казах, е истина. Не бих казал нищо повече дори в килиите за изтезания в Настрог. Лъжите и измислиците, с които може би щях да се опитам да удовлетворя следователя и палачите, по-скоро щяха да ви навредят, отколкото да ви помогнат. Не знам нищо повече. Не знам къде се намират Вилгефорц и Риенс. Не знам дали основателно ги подозирате в предателство. Заявявам също, че не знам нищо за принцесата от Цинтра, нито за истинската, нито за фалшивата. Казах всичко, което знам. Разчитам, че нито господин де Ридо, нито Стефан Скелен няма да пожелаят да ми устройват повече капани. Dh’oine от доста отдавна се опитват да ме хванат или да ме убият, затова се придържам към правилото винаги да избивам всички участници в засадите. В бъдеще няма да си изяснявам дали случайно си нямам работа с подчинени на Ватие или Скелен. Няма да имам нито време, нито желание за подобни разследвания. Достатъчно ясно ли се изразявам?

Струйкен кимна и преглътна слюнката си.

— Тогава вземи коня си, шпионино, и се махай от моите гори.

* * *

— Значи в този ковчег те караха към палача ти — промърмори Милва. — Сега започвам да разбирам, макар и не всичко. Защо вместо да се скриеш някъде, се мъкнеш подир вещера? Той е адски озлобен към теб… Два пъти ти подари живота…

— Три пъти.

— На два пъти съм ставала свидетел. Макар и да не си строшил ти костите му на Танед, както си мислех отначало, не знам дали си струва отново да попадаш в обсега на меча му. Нищичко не разбирам от вашите разпри, но ти ме спаси и очите ти са някак добри… Затова ти казвам накратко, Кахир — когато вещерът си спомня за онези, които са отмъкнали неговата Цири в Нилфгард, така скърца със зъби, че летят искри. Ако в такъв момент плюнеш към него, плюнката ще се изпари.

— Цири — повтори той. — Красиво я нарича.

— Ти не го ли знаеше?

— Не. Пред мен винаги са я наричали или Цирила, или Лъвчето от Цинтра… А когато беше с мен… Защото някога беше с мен… Тя не изрече нито дума. Макар че й спасих живота.

— Проклета да съм, ако мога да се ориентирам във всичко това — поклати глава тя. — Сложни са съдбите ви, Кахир, преплетени и заплетени. Тези неща не са за моята глава.

— А ти как се казваш? — попита я той изведнъж.

— Милва… Мария Баринг. Но ми казвай Милва.

— Вещерът не отива където трябва, Милва — каза той след малко. — Цири не е в Нилфгард. Не са я отвели в Нилфгард. Ако изобщо са я отвели някъде.

— Как така?

— Това е дълга история.

* * *

— Велико слънце! — Фрингила, застанала на прага, беше навела глава и разглеждаше смаяно приятелката си. — Какво си направила с косата си, Асире?

— Измих я — отговори сухо Асире вар Анахид. — И си направих прическа. Моля, влез, седни. Слез от креслото, Мелин. Къш!

Магьосницата седна на мястото, освободено с явно нежелание от черния котарак. Тя не спираше да разглежда новата прическа на приятелката си.

— Престани да ме зяпаш. — Асире докосна с длан пухкавите и лъщящи къдрици. — Освен това взех пример от теб.

— Мен винаги са ме смятали за чудачка и бунтарка — засмя се Фрингила Виго. — Но когато теб те видят на тържество или в императорския двор…

— Аз не ходя в императорския двор — отсече Асире. — А академията ще трябва да свикне. Вече сме тринайсети век. Сега е моментът да сложим край на предразсъдъка, че грижите на магьосничките за външния им вид доказват несъвършенството им и ограничеността в мисленето им.

— Ноктите също. — Фрингила леко присви зелените си очи, от които никога нищо не се изплъзваше. — Не мога да те позная, скъпа моя.

— С едно най-обикновено заклинание можеш да се убедиш, че пред теб съм аз, а не някоя моя двойничка — отговори студено магьосницата. — Е, направи го, ако трябва. А после премини към онова, за което те помолих.

Фрингила Виго погали котарака, който се отърка в крака й, мъркайки и извивайки гръб, като се правеше, че по този начин изразява любовта си, а всъщност искаше да намекне, че няма да е лошо червенокосата магьосница да освободи креслото.

— А теб — отговори тя, без да вдига глава — те помоли сенешал Кеалах аеп Груфид, нали?

— Да — потвърди тихо Асире. — Кеалах ме помоли; беше отчаян, молеше за помощ, за застъпничество, за спасението на сина му, когото Емхир е заповядал да хванат, изтезават и екзекутират. Към кого можеше да се обърне, ако не към роднината си? Маур, съпругата на Кеалах, майката на Кахир, ми е племенница, по-малката дъщеря на родната ми сестра. При това не съм му обещавала нищо. Защото не мога да направя каквото и да било. Неотдавна се случиха събития, които не ми позволяват да привличам внимание върху себе си. Ще ти обясня. Но само след като изслушам информацията, която те помолих да събереш.

Фрингила Виго скришом въздъхна с облекчение. Тя се боеше, че приятелката й все пак ще поиска да се намеси в намирисващия на ешафод случай с Кахир, сина на Кеалах. И ще я помоли за помощта й, а тя не можеше да откаже.

— Някъде в средата на юли — започна тя — събралият се в Лос Ома императорски двор имал възможността да види петнайсетгодишна девойка, уж принцеса Цирила, която по време на аудиенцията Емхир упорито титулувал „кралица“ и която приел толкова топло, че дори се появили слухове за скорошна женитба.

— Чувала съм това. — Асире погали котката, която се беше откъснала от Фрингила и вече се опитваше да окупира нейното кресло. — Все още се говори за този, несъмнено политически, брак.

— Но вече по-тихо и не толкова често. Защото цинтрийката е отведена в Дарн Рован. В Дарн Рован, както знаеш, често се държат важни затворници.

Асире премълча. Чакаше търпеливо, разглеждайки своите неотдавна изпилени и лакирани нокти.

— Ти несъмнено си спомняш — продължи Фрингила Виго — как преди три години Емхир извика всички нас и нареди да установим местонахождението на някаква личност на територията на северните кралства. Несъмнено не си забравила и колко се вбеси той, когато нищо не успяхме да направим. Наруга ужасно Албрих, който се опита да му обясни, че е невъзможно да се сондира на такова разстояние, да не говорим за пробиване на екрани. А сега слушай. Една седмица след паметната аудиенция в Лок Грим, когато празнувахме победата при Алдерсберг, Емхир видя в една от залите на замъка Албрих и мен. И ни удостои с разговор. Смисълът на думите му, общо взето, беше следният: „Вие сте паразити и лентяи. Вашите номера и фокуси ми струват цяло състояние, а от тях — никаква полза. Задачата, с която цялата ви достойна за оплакване академия не се справи, беше разрешена от един обикновен астролог за четири дни.“

Асире вар Анахид изсумтя презрително, без да спира да гали котката.

— Не беше трудно да узная — продължи Фрингила Виго, — че този астролог-чудотворец е бил не друг, а знаменитият Ксартисиус.

— Значи са търсели онази цинтрийка, кандидатката за императрица. Ксартисиус я е намерил. Е, и какво? Да не са го назначили за държавен секретар? Или шеф на отдела за Неразрешими проблеми?

— Не. Хвърлили го в тъмница само след седмица.

— Боя се, че не виждам какво общо има това с Кахир, синът на Кеалах.

— Имай търпение. Позволи ми да излагам нещата подред. Това е необходимо.

— Извинявай. Слушам те.

— Помниш ли какво ни даде Емхир, когато се събрахме преди три години за издирването?

— Къдрица коса.

— Вярно е. — Фрингила отвори кесията си. — Ето я. Светли коси на шестнайсетгодишна девойка. Запазих малко от тях. Трябва да знаеш, че опеката над изолираната в Дарн Рован цинтрийска принцеса е поверена на Стела Конгрев, графиня Лидертал. Някога се случи така, че Стела ми задлъжня за нещо, така че без проблеми получих друга къдрица коса. Ето тази. Тя е малко по-тъмна, но с възрастта косата потъмнява. Но работата е там, че къдриците принадлежат на съвсем различни хора. Проверих. Няма никакво съмнение.

— Предположих нещо подобно веднага след като чух, че изпращат цинтрийката в Дарн Рован — призна Асире вар Анахид. — Астрологът или е омазал нещата, или е позволил да бъде въвлечен в заговор, целящ да бъде подхвърлена фалшива девойка на Емхир. Заговор, който ще струва главата на Кахир аеп Кеалах. Благодаря ти, Фрингила. Всичко е ясно.

— Не всичко — поклати чернокосата си глава магьосницата. — Първо, не Ксартисиус е намерил цинтрийката и не той я е довел в Лок Грим. Астрологът се е заел с хороскопи и астромантия едва след като Емхир е разбрал, че са му подхвърлили фалшива принцеса, и е започнал усилено да издирва истинската. А старият палячо е попаднал в затвора за обикновена грешка в номера си или за шарлатанство. Работата е там, че както ми се удаде да установя, той е определил местонахождението на търсената личност с точност сто мили. А центърът на тази територия се е оказал в пустинята, безлюден пущинак някъде отвъд масива Тир Тохаир, отвъд извора на Велда. Стефан Скелен, който бил изпратен там, намерил само скорпиони и лешояди.

— Какво повече може да се очаква от този Ксартисиус? Но това няма никакво отношение към съдбата на Кахир; Емхир може да е избухлив, но не би осъдил някого на изтезания и смърт без основание. Както ти самата каза, някой е виновен за това, че в Лок Грим са доставили фалшива принцеса вместо истинската. Някой се е постарал да намери двойничка. Изглежда е имало заговор, а Кахир е позволил да бъде въвлечен в него. Не изключвам да е било и неволно. Да са се възползвали от него.

— Ако беше така, щяха да се възползват докрай. Той щеше да предаде двойничката лично на Емхир. А Кахир е изчезнал безследно. Защо? Нали неговото изчезване би предизвикало подозрения? Нима е мислел, че Емхир ще разкрие измамата от пръв поглед? Защото той наистина я е разкрил веднага. И винаги би я разкрил, защото е имал…

— Къдрица от косите й — прекъсна я Асире. — Къдрица от косите на шестнайсетгодишна девойка. Фрингила, Емхир търси тази девойка не от три години, а от много по-отдавна. Изглежда, Кахир е допуснал да бъде въвлечен в нещо отвратително; нещо, което е започнало, когато той още си е играел с пръчка, представяйки си, че язди кон. Хм… Ще ми дадеш ли тези къдрици? Искам да ги изследвам както трябва и двете.

Фрингила Виго бавно примижа със зелените си очи.

— Ще ти ги дам. Но бъди предпазлива, Асире. Не се забърквай в гадни истории. Можеш да привлечеш внимание върху себе си. А нали в началото на разговора ни намекна, че не бива да правиш това. И обеща да обясниш причините.

Асире вар Анахид се изправи, приближи се към прозореца, загледа се в блестящите на светлината на залязващото слънце остри покриви на сградите в имперската столица, наричана Градът на златните кули.

— Някога ти ми каза нещо, което аз запомних — каза тя, без да се обръща: — Че магията не бива да се разделя от никакви граници. Че благото на магията трябва да е най-висше, да стои над всякакви видове разделения. Че не би било излишно нещо като… тайна организация… Нещо като конвент или ложа…

— Готова съм — наруши няколкосекундното мълчание Фрингила Виго, нилфгардската магьосница. — Взех решение и съм готова да се присъединя. Благодаря за доверието и за оценката ти. Кога и къде ще има събрание на тази ложа, моя загадъчна и тайнствена приятелко?

Асире вар Анахид, нилфгардската магьосница, се обърна. На устните й играеше тънка усмивка.

— Скоро — каза тя. — Сега ще ти обясня всичко. Но преди това, да не забравя… Дай ми адреса на твоята модистка, Фрингила.

* * *

— Нито един огън — прошепна Милва, вглеждайки се в тъмния бряг отвъд блестящата на лунната светлина река. — Там няма нито една жива душа, струва ми се. В лагера имаше повече от двеста бежанци. Нито един ли не се е отървал?

— Ако имперските войски са победили, са изпратили всички в робство — прошепна Кахир. — Ако са победили вашите, при тръгването си са ги взели със себе си.

Приближиха се към брега, към обраслото с тръстика тресавище. Милва настъпи нещо и едва сдържа вика си, когато видя стърчаща от блатото вкочанена ръка, покрита с пиявици.

— Това е само труп — промълви Кахир, хващайки я за рамото. — Наш. Даернианец.

— Какъв?

— Седма даернска кавалерийска бригада. Сребърен скорпион на ръкава…

— О, богове… — потрепери девойката, хващайки лъка с изпотената си ръка. — Чу ли този глас? Какво беше това?

— Вълк.

— Или гул… Или някой друг клетник. Там, в лагера, сигурно също има куп трупове… По дяволите, няма да минавам през нощта на другия бряг!

— Ще изчакаме да се съмне… Милва? Какво тук толкова странно…

— Регис… — Стрелкинята сдържа вика си, усещайки миризмата на пелин, босилек, кориандър и анасон. — Регис? Ти ли си?

— Аз съм. — Фелдшерът се появи безшумно от мрака. — Безпокоях се за теб. Не си сама, както виждам.

— Да, добре виждаш. — Милва пусна рамото на Кахир, който вече беше започнал да вади меча си. — Не съм сама и той вече не е сам. Но това е дълга история, както казват някои хора. Регис, какво стана с вещера? С Лютичето? С останалите? Знаеш ли нещо?

— Знам. Имате ли коне?

— Да. Скрити са сред върбите.

— Значи тръгваме на юг, по течението на Хотла. Незабавно. До полунощ трябва да сме при Армерия.

— Какво става с вещера и поета? Живи ли са?

— Живи са. Но си имат неприятности.

— Какви?

— Това е дълга история.

* * *

Лютичето изстена, опитвайки се да се обърне и да се нагласи поне мъничко по-удобно. Обаче това беше задача, невъзможна за някой, лежащ в купчина трески и стърготини и завързан с въжета като приготвена за опушване шунка.

— Не ни обесиха веднага — изстена той. — В това ни е надеждата. В това ни е цялата надежда.

— Бъди спокоен. — Вещерът лежеше неподвижно, гледайки луната, просветваща през процеп в покрива на дървената плевня. — Знаеш ли защо Висегерд не ни обеси веднага? Защото е решил да ни екзекутира публично, на разсъмване, когато целият корпус ще се е събрал за тръгване. С пропагандни цели.

Лютичето млъкна. Гералт го чуваше как пъшка от притеснение.

— Ти имаш шанс да се измъкнеш — каза той, за да успокои поета. — На мен Висегерд иска да ми отмъсти за лична обида, но той няма нищо против теб. Твоят познат графът ще те отърве, ще видиш.

— Мамка му — отговори поетът, за учудване на вещера — спокойно и съвсем разумно. — Мамка му, мамка му, мамка му. Да не съм малко дете. Първо, за целта на пропагандата, двама обесени е по-добре от един. Второ, той няма да иска да остави живи свидетели. Не, братко, ще си се люлеем един до друг.

— Престани, Лютиче. Лежи тихо и обмисляй възможностите.

— Какви възможности, по дяволите?

— Каквито и да са.

Бърборенето на поета пречеше на вещера да събере мислите си, а той умуваше неспирно. Очакваше всеки момент в плевнята да нахлуят хора от темерийското разузнаване, каквито несъмнено имаше в корпуса на Висегерд. Разузнаването със сигурност би се заинтересувало от събитията в Гарщанг на остров Танед. Гералт не знаеше почти никакви подробности, но разбираше, че преди агентите да повярват в това, той вече щеше да се чувства много, много зле. Цялата му надежда беше, че заслепеният от жаждата си за мъст Висегерд не се е раздрънкал за хващането му. Разузнаването би могло да се опита да изтръгне пленниците от ноктите на вбесения маршал, за да ги откара в главната си квартира. По-точно — да откара в главната квартира онова, което ще остане от тях след първите разпити.

Междувременно поетът беше обмислил някои възможности.

— Гералт! Нека да се направим, че знаем нещо много важно! Че всъщност сме шпиони или нещо подобно. Тогава…

— Умолявам те, Лютиче.

— Може да се опитаме да подкупим стражата. Имам малко пари. Дублони, зашити в подплатата на ботуша ми. За черни дни… Нека да извикаме стражите…

— И те ще ти вземат всичко, че и ще търсят още.

Поетът замърмори, но веднага млъкна. От мегдана долетяха викове, конски тропот и — което беше най-лошо от всичко — миризма на войнишка грахова супа, за една чиния, от която Гералт в този момент би дал всичките чиги и трюфели на света. Дежурещите пред плевнята стражи си говореха лениво, кискаха се, от време на време кашляха и плюеха. Стражите бяха професионални войници, това си личеше от речта им, състояща се почти изцяло от местоимения и отблъскващи ругатни.

— Гералт?

— Какво?

— Интересно, какво ли е станало с Милва… Със Золтан, Пърсифал, Регис… Не ги ли видя?

— Не. Напълно възможно е по време на битката да са ги съсекли или да са ги стъпкали с конете. Там, в лагера, лежаха труп върху труп.

— Не вярвам — отговори твърдо и с надежда в гласа Лютичето. — Не вярвам някой толкова ловък като Золтан и Пърсифал… Или Милва…

— Престани да се самозалъгваш. Дори и да са оцелели, няма да ни помогнат.

— Защо?

— Поради три причини. Първо, те си имат свои грижи. Второ — ние лежим в плевня насред лагер, наброяващ няколкостотин войници.

— А третата причина? Ти каза три.

— Трето — изрече уморено Гералт, — лимитът от чудеса за този месец се изчерпа със срещата на жената от Кернов с изчезналия й съпруг.

* * *

— Там. — Фелдшерът посочи светещите точки на лагерни огньове. — Там е форт Армерия, понастоящем лагер на темерийските войски, концентрирани край Майена.

— Там ли държат вещера и Лютичето? — Милва се надигна на стремената. — Да, тогава работата е лоша… Там сигурно има куп въоръжени войници, а и стража наоколо. Няма да е лесно да се промъкнем.

— Няма и да е необходимо — каза Регис, слизайки от Пегас. Скопецът протяжно изпръхтя, извърна муцуна. Явно не му харесваше срязващата обонянието миризма на билки, която се носеше от фелдшера. — Няма да е необходимо да се промъквате — повтори той. — Аз ще направя всичко сам. Вие изчакайте с конете там, при реката, виждате ли — под най-ярката звезда на Седемте кози. Там Хотла се влива в Ина. Когато измъкна вещера, ще го упътя нататък. Там ще се срещнете.

— Много е самонадеян — прошепна Кахир на Милва, когато двамата се озоваха един до друг, след като слязоха от конете. — Сам, без никаква помощ, и смята да ги измъкне, чу ли го? Кой е той?

— Наистина не знам — отговори Милва, също тихо. — Що се отнася до измъкването — вярвам му. Вчера пред очите ми с голи ръце измъкна от въглените нагорещена подкова…

— Магьосник?

— Не — отговори иззад Пегас Регис, демонстрирайки острия си слух. — Нима е толкова важно кой съм? Нали аз не те питам кой си?

— Аз съм Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах.

— Благодаря ти и ти се възхищавам. — В гласа на фелдшера прозвуча лека ирония. — Почти не се усеща нилфгардският акцент в нилфгардското име.

— Аз не съм…

— Достатъчно! — прекъсна го Милва. — Не е време сега да се препирате. Регис, вещерът очаква помощ.

— Не по-рано от полунощ — изрече студено фелдшерът, гледайки в луната. — Значи имаме време да си поговорим. Кой е този човек, Милва?

— Този човек — взе под защитата си Кахир явно раздразнената Милва — ме спаси от неприятно произшествие. Този човек, когато се види с вещера, ще му каже, че не е тръгнал в правилната посока. Цири не е в Нилфгард.

— Наистина интересна информация. — Гласът на фелдшера поомекна. — А какъв е източникът й, уважаеми Кахир, син на Кеалах?

— Това е дълга история.

* * *

Лютичето не се беше обаждал от дълго време, когато един от стражите изведнъж млъкна насред думата, а другият изхриптя, или може би изохка. Гералт знаеше, че стражите са трима, затова напрегна слух. Но третият войник не издаде никакъв звук.

Вещерът чакаше, затаил дъх, но това, което чу, не беше скърцането при отварянето на вратата на плевнята от спасителите. Ни най-малко. Това беше монотонно, тихо, многогласно хъркане. Стражите просто бяха заспали на поста си.

Гералт въздъхна, изруга беззвучно, и вече се готвеше отново да се потопи в мисли за Йенефер, когато медальонът на шията му силно потрепна, а в ноздрите го удари мирис на пелин, базилик, кориандър, босилек и анасон. И дявол знае какво още.

— Регис? — недоверчиво прошепна той, напразно опитвайки се да откъсне главата си от стърготините.

— Регис — прошепна Лютичето, като се надигна и зашумоли. — Никой друг не смърди така… Къде си? Не те виждам…

— Тихо.

Медальонът престана да трепери. Гералт чу облекчената въздишка на поета и веднага след това — скърцането на острие, прерязващо въже. След минута Лютичето вече стенеше от болката, предизвикана от възстановяващото се кръвообращение, като се опитваше да потисне стоновете си с юмрук, пъхнат между зъбите.

— Гералт. — Размитата, люлееща се сянка на фелдшера изникна пред него. — Ще преминете сами през лагерните постове. Тръгнете на изток, към най-ярката звезда от Седемте кози. Право към Ина. Там ви чака Милва с конете.

— Помогни ми да се изправя…

Вещерът постоя първо на единия, а после на другия си крак, хапейки юмрука си. Кръвообращението на Лютичето вече се беше нормализирало. След минута Гералт също беше наред.

— Как да излезем? — попита изведнъж поетът. — Стражите пред вратата хъркат, но могат…

— Не могат — прекъсна го Регис. — Бъдете предпазливи. Луната е пълна, на мегдана е светло от огньовете. Въпреки нощния час, в лагера има движение, но това даже е за добро. На патрулните им е омръзнало да викат по всички наред. Е, тръгвайте. Успех.

— А ти?

— Не се безпокойте за мен. Не ме чакайте и не поглеждайте назад.

— Но…

— Лютиче — изсъска вещерът. — Не се безпокой за него. Не чу ли?

— Тръгвайте — повтори Регис. — Успех. До следващия път, Гералт.

Вещерът се обърна.

— Благодаря ти за спасението — каза той. — Но по-добре никога да не се срещаме пак. Нали ме разбираш?

— Напълно. Не губете време.

Стражите спяха в живописни пози, похърквайки и мляскайки. Нито един не потрепна, когато Гералт и Лютичето се промъкнаха през полуотворената врата. Нито един не помръдна, когато вещерът безцеремонно свали дебелите вълнени наметала на двама от тях.

— Това не е обикновен сън — прошепна Лютичето.

— Разбира се, че не е. — Незабележим в тъмнината при стената на плевнята, Гералт оглеждаше мегдана.

— Разбирам — въздъхна поетът. — Регис е магьосник?

— Не. Не е магьосник.

— Той измъкна подковата от огъня. Приспа стражите…

— Престани да дрънкаш и се съсредоточи. Все още не сме на свобода. Загърни се в наметалото и тръгваме през мегдана. Ако някой ни спре, ще се направим на войници.

— Добре. Ако се наложи, ще кажа…

— Ще се направим на глупави войници! Тръгвай.

Прекосиха площада, придържайки се по-надалеч от войниците, събрали се около лагерните огньове. По мегдана във всички посоки сновяха хора, двама в повече не се набиваха на очи. Те не предизвикаха подозрения, никой не ги повика и не ги задържа. Бързо и без проблеми излязоха през разрушената ограда.

Всичко вървеше толкова гладко, че даже беше прекалено. Гералт почувства безпокойство, защото инстинктивно усещаше някаква опасност. И това усещане, вместо да намалее, се усилваше при отдалечаването им от лагера. Той си повтаряше, че в това няма нищо странно — насред шумното сборище те не привличаха внимание, в краен случай можеше да настане суматоха, ако някой открие приспаните пред вратата на плевнята стражи. А сега се приближаваха до външния кръг на охраната, където постовете, естествено, трябваше да са по-бдителни. Това, че идваха откъм лагера, не можеше да им помогне, даже напротив! Вещерът си спомняше за ширещото се в корпуса на Висегерд дезертьорство и беше сигурен, че часовите са получили заповед грижливо да следят всеки, който се кани да напусне лагера.

Луната блестеше достатъчно, за да може Лютичето да върви, без да опипва пътя. При такава светлина вещерът виждаше не по-зле, отколкото денем, и това им помогна да избегнат два караула и да изчакат в храстите, докато премине един конен патрул. Отпред, почти веднага след постовете, имаше тъмен елшак. Всичко вървеше гладко. Твърде гладко.

Непознаването на войнските порядки им изигра лоша шега.

Ниската и мрачна елхова гора ги примамваше, обещаваше им укритие. Но откакто свят светува, опитните бойци, когато им се налага да охраняват, се настаняват в храстите, откъдето бодърстващите от тях могат да наблюдават както възможния неприятел, така и собствените си прекалено стриктни офицери, на които може да им хрумне да се появят на неочаквана проверка.

Едва-що Гералт и Лютичето се бяха приближили към гъсталака, когато пред тях се появиха хора. И остриета на копия.

— Паролата!

— Цинтра! — изстреля Лютичето, без да се замисля.

Войниците дружно се разсмяха.

— Ех, хора, хора — каза единият. — Нямате фантазия и за един грош. Поне един някой път да беше измислил нещо ново. Но не, все „Цинтра“. Затъгували сте по дома, а? Хубаво. Цената е същата като вчера.

Лютичето гръмко изскърца със зъби. Гералт оцени ситуацията и шансовете им. Нещата определено изглеждаха зле.

— Хайде, де — обади се пак войникът. — Ако искате да минавате, плащайте мито, а ние ще си затворим очите. И по-бързо, че току-виж дошъл проверяващ.

— Ей с’а. — Поетът промени стила на разговор и акцента. — Да приседна и да се изуя, че в ботуша имам…

Не успя да каже нищо повече. Четирима войници го повалиха на земята, двама притиснаха краката му със своите колена и му свалиха ботушите. Този, който питаше за паролата, разкъса подплатата от вътрешната страна на единия ботуш. Нещо се посипа със звън.

— Злато! — извика командирът им. — Събуйте онзи другия! И тичайте за проверяващия!

Обаче нямаше кой да разсъбува Гералт и да тича за проверяващ, защото част от патрулните се бяха хвърлили на колене в търсене на разсипалите се между листата дублони, а останалите се биеха яростно за втория ботуш на Лютичето.

„Сега или никога“ — помисли си Гералт и стовари юмрук в челюстта на командира, а докато онзи падаше, го изрита и по слепоочието. Златотърсачите дори не забелязаха това. Без да чака покана, Лютичето скочи и се понесе през храстите, развявайки партенки. Гералт тичаше подире му.

— Дръжте ги! Дръжте ги! — завика поваленият командир, веднага подкрепен от другарите си. — Подкрепления!

— Мерзавци! — извика Лютичето. — Негодници! Взеха ми парите!

— Пести си въздуха, глупако! Виждаш ли гората? Бягай натам!

— Тревога! Тревога-а-а!

Двамата тичаха. Гералт изруга яростно, когато чу викове, дрънчене, тропот на коне и цвилене. Отзад. И отпред. Не се чуди дълго — достатъчен беше един внимателен поглед. Това, което беше взел за спасителна гора, се оказа приближаваща се към тях лавина от конници.

— Стой, Лютиче! — извика той, мигновено се обърна към носещия се в галоп подир тях патрул, сложи пръсти в устата и изсвири пронизително. — Нилфгард! — извика той с всичките си сили. — Нилфгард напада! В лагера! Връщайте се в лагера, глупаци! Свирете сбор! Нилфгард!

Най-предният конник от преследващия ги патрул спря коня си, погледна в указаната посока, извика ужасено и понечи да обърне коня. Но Гералт, решил, че вече е направил достатъчно за цинтрийските лъвове и темерийските лилии, подскочи към войника и с ловко движение го събори от седлото.

— Скачай, Лютиче! И се дръж!

Не се наложи да повтаря. Конят леко приклекна под тежестта на допълнителния ездач, но след като беше сритан в хълбоците от два чифта пети, се понесе в галоп. Сега приближаващата се маса от нилфгардци беше много по-опасна от Висегерд и неговия корпус, затова бегълците насочиха коня покрай пръстена от лагерни постове, опитвайки се колкото може по-бързо да се измъкнат от фронтовата линия на предстоящото сражение между двете войски. Но нилфгардците вече бяха близо и ги забелязаха. Лютичето извика, Гералт погледна назад и видя как от тъмната стена нилфгардски конници към тях започна да се протяга черно пипало от преследвачи. Без да се колебае, той насочи коня към лагера, изпреварвайки бягащите караулни. Вещерът виждаше и носещите се откъм лагера към тях конници. Вдигнатият по тревога корпус на Висегерд се беше озовал удивително бързо върху седлата. Гералт и Лютичето се намираха в капан.

Нямаше изход. Вещерът отново промени посоката и изстиска от коня всичките му сили, стараейки се да се измъкне от опасно стесняващия се процеп между чука и наковалнята. Когато се появи надеждата, че може и да успеят, нощният въздух изведнъж се изпълни със свистенето на стрели. Лютичето изкрещя, този път наистина гръмогласно, и впи пръсти в хълбоците на Гералт. Вещерът усети как по врата му потече нещо горещо.

— Дръж се! — Той хвана поета за лакътя и силно го дръпна към себе си. — Дръж се, Лютиче!

— Убиха ме! — закрещя поетът, удивително гръмко за мъртвец. — Кървя! Умирам!

— Дръж се!

Градушката от стрели от лъкове и арбалети, с които се обсипваха двете армии, се оказа фатална за Лютичето и същевременно се превърна в избавление за тях. Обстрелващите се помежду си войски се скупчиха и изгубиха устрема си, а готовият всеки момент да се стопи процеп между двете армии просъществува достатъчно дълго, за да може тежко хриптящият кон да изнесе двамата ездачи извън капана. Гералт безпощадно пришпорваше коня с пети, принуждавайки го да продължи да галопира, защото, макар и да се приближаваха към спасителната гора, тропането на копита зад тях не стихваше. Конят изстена, спъна се. Може би щяха да успеят да избягат, но Лютичето изведнъж изстена и омекна, повличайки от седлото и вещера. Гералт машинално дръпна юздите, конят се изправи на задните си крака, и двамата паднаха на земята, сред някакви ниски борчета. Поетът се строполи безсилно и продължи да стене сърцераздирателно, без да се надига. Цялата лява страна на главата му и лявото му рамо бяха в кръв, проблясваща в черно под лунната светлина.

Зад тях с бучене, грохот и рев се сблъскаха двете армии. Но въпреки кипящата битка, нилфгардските преследвачи не бяха забравили за бегълците. Право към тях се носеха в галоп трима ездачи.

Вещерът скочи на крака, чувствайки надигащата се в него вълна от студена ярост и омраза. Скочи към преследвачите си, отвличайки вниманието им от Лютичето. Не, той не искаше да се жертва заради приятеля си. Искаше да убива.

Яздещият най-отпред конник налетя върху него с вдигната брадва, но нямаше как да знае, че пред него стои вещер. Гералт с лекота избегна удара, хвана навелия се на седлото нилфгардец за наметалото, с пръстите на другата ръга сграбчи широкия колан, с рязко движение свали конника от седлото, притисна го към земята и едва в този момент съобрази, че няма оръжие. Тогава хвана поваления войник за гърлото, но не можеше да го удуши — пречеше му желязната яка. Нилфгардецът се дръпна, удари го с желязната си ръкавица, разкървави веждата му. Вещерът го притисна с цялото си тяло, напипа върху колана на противника си къса кама и я измъкна от ножницата. Войникът усети това и закрещя. Гералт отблъсна продължаващата да го удря ръка със сребърен скорпион на ръкава и замахна с камата.

Нилфгардецът изпищя.

Гералт заби камата в отворената му уста. До самата ръкохватка. Когато скочи на крака, видя трупове, коне без ездачи и отдалечаващи се към продължаващата битка група конници. Цинтрийците от лагера бяха съсекли нилфгардските преследвачи, и дори не бяха забелязали в мрака на ниските борчета поета и сражаващата се двойка.

— Лютиче! Къде те улучиха? Къде е стрелата?

— В гла… главата… Заби се в главата…

— Не говори глупости! По дяволите, извадил си късмет… Само те е одраскало…

— Кървя…

Гералт свали салтамарката си и скъса ръкава на ризата си. Върхът на стрелата беше минал над ухото на Лютичето, одирайки кожата до слепоочието му. Поетът постоянно притискаше към раната треперещата си ръка, после разглеждаше кръвта, обилно изцапала дланите и маншета му. Очите му бяха безумни. Вещерът си помисли, че пред него е човек, на когото за пръв път в живота му причиняват болка и го раняват. И който за пръв път в живота си вижда собствената си кръв в такова количество.

— Ставай — каза Гералт, като набързо бинтова някак главата на трубадура с ръкава от ризата си. — Това е нищо, Лютиче, само драскотина… Ставай, трябва да се махаме оттук…

Нощната битка на полето продължаваше, звънтенето на желязо, цвиленето на конете и виковете все повече се усилваха. Гералт бързо хвана два от нилфгардските коне, но се оказа, че им трябва само едни. Лютичето успя да се изправи, само че веднага седна отново тежко на земята, застена, зарида с глас. Вещерът го вдигна, настани го в седлото. Самият той седна отзад и подкара коня. На изток, някъде над вече забелязващите се светлосини ивици на изгрева, висеше най-ярката звезда от съзвездието Седемте кози.

* * *

— Скоро ще съмне — каза Милва, гледайки не в небето, а в блестящата повърхност на водата. — Сомовете здраво преследват бялата риба. И никаква вест от вещера и Лютичето. Ох, дали Регис не е омазал работата…

— Не дърпай дявола за опашката — промърмори Кахир, оправяйки подпръга на дорестия жребец.

— Пфу, пфу… Натам отиват нещата… Който се сблъска с тази ваша Цири, сякаш си подлага главата под брадвата… Това момиче носи нещастие… Нещастие и смърт.

— Изплюй се, Милва.

— Пфу, пфу, да не ни е на уроки… Ама че е студено, цялата треперя. И съм жадна, а в реката, при брега, отново видях гниещ труп. Бррр… Повдига ми се. Сигурно ще повърна.

— Ето. — Кахир й подаде манерката си. — Пийни си. И седни по-близо до мен, ще те стопля.

Още един сом скочи в плиткото в преследване на пасаж дребни рибки, които се пръснаха по повърхността на водата като сребрист дъжд. В лунната пътека се мярна прилеп, или козодой.

— Кой може да знае какво ще стане утре? — прошепна замислено Милва, притисната до рамото на Кахир. — Кой ще премине реката и кой ще легне в земята.

— Каквото има да става — ще стане. Прогони тези мисли.

— Не те ли е страх?

— Страх ме е. А теб?

— На мен ми се повдига.

Мълчаха дълго.

— Кахир, разкажи ми кога се срещнахте с Цири.

— За първи път ли? Преди три години. По време на битката за Цинтра. Изведох я от града. Намерих я обкръжена от всички страни от огън. Яздех през огън и дим и я държах в ръцете си, а тя също беше като огън.

— И какво?

— Не можеш да удържиш огъня в ръцете си.

— Ако в Нилфгард не е Цири — каза Милва след дълго мълчание, — тогава кой е?

— Не знам.

* * *

Дракенборг, реданският форт, превърнат в лагер за интернирани елфи и други подривни елементи, си имаше свои печални традиции, създадени през тригодишното му функциониране. Една от тези традиции бяха екзекуциите на разсъмване. Втората — предварителното събиране на обречените на смърт в голяма обща килия, откъдето по изгрев ги водеха към бесилото.

В килията се събираха около десетина смъртници, а всяка сутрин обесваха двама или трима, понякога четирима. Останалите чакаха реда си. Дълго. Понякога седмица. В лагера наричаха чакащите „веселяците“. Защото атмосферата в килията на смъртниците винаги беше весела. Първо, с яденето винаги даваха кисело и силно разредено вино, наричано на лагерен жаргон „Сухо Дийкстра“, защото не беше тайна, че предсмъртната напитка се сервираше по лично разпореждане на шефа на реданските разузнавателни служби. Второ, от килията на смъртниците вече не водеха на разпити в зловещите подземия, наричани „Пералнята“, а на стражите се забраняваше да тормозят затворниците.

В тази нощ всичко си беше наред с традициите. В килията, заета от шест елфи, един полуелф, един полуръст, двама човеци и един нилфгардец, беше весело. „Сухото Дийкстра“ по общо съгласие се изливаше в тенекиена купа и се пиеше без помощта на ръцете. Този метод даваше шансове поне за леко опияняване. Само един от елфите, Scoia’tael от разгромения отряд на Йорвет, наскоро жестоко пребит в „Пералнята“, се държеше спокойно и сериозно, като изписваше на стената на килията надпис: „Свобода или смърт“. На стената имаше неизброимо количество подобни надписи. Останалите смъртници, поддържайки традицията, пееха химна на „веселяците“ — създадена в Дракенборг песен, която всеки в бараките научаваше по мелодията, долитаща всяка нощ от килията на смъртниците, знаейки, че и на него ще му дойде ред да се включи в хора.

Танцува всеки обесен,

на въжето се гърчи ритмично.

Но пее своята песен

красиво, меланхолично.

Забавленията на веселяците

да си спомня трупът предпочита,

щом му изритат стола палачите

и му се изцъклят очите.

Изтрака резето, ключалката изскърца. „Веселяците“ млъкнаха. Появата на стражите на разсъмване можеше да означава само едно — за момент хорът ще намалее с няколко гласа. Въпросът беше — с чии?

Стражите влязоха групово. Държаха в ръцете си въжета, за да вържат онези, които щяха да поведат към бесилото. Единият изсмърка с нос, пъхна палката си под мишница, разгъна един пергамент, изкашля се.

— Ехел Трогелтон!

— Трайгълтан — равнодушно го поправи елфът от отряда на Йорвет. Хвърли още един поглед към изписания лозунг и се изправи с усилие.

— Космо Балденвег! Полуръстът преглътна шумно.

Назарян знаеше, че Балденвег е арестуван по подозрение за участие в диверсии, извършвани по поръчение на нилфгардското разузнаване. Но Балденвег не си признаваше и упорито твърдеше, че е откраднал двата кавалерийски коня по собствена инициатива и заради печалба, а Нилфгард нямал нищо общо с това. Но явно не му повярваха.

— Назарян!

Назарян стана послушно и подаде ръцете си на стражите. Когато извеждаха тримата, останалите „веселяци“ подеха:

Танцува всеки обесен,

на въжето весело се мята.

И вятър носи неговата песен

навред по земята…

Изгревът гореше в пурпурно. Очертаваше се прекрасен, слънчев ден.

„Химнът на «веселяците» води до заблуждение“ — помисли си Назарян. Обесените не можеха да танцуват диво, защото ги бесеха не на бесила с напречни греди, а просто на стълбове, забити в земята. И не ритаха стол под краката им, а практични, ниски, носещи следи от често използване брезови пънчета. Анонимният автор на песента, екзекутиран преди година, не би могъл да знае тези неща по време на творческия процес. Както и всеки обесен, той се беше запознал с подробностите непосредствено преди смъртта си. В Дракенборг екзекуциите никога не се извършваха публично. Справедливо наказание, а не садистично отмъщение. Тези думи също се приписваха на Дийкстра.

Елфът от отряда на Йорвет отблъсна стражите, незабавно се качи на пъна и сложи примката на шията си.

— Да живее…

Изритаха пънчето изпод краката му.

За полуръста трябваха две пънчета, сложени едно върху друго. Набеденият за диверсант не се опита да крещи патетични лозунги. Просто ритна енергично с късите си крачета и увисна на стълба. Главата му безсилно се килна настрани.

Стражите хванаха Назарян и в този момент той изведнъж взе решение.

— Ще говоря — изхриптя. — Ще дам показания. Имам важна информация за Дийкстра!

— Малко късничко — изрече със съмнение Ваской — не, заместник-комендантът на Дракенборг по политическите въпроси, който присъстваше на екзекуцията. — Достатъчно е да видите примката и на всеки втори от вас му се пробужда фантазията!

— Не си измислям! — Назарян се дръпна в ръцете на палачите. — Имам информация!

След по-малко от час Назарян седеше в карцера и се възхищаваше на прелестите на живота, куриерът стоеше в готовност до коня си и яростно се чешеше между краката, а Васкойне четеше предназначения за Дийкстра рапорт и поправяше правописните грешки.

Смирено уведомявам Ваше графско превъзходителство, че престъпникът Назарян, осъден за нападение над кралски чиновник на смърт чрез обесване, даде следните показания: по разпореждане на някой си Риенс в деня на юнското новолуние тази година той заедно с двама свои съучастници, елфът-метис Ширу и Ягла, е участвал в убийството на юристите Кодрингер и Фен в град Дориан. Там Ягла е бил убит, а Ширу е убил двамата юристи и е подпалил къщата им. Престъпникът Назарян приписва всичко само на Ширу, твърди, че самият той не е убивал, но вероятно говори така заради страха от обесване. Това, което може да е интересно за ваше графско превъзходителство, е следното: преди да извършат престъплението, тези престъпници, тоест Назарян, Ширу и Ягла са следили един вещер, някой си Гералт от Ривия, който е имал тайни разговори с юриста Кодрингер. Този злодей Назарян не знае по какви въпроси са общували двамата, защото нито споменатият по-горе Риенс, нито полуелфът Ширу не са му издавали тази тайна. Когато на Риенс било съобщено за тези тайни взаимоотношения, той заповядал юристите да бъдат убити.

По-нататъшните показания на престъпника Назарян са следните: съучастникът му Ширу откраднал от дома на юристите документи, които били предоставени на Риенс в Карерас, в кръчмата „При измамника Лисан“. Назарян не знае за какво са се съвещавали там Риенс и Ширу, но на другия ден тримата престъпници се насочили към Бруге и там на четвъртия ден след новолунието отвлекли една млада девойка от къща с червени тухли, в чиято порта били забити месингови ножици. Риенс приспал девойката с магическа напитка, а престъпниците Ширу и Назарян я откарали възможно най-бързо във Верден, е крепостта Настрог. А сега другото нещо от изключителна важност, което докладвам на ваше графско превъзходителство: престъпниците са предали похитената девойка на нилфгардския комендант на крепостта, уверявайки го, че похитената се казва Цирила от Цинтра. Според показанията на престъпника Назарян, комендантът бил много развълнуван от тази новина.

Изпращам написаното по-горе на Ваше графско превъзходителство по специален куриер. Ще изпратя и подробен протокол на разпита веднага щом писарят го препише на чисто. Покорно моля Ваше графско превъзходителство за инструкции как да постъпя с престъпника Назарян. Дали да бъде бичуван, за да си спомни повече подробности, или да бъде обесен публично за назидание?

С най-голямо уважение и т.н. и т.н.

Васкойне подписа рапорта със замах, запечата плика и повика куриера.

Съдържанието на рапорта стана известно на Дийкстра вечерта на същия ден. А на Филипа Ейлхарт — по пладне на следващия ден.

* * *

Когато носещият вещера и Лютичето кон се измъкна от крайбрежния елшак, Милва и Кахир вече доста се бяха изнервили. По-рано бяха чули отгласите от битка — водите на Ина разнасяха звуците на голямо разстояние.

Докато помагаше за свалянето на поета от седлото, Милва видя как при вида на нилфгардеца лицето на Гералт се вкамени. Тя не успя да каже нито дума — впрочем, Гералт също, защото Лютичето стенеше отчаяно и се изплъзваше от ръцете им. Сложиха поета върху пясъка, пъхнаха под главата му сгънато наметало. Милва се канеше да смени пропитата с кръв импровизирана превръзка, но в този момент усети нечия ръка върху рамото си и надуши познатия мирис на пелин, анасон и други билки. Както обикновено Регис се беше появил неясно кога, неясно как и неясно откъде.

— Ще позволиш ли? — каза той, докато вадеше от бездънната си торба медицински препарати и инструменти. — Аз ще се заема с него.

Когато фелдшерът отлепи превръзката от раната, Лютичето застена болезнено.

— Спокойно — каза Регис, промивайки раната. — Това не е нищо. Малко кръв. Просто малко кръв… Кръвта ти мирише хубаво, поете.

И именно в този момент вещерът започна да се държи по начин, за който Милва не бе подготвена. Той отиде при коня и измъкна от прикрепената към седлото ножница дълъг нилфгардски меч.

— Махни се от него — промълви той, заставайки над фелдшера.

— Тази кръв мирише хубаво — повтори Регис, без да обръща внимание на вещера. — Не усещам в нея миризмата на зараза, която при рана в главата би могла да се окаже фатална. Артерията и вените не са повредени… Сега ще почувстваш щипене…

Лютичето застена и бурно си пое въздух. Мечът в ръката на вещера потрепна, заблестя с отразената от реката светилна.

— Ще ти направя няколко шева — каза Регис, като продължаваше да не обръща внимание нито на вещера, нито на меча му. — Дръж се, Лютиче.

Лютичето се държеше.

— Довършвам вече. — Регис се зае да го бинтова. — Простичко казано, до сватбата ще заздравее. Рана точно като за поет, Лютиче. Ще се разхождаш като военен герой с горда превръзка на челото, а сърцата на взиращите се в теб дами ще се топят като восък. Да, истинска поетична рана. Не е като стрела в корема, пробит черен дроб или бъбрек, или разпорен корем с посипали се навън черва… Е, готово. Гералт, на твое разположение съм.

Той се изправи и тогава вещерът с бързо, неуловимо движение допря меча до гърлото му.

— Отдръпни се — каза Гералт на Милва. Регис дори не потрепна, макар че острието леко се допираше в гърлото му. Стрелкинята затаи дъх, виждайки как очите на вещера припламват в мрака с удивителен, котешки блясък.

— Е, давай — изрече спокойно Регис. — Ръгни ме.

— Гералт — простена от земята Лютичето, напълно трезво. — Какво ти става, съвсем ли полудя? Той ни спаси от бесилото… Превърза ми главата…

— В лагера спаси девойката и нас — тихо напомни Милва.

— Мълчете. Не знаете какъв е той.

Фелдшерът не се помръдна. А Милва изведнъж с ужас установи това, което трябваше отдавна да е открила.

Регис не хвърляше сянка.

— Наистина — изрече фелдшерът бавно. — Вие не знаете какъв съм. А е време да узнаете. Казвам се Емиел Регис Рохелек Терзиеф-Годфрой. Живея на този свят от четиристотин двайсет и осем години по вашето летоброене, или шестстотин четирийсет и две години по летоброенето на елфите. Аз съм потомък на претърпели корабокрушение клети същества, озовали се сред вас след катаклизма, който вие наричате Взаимно проникване на сферите. Деликатно казано, минавам за чудовище. Кръвожадно чудовище. А сега попаднах на вещер, който се занимава професионално с изтребването на такива като мен. Това е всичко.

— И е достатъчно. — Гералт отпусна меча. — Даже предостатъчно. Изчезвай оттук, Емиел Регис и каквото още там беше… Махай се.

— Това е нечувано — подигра се Регис. — Ще ме пуснеш да си тръгна? Мен, опасният за хората? Вещерите трябва да използват всеки удобен случай за елиминирането на такива заплахи.

— Махай се. Изчезвай и то веднага.

— Колко далеч трябва да отида? — попита бавно Регис. — В края на краищата ти си вещер. Знаеш за мен. Когато се справиш с твоя проблем, когато направиш всичко, което имаш за вършене, сигурно ще се върнеш по тези места. Знаеш къде живея, с какво се занимавам. Ще ме преследваш ли?

— Не е изключено. Ако ми платят. Аз съм вещер.

— Желая ти успех. — Регис завърза торбата си и вдигна наметалото си. — Всичко хубаво. А, още нещо. Колко високо трябва да е заплащането за главата ми, за да решиш да ме обезпокоиш? На колко ме оценяваш?

— Дяволски високо.

— Ласкаеш самолюбието ми. А по-конкретно?

— Изчезвай, Регис.

— Веднага. Но първо кажи цената ми. Моля те.

— За един обикновен вампир вземам колкото струва един хубав кон със седло. Но нали ти не си обикновен.

— Така че колко?

— Съмнявам се, че някой ще може да ми плати. — Гласът на вещера беше студен като лед.

— Разбирам и благодаря — усмихна се вампирът, като този път показа зъбите си. Милва и Кахир отстъпиха, а Лютичето с усилие сдържа вика си на ужас.

— Е, всичко хубаво. Успех.

— Всичко хубаво, Регис. Подобно.

Емиел Регис Рохелек Терзиеф-Годфрой тръсна наметалото си, загърна се с него и изчезна. Просто изчезна.

* * *

Гералт се обърна, все още с меча в ръка.

— Сега е твой ред, нилфгардецо…

— Не! — прекъсна го ядосано Милва. — Това ми дойде в повече. На конете и да се махаме оттук! Реката носи виковете, няма да успеем да се обърнем — и някой ще ни налети!

— Няма да тръгна заедно с него.

— Тогава язди сам! — извика разярената вече не на шега Милва. — От другата страна! Вече ни писна от твоите номера, вещерю. Прогони Регис, който ти спаси живота, но това си е твоя работа. Обаче Кахир спаси мен и ми е приятел! Ако на теб ти е враг, тогава се връщай в Армерия, прав ти път! Там приятелите ти вече са ти приготвили бесилото!

— Не викай.

— А ти не стой като пън. Помогни ми да кача Лютичето на скопеца.

— Ти си спасила конете ни? И Плотка ли?

— Той ги спаси — кимна тя към Кахир. — Хайде, да тръгваме.

* * *

Прехвърлиха се през Ина и тръгнаха по десния бряг, през плитки заливи, през лози и стари корита на реката, през мочурливи участъци и тресавища, огласявани от квакането на жаби и крякането на невидими патици. Денят избухна с червеното слънце, заблестя ослепително от обраслите с лилии езерца. Пътниците свърнаха нататък, където един от многобройните ръкави на Ина се вливаше в Яруга. Сега ги заобикаляха мрачни, навъсени гори, в които дърветата израстваха направо от обрасли с растителност блата.

Милва вървеше най-отпред, заедно с вещера, и през цялото време му разказваше полугласно онова, което беше научила от Кахир. Гералт мълчеше като камък, нито веднъж не обърна глава и не погледна нилфгардеца, който яздеше отзад и помагаше на поета. Лютичето тихо стенеше, ругаеше и се оплакваше от главоболието си, но се държеше геройски и не забавяше придвижването им. Това че се намери Пегас със закрепената за седлото му лютня значително повиши самочувствието на поета.

Към пладне отново излязоха на осветени от слънцето мочурища, зад които се стелеше необятната шир на Голяма Яруга. Прекосяваха стари корита, преминаваха през плитчини и малки ръкави. И попаднаха на някакъв остров — сухо място сред блатата и мочурищата, разхвърляни между многобройните ръкави на реката. Островът беше обрасъл с храсталаци и върби, на него имаше и няколко големи дървета — голи и изсъхнали, побелели от изпражненията на кормораните.

Милва откри в тръстиката лодка, явно донесена тук от течението. Тя беше и първата, която забеляза между върбите полянка — прекрасно място за почивка.

Спряха се, и тогава вещерът реши, че е време да си поговори с нилфгардеца. На четири очи.

* * *

— Подарих ти живота на Танед. Стана ми жал за тебе, сополанко. Най-голямата грешка в живота ми. Сутринта позволих на един висш вампир, на чиято съвест със сигурност тежи не един човешки живот, да се измъкне от острието ми. А трябваше да го убия. Но не мислех за него, защото главата ми беше заета само с едно — как да се добера до онези, които са наранили Цири. Заклел съм се, че ще платят за това с кръвта си.

Кахир мълчеше.

— Това, което си разказал на Милва, не променя нищо. От него следва едно-единствено нещо: че на Танед не си успял да похитиш Цири, въпреки че доста се постара. А сега се мъкнеш подире ми, надявайки се, че отново ще те отведа при нея и пак ще ти падне в ръцете. Разчиташ на това, че тогава твоят император може би ще ти пощади живота и няма да те изпрати на ешафода.

Кахир мълчеше. Гералт се чувстваше зле. Много зле.

— Заради теб тя крещеше нощем — рече той. — В детските й очи ти се беше превърнал в кошмар. А всъщност си бил и си оставаш само оръдие, само жалък слуга на твоя император. Не знам какво си й направил, за да се превърнеш в кошмар за нея. А най-лошото е, че не разбирам защо въпреки всичко това не мога да те убия. Не разбирам какво ме удържа.

— Може би това — каза тихо Кахир, — че въпреки всички предположения и привидности между нас има нещо общо, между мен и теб?

— Интересно, какво?

— Както и ти, аз искам да спася Цири. Както и ти, аз също не мога да издържам, когато някой се учудва и възмущава от това. Както и ти, аз нямам никакво намерение да обяснявам на никого защо е така.

— Свърши ли?

— Не.

— Слушам те тогава.

— Цири — изрече бавно нилфгардецът — пътува на кон през прашно село. С още шестима младежи. Сред тях — една късо подстригана девойка. Цири танцува на масата в една плевня и е щастлива.

— Милва ти е разказала сънищата ми.

— Не. Не ми е разказвала нищо. Не ми ли вярваш?

— Не.

Кахир наведе глава, повъртя върху на обувката си в пясъка.

— Забравих, че не можеш да ми вярваш — каза той, — че не можеш да ми се довериш. Разбирам. Но нали ти, както и аз, си сънувал още нещо. Сън, за който не си разказвал на никого. И се съмнявам, че би искал да го разкажеш на когото и да било.

* * *

Можеше да се каже, че на Сервадио просто му провървя. Той пристигна в Лоредо, без да има намерението да шпионира нещо определено. Но не случайно наричаха селото Разбойническото градче. Лоредо лежеше на Бандитския път, разбойниците и бандитите от всички райони над Горна Велда минаваха оттук, за да продадат или разменят плячката си, да се запасят с провизии, да отдъхнат и да се повеселят в бандитска компания. Няколко пъти бяха изгаряли селото до основи, но малобройните постоянни и многобройните временни обитатели всеки път го построяваха отново. Селцето живееше за сметка на бандитите, и можеше да се каже, че животът в него беше добър. А шпионите и доносниците като Сервадио не губеха надежда да се сдобият в Лоредо с някаква информация, за която префектът би им дал няколко флорена.

Обаче сега Сервадио разчиташе да получи повече от няколко. Защото в селото влизаха Плъховете.

Водеше ги Гиселхер, от лявата и от дясната му страна яздеха Искра и Кайли. Зад тях — Мистле и новата, сивокосата, която наричаха Фалка. Асе и Реф завършваха процесията, водейки резервни коне, несъмнено крадени и предназначени за продан. Ездачите бяха уморени и покрити с прах, но стояха гордо изправени в седлата, отговаряха охотно на поздравите на гостуващите в Лоредо техни приятели и познати. След като скочиха от конете и се почерпиха с по една бира, те веднага пристъпиха към преговори с търговците и прекупвачите на крадени стоки. Всички, освен Мистле и новата, сивокосата, носеща меча си на гърба. Двете отидоха при сергиите, които, както винаги, запълваха площада. В Лоредо си имаше пазарни дни, и тогава изборът на стоки, предвидени за преминаващи бандити, беше много по-богат и разнообразен. Този ден беше точно такъв.

Сервадио предпазливо последва девойките. За да припечели, трябваше да даде сведения, а за да даде сведения, трябваше да подслуша.

Девойките разглеждаха пъстрите кърпи, мънистата, бродираните блузки, чуловете, декорираните начелници за коне. Ровеха из стоките, но не купуваха нищо. Мистле почти през цялото време държеше ръката си върху рамото на сивокосата.

Шпионинът внимателно се приближи и се направи, че разглежда ремъците и коланите на сергията на един седлар. Девойките разговаряха, но тихо и той не можеше да долови думите, а и не смееше да се приближи. Можеше да го забележат и да заподозрат нещо.

На една от сергиите продаваха захарен памук. Девойките се приближиха, Мистле купи две омотани със снежната вкуснотия пръчки и подаде едната на сивокосата. Тя деликатно отхапа малко. Едно бяло късче се залепи за устните й. Мистле го избърса с внимателно, нежно движение. Сивокосата отвори широко изумрудените си очи, бавно облиза устните си, усмихна се, наведе кокетно глава. Сервадио потрепери и усети как между плешките му потича струйка студена пот. Спомни си слуховете, които се носеха за двете бандитки.

Готвеше се тихичко да се отдалечи — беше ясно, че тук няма да чуе или надуши нищо. Девойките не говореха за нищо важно, затова пък там, където бяха главатарите на разбойническите шайки, Гиселхер, Кайли и останалите ругаеха шумно, търгуваха, крещяха, постоянно поставяха халбите си под чучурите на бъчонките. Сервадио се надяваше там да научи повече. Някой от Плъховете можеше да изтърве някоя дума, или поне намек относно най-близките планове на бандата, техния маршрут или цел. Ако му се удадеше да подслуша и да предаде своевременно сведенията на войниците на префекта или на живо интересуващите се от Плъховете нилфгардски агенти, наградата му беше сигурна. А ако, възползвайки се от тази информация, префектът успееше да им заложи успешен капан, то Сервадио можеше да разчита на наистина добра печалба. „Ще купя кожух на жена ми — размишляваше трескаво той. — На децата — най-накрая ботушки и някакви играчки. А на мен…“

Девойките се разхождаха покрай сергиите, облизвайки пръчките и късайки със зъби от захарния памук. Сервадио внезапно установи, че двете са наблюдавани. И сочени с пръсти. Той познаваше зяпачите — това бяха бандитите и конекрадците от шайката на Пинта, наричан Дръпниопашка.

Бандитите си размениха няколко гръмки предизвикателни забележки, разкикотиха се. Мистле присви очи и сложи ръка на рамото на сивокосата девойка.

— Гургулички! — изсумтя един от бандитите на Дръпниопашка — дангалак с мустаци като сноп кълчища. — Така се гледат, сякаш всеки момент ще си отхапят клюнчетата!

Сервадио видя как сивокосата девойка потрепна и как Мистле стисна с пръсти рамото й. Бандитите избухнаха в смях. Мистле бавно се обърна, някои от тях веднага млъкнаха. Но онзи с кълчищените мустаци или беше пиян, или напълно лишен от въображение.

— Може би някоя от вас си търси момче? — Той се приближи, правейки отвратителни и недвусмислени жестове. — Сигурен съм, че такива като вас трябва да бъдат обяздени здравата и веднага ще се излекуват от перверзните си увлечения. Ей! На теб говоря…

Не успя да я докосне. Сивокосата девойка се изви като атакуваща змия, мечът й проблесна и нанесе удар — още преди пуснатият от ръката й захарен памук да докосне земята. Мустакатият се олюля, закълколи като пуяк, от разсечената му шия плисна дълга струя кръв. Девойката отново се изви, отново го достигна с две танцуващи стъпки, съсече го още веднъж, върху сергиите плисна поток от кръв, трупът се строполи, пясъкът около него моментално почервеня. Някой извика. Друг от бандитите се наведе, измъкна нож от ботуша си, но в този момент падна, ударен от бича на Гиселхер.

— Един труп е достатъчен! — извика главатарят на Плъховете. — Този сам си е виновен, не знаеше с кого се задява! Отстъпи, Фалка!

Едва сега сивокосата отпусна меча. Гиселхер вдигна една кесия над главата си и я разклати.

— По закона на нашето братство, плащам за убития. Както се полага — по талер за всеки фунт от проклетия труп! И с това се слага край на историята. Прав ли съм, приятелчета? Какво ще кажеш, Пинта?

Искра, Кайли, Реф и Асе застанаха зад главатаря си. Лицата им бяха каменни, ръцете — върху дръжките на мечовете.

— Така е честно — обади се сред групата бандити Дръпниопашка, нисък кривокрак мъж с кожена салтамарка. — Прав си, Гиселхер. Край на историята.

Сервадио преглътна силно, опитвайки се да се потопи в придошлата тълпа. Изведнъж си даде сметка, че вече няма никакво желание да се навърта около Плъховете и сивокосата девойка, наричана Фалка. И веднага реши, че обещаната от префекта награда не е толкова висока, колкото му се струваше.

Фалка спокойно прибра меча си в ножницата и се огледа. Сервадио се вцепени, когато видя, че дребното й личице се смръщва.

— Памукът ми — изстена жално девойката, гледайки захвърлената върху мръсния пясък вкуснотия. — Памукът ми падна…

Мистле я прегърна.

— Ще ти купя друг.

* * *

Вещерът седеше на пясъка между върбите — навъсен, ядосан и замислен. Гледаше кормораните, накацали на нацвъканото от тях дърво.

След разговора им Кахир се скри в храстите и не се показа повече. Милва и Лютичето търсеха нещо за ядене. В донесената от течението лодка под рибарските мрежи те намериха меден котел и кошница със зеленчуци. Заложиха в крайбрежния залив намерения в лодката кош от върбово дърво, а те самите бродеха по брега и удряха с пръчки по водораслите, за да подкарат рибата към капана. Поетът вече се чувстваше по-добре и ходеше с геройски бинтованата си глава, надут като паун.

Гералт беше замислен и бесен.

Милва и Лютичето измъкнаха коша и започнаха да ругаят, защото вместо очакваните сомове и шарани, там имаше само дребни рибки.

Вещерът се изправи.

— Елате тук, и двамата! Хвърлете този кош и елате. Искам да ви кажа нещо.

— Връщайте се вкъщи — започна той без встъпления, когато те се приближиха, мокри и вонящи на риба. — На север, към Махакам. Ще продължа нататък сам.

— Какво?

— Пътищата ни се разделят, Лютиче. Стига толкова игрички. Връщай се вкъщи да пишеш стихове. Милва ще те съпроводи през гората… Какво има?

— Нищо. — Милва рязко отметна косите от раменете си. — Нищо. Продължавай, вещерю. Интересно ми е какво ще кажеш.

— Нямам какво повече да кажа. Отивам на юг, на другия бряг на Яруга. През окупираната от нилфгардците територия. Пътят е дълъг и опасен. А аз повече не мога да се бавя. Затова ще тръгна сам.

— Отърваваш се от неудобния багаж? — поклати глава Лютичето. — От прангите на краката, забавящи движението и създаващи грижи. С други думи — от мен.

— И от мен — добави Милва, гледайки настрани.

— Чуйте — каза Гералт, вече доста по-спокойно. — Това е моя лична работа. Съвсем не ваша. Не искам да си рискувате главите за нещо, което касае само мен…

— Това касае само теб — повтори бавно Лютичето. — Никой не ти е нужен. Спътниците ти пречат и забавят движението ти. От никого не искаш помощ. И нямаш намерение да наглеждаш никого. Освен това ти обожаваш самотата. Пропуснах ли нещо?

— Да — отговори ядосано Гералт. — Забрави да кажеш, че ти трябва да смениш празната си глава с такава, в която има мозък. Ако онази стрела беше минала на един цал вдясно, идиот такъв, в този момент гарваните щяха да кълват очите ти. Ти си поет, имаш въображение, опитай се да си представиш такава картина. Повтарям — връщайте се на север, а аз ще тръгна в противоположната посока. Сам.

— Ами тръгвай. — Милва се изправи като пружина. — Да не мислиш, че ще те моля? Върви по дяволите, вещерю. Хайде, Лютиче, да приготвим нещо за ядене. Гладна съм, а като го слушам, ми се повръща.

Гералт се извърна. Зае се да разглежда зеленооките корморани, сушащи крилете си върху клоните на нацвъканите дървета. Изведнъж усети мирис на билки и изруга яростно.

— Злоупотребяваш с търпението ми, Регис.

Вампирът, появил се неясно кога и неясно откъде, не се притесни, а седна до него.

— Трябва да сменя превръзката на поета — каза той спокойно.

— Тогава ходи при него. И стой по-далеч от мен.

Регис въздъхна, явно без изобщо да възнамерява да си тръгва.

— Току-що чух разговора ти с Милва и Лютичето — каза той сериозно. — Трябва да призная, че имаш истински талант да привличаш хората на своя страна. Макар всички да са готови да те следват, ти с лека ръка пренебрегваш и съюзниците си, и приятелите си, които се стараят да ти помогнат.

— Светът се е преобърнал надолу с главата! Един вампир ме поучава как да постъпвам с хората. Какво знаеш за хората, Регис? Единственото, което познаваш, е вкусът на кръвта им. По дяволите, започнах да разговарям с теб ли?

— Светът се е преобърнал надолу с главата — съгласи се вампирът напълно сериозно. — Започна. Може би ще поискаш и да чуеш съвета ми?

— Не. Няма да поискам. Не се нуждая от него.

— Да, съвсем забравих. Не се нуждаеш от съвети, не се нуждаеш от съюзници, ще се справиш и без спътници. Нали целта на похода ти е дълбоко лична, освен това характерът на целта изисква да я осъществиш лично. Рискът, опасностите, усилията, борбата със съмненията трябва да бъдат поети само от теб. Защото всичко това са части от покаянието, изкупването на вината, към което се стремиш. Бих казал, че това е твоето огнено кръщение. Ще преминеш през изпепеляващ, но и пречистващ огън. Сам, самотен. Защото ако някой те подкрепи в това, ако ти помогне, ако поеме върху себе си поне част от това огнено кръщение, тази болка, това покаяние, по този начин ще те ощети. Ще те лиши от част от изкуплението, която принадлежи на теб. Този дълг е само твой и ти не искаш да се разплащаш за него, същевременно задлъжнявайки към други кредитори. Логично ли разсъждавам?

— Удивително трезво! Твоето присъствие ме дразни, вампире. Остави ме насаме с моето изкупление, моля те. И с моя дълг.

— Незабавно — изправи се Регис. — А ти поседи и помисли. Все пак ще ти дам един съвет. Потребността от изкупление, пречистване чрез огнено кръщение, усещането за вина — това не са неща, върху които можеш да имаш изключително право. Животът се различава от банкерството по това, че в него има дългове, които можеш да платиш само ако задлъжнееш към други.

— Върви си, моля те.

— Незабавно.

Вампирът се отдалечи и се присъедини към Лютичето и Милва. Докато сменяха превръзката на поета, всички обсъждаха въпроса какво да похапнат. Милва изтръска дребните рибки от коша и ги огледа критично.

— Няма какво да се умува — каза тя. — Тези дребосъци трябва да се набучат на клечка и да се изпекат на огъня.

— Не — Лютичето поклати превързаната си отново глава. — Това не е добра идея. Рибките са малко, няма да се наядем с тях. Предлагам да направим супа от тях.

— Рибена супа?

— Разбира се. Имаме много от тези дреболийки, имаме сол — започна да изброява с пръсти Лютичето. — Намерихме лук, моркови, магданоз, целина с листа. И котел. Като съберем всичко това, ще получим супа.

— Ще трябват малко подправки.

— О — усмихна се Регис, хващайки торбата си. — Няма проблем. Базилик, пипер, дафинов лист, босилек…

— Достатъчно, достатъчно — спря го Лютичето. — Достатъчно, не ни трябва мандрагора в супата. Добре, да се хващаме за работа. Изчисти рибата, Милва.

— Ти си я чисти! Вижте ги само, мислят си, че щом в компанията има жена, тя непременно трябва да работи в кухнята! Аз ще донеса вода и ще разпаля огън. А с тези виюни се занимавайте вие.

— Това не са виюни — каза Регис. — Това са кленове, бабушки, бибани и платики.

— Ха! — не издържа Лютичето. — Значи разбираш и от риби?

— Разбирам от много неща — отвърна спокойно вампирът, без гордост в гласа. — Учил съм това-онова.

— Щом си толкова учен — Милва духна още веднъж в огъня, после се изправи, — тогава изкорми научно тази риба. А аз отивам за вода.

— Сама ли ще носиш пълния котел? Гералт, помогни й!

— Ще се справя и сама — изсумтя Милва. — Не ми трябва неговата помощ. Той си има свои, особени дела, не бива да му се пречи!

Гералт се извърна, правейки се, че не ги е чул. Лютичето и вампирът се заеха сръчно да чистят дребните рибки.

— Редичка ще е тази супа — отбеляза Лютичето, слагайки котела над огъня. — Нямаше да е зле да има някоя по-едра рибка.

— Тази ще свърши ли работа? — Измежду върбите неочаквано се появи Кахир, хванал за врата трифунтова щука, която все още мяташе опашка и помръдваше хрилете си.

— Охо! Ама че красавица! Откъде я намери, нилфгардецо?

— Не съм нилфгардец! Аз съм от Виковаро и се казвам Кахир…

— Добре, добре, това сме го чували вече. Откъде намери щуката, попитах?

— Направих си въдица, а като стръв използвах жаба. Хвърлих я в един дълбок вир близо до брега. Щуката веднага клъвна.

— Само специалисти — поклати бинтованата си глава Лютичето. — Жалко, че не предложих да ядем бифтек, със сигурност щяхте да домъкнете отнякъде една крава. Е, да се задоволим с това, което имаме. Регис, сипи всички дребни рибки в котела заедно с главите и опашките. А щуката трябва да се приготви както трябва. Умееш ли, нилф… Кахир?

— Умея.

— Тогава да се хващаме за работа. Гералт, по дяволите, дълго ли още смяташ да седиш с обидена физиономия? Изчисти зеленчуците!

Вещерът послушно стана и се приближи, но демонстративно седна по-надалеч от Кахир. Още преди да успее да каже, че няма нож, нилфгардецът — или виковарецът? — му подаде своя, като извади друг от ботуша си. Гералт го прие, като благодари навъсено.

Съвместната работа им спореше. Пълният с рибени дреболийки и зеленчуци котел скоро забълбука и се покри с пяна. Вампирът ловко събра пяната с издяланата от Милва лъжица. Когато Кахир изчисти и наряза щуката, Лютичето хвърли в котела опашката, перките, гръбнака и зъбатата глава на хищника, и разбърка.

— Мням, мням, ама че аромат. Когато всичко се свари както трябва, ще го прецедим, за да изхвърлим непотребното.

— През партенките ли? — намръщи се Милва, която дялаше поредната лъжица. — Как смяташ да прецеждаш, като нямаме решето?

— Но, скъпа Милва — усмихна се вампирът, — не може така! Това, което го нямаме, лесно ще го заменим с нещо, което имаме. Всичко е въпрос изключително на инициативност и позитивно мислене.

— Върви по дяволите с тези учени приказки, вампире!

— Ще я прецедим през ризницата ми — каза Кахир. — Не е проблем, после ще я измия.

— Измий я и преди това — каза Милва. — Иначе няма да ям тази супа.

Прецеждането протече успешно.

— Сега хвърли в отварата щуката, Кахир — разпореди се Лютичето. — Ама че аромат, мням, мням. Не слагайте повече дърва, нека само къкри. Гералт, къде си тръгнал с тази лъжица? Сега не трябва да се бърка.

— Не викай. Не знаех.

— Незнанието не е оправдание за необмислените действия — усмихна се Регис. — Ако не знаеш нещо, ако се съмняваш в нещо, е полезно да потърсиш съвет…

— Млъкни, вампире! — Гералт стана и се извърна. Лютичето изсумтя.

— Вижте го него. Обиди се.

— Такъв си е той — каза Милва, нацупвайки устни. — Дрънкало. Когато не знае какво да прави, започва да дрънка или да се обижда. Още ли не сте усетили?

— Отдавна — изрече тихо Кахир.

— Да добавим пипер. — Лютичето облиза лъжицата, млясна. — Още малко сол. А, сега е точно както трябва! Да свалим котела от огъня. По дяволите! Горещ е. Нямам ръкавици…

— Аз имам — каза Кахир.

— А на мен не са ми нужни. — Регис хвана котела от другата страна.

— Добре. — Поетът избърса лъжицата в панталоните си. — Е, компания, заповядайте. Да ви е сладко! Гералт, специална покана ли чакаш? С херолд и фанфари?

Всички насядаха плътно около сложения върху пясъка котел и дълго време се чуваше само благовъзпитано посръбване. След като течността намаля наполовина, започна предпазливото търсене на късчета щука, и най-накрая лъжиците застъргаха по дъното на котела.

— Как се натъпках — изпъшка Милва. — Не беше глупава идеята за тази супа, Лютиче.

— Наистина — съгласи се Регис. — Какво ще кажеш, Гералт?

— Ще кажа „благодаря“. — Вещерът се изправи с усилие и помасажира коляното си, което отново беше започнало да го наболява. — Достатъчно ли е? Или са необходими фанфари?

— С него винаги е така — махна с ръка Лютичето. — Не му обръщайте внимание. Имате късмет, че не ви се е случвало да сте с него, когато се кара с неговата Йенефер, бледоликата красавица с абаносовите коси.

— По-дискретно — напомни му вампирът. — И не забравяй — той си има проблеми.

— Проблемите трябва да се разрешават. — Кахир потисна оригването си.

— Да — каза Лютичето. — Но как?

Милва изсумтя и се настани по-удобно върху горещия пясък.

— Вампирът е учен. Той трябва да знае.

— Въпросът не е в знанията, а в умението да се оцени ситуацията — каза спокойно Регис. — А когато се оцени ситуацията, се стига до извода, че си имаме работа с неразрешими проблеми. Цялото това начинание няма никакви шансове за успех. Вероятността да се намери Цири е равна на нула.

— Не може така — подигра се Милва. — Трябва да се мисли позитивно и инициативно. Както със ситото. Ако го няма, заменяме го с нещо друго. Така мисля.

— До неотдавна — продължи вампирът — вие смятахте, че Цири е в Нилфгард. Отиването дотам и освобождаването й или отвличането й изглеждаше като непосилно за вас начинание. Сега, след заявлението на Кахир, ние изобщо не знаем къде се намира Цири. Трудно е да се говори за инициативност, когато нямаш представа в коя посока да поемеш.

— Тогава какво да правим? — попита Милва. — Вещерът се е заинатил, върви все на юг…

— За него страните на света нямат особено значение — усмихна се Регис. — Все му е едно накъде ще се движи, само и само да не бездейства. Типично вещерски принцип. Светът е пълен със Зло, затова е достатъчно да вървиш накъдето ти видят очите и да унищожаваш срещнатото по пътя Зло. И по този начин да служиш на Доброто. Останалото ще си дойде само. Или иначе казано: пътят е всичко, целта — нищо.

— Глупости — възрази Милва. — Нали целта му е Цири. Как така, тя да не е нищо?

— Пошегувах се — каза вампирът, вторачен към все още седящия с гръб към тях Гералт. — При това не особено тактично. Моля за извинение. Имаш право, драга Милва. Целта ни е Цири. И тъй като не знаем къде се намира, има смисъл в това да узнаем къде е тя и да планираме действията си съобразно тази информация. Както разбирам, проблемът при Детето на Изненадата е в това, че тя кипи от магия, предопределение и други свръхестествени елементи. А аз познавам някой, който се ориентира чудесно в тези въпроси и със сигурност може да ни помогне.

— Ха! — зарадва се Лютичето. — Кой е той? И къде е? Далеч ли е?

— По-близо, отколкото е столицата на Нилфгард. По-точно казано — съвсем наблизо. В Ангрен. От тази страна на Яруга. Говоря за друидския кръг със седалище в горите на Каед Дху.

— Тръгваме незабавно!

— А някой от вас смята ли за нужно да узнае моето мнение? — нервира се най-накрая Гералт.

— Твоето мнение? — обърна се към него Лютичето. — Та ти нямаш никаква представа какво да правиш. Дори супата, която изсърба преди малко, дължиш на нас. Ако не бяхме ние, щеше да си вървиш гладен. Ние също, ако бяхме чакали да проявиш инициатива. Този котел супа е резултат от колективни действия. Ефект на съвместната дейност на група, обединена от обща цел. Разбираш ли това, приятелю?

— Как да го разбере? — намръщи се Милва. — Той само едно знае — „аз“, та „аз“. Сам. Самотен. Вълк-единак! Веднага се вижда, че не е никакъв ловец, не е привикнал с гората. Вълците не ловуват сами! Никога! Вълкът единак е глупава градска измишльотина. Но той не разбира това!

— Разбира, разбира — усмихна се Регис по своя маниер, със затворени уста.

— Той само на вид е толкова глупав — потвърди Лютичето. — Но аз все разчитам на това, че в края на краищата ще пожелае да си размърда мозъка. Може би тогава ще си направи верните изводи? Може би тогава ще разбере, че единственото, което се получава добре при един самотник, е самозадоволяването?

Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах тактично мълчеше.

— Да ви вземат дяволите всичките! — каза най-накрая вещерът, прибирайки лъжицата си в джоба на ботуша. — Да ви вземат дяволите всичките, кооперирана група от идиоти, обединени от обща цел, която никой от вас не разбира. И мен също да ме вземат дяволите!

Този път по примера на Кахир всички премълчаха тактично. Лютичето, Мария Баринг, наричана Милва, и Емиел Регис Рохелек Терзиеф-Годфрой.

— Ама че компания ми се падна! — продължи Гералт, клатейки глава. — Братя по оръжие! Дружина герои! Да се чудиш да плачеш ли, или да се смееш. Стихоплетец с лютня. Дива и хлевоуста полудриада, полужена. Вампир, който живее петия си век. И проклет нилфгардец, който твърди, че не е нилфгардец.

— А начело на дружината — вещер, страдащ от угризения на съвестта, безсилие и неспособност да взема решения — довърши спокойно Регис. — Предлагам да се движим инкогнито, за да не предизвикваме сензации.

— И смях — добави Милва.

Шеста глава

Кралицата отговорила: „Не мен моли за милост, а онези, на които си причинила зло с магиите си. Щом си имала смелостта да твориш зли дела, имай смелост и сега, когато разплатата и справедливостта наближават. Не е по силите ми да ти опростя греховете.“ В този момент злите очи на елфическата вещица заблестели като на котка. „Гибелта ми е близо — закрещяла тя, — но и твоята не е далече, кралице. В часа на страшната си смърт ще си спомниш за Лара Дорен и нейното проклятие. Знай още, че проклятието ми се простира и върху потомците ти до десето коляно.“ Когато съобразила обаче, че в гърдите на кралицата бие безстрашно сърце, злата елфическа магьосница престанала да ругае и да се заканва, да заплашва с проклятието си, а започнала да скимти като куче и да моли за помощ и милост…

Приказка за Лара Дорен, човешка версия

… Но молбите не смекчили каменните сърца на Dh’oine — безмилостни, жестоки хора. А когато Лара, молейки за милост вече не за себе си, а за своето дете, се вкопчила във вратата на каретата, палачът разбойник я ударил със сабята си и й отсякъл пръстите. А когато през нощта я обгърнал лют мраз, Лара издъхнала на един хълм сред гората, като родила момиченце, което оцеляло благодарение на остатъците от топлина в тялото й. И макар наоколо да било нощ, зима и снежна виелица, на хълма изведнъж настъпила пролет и разцъфнали цветята feainnewedd. И досега такива цветя има само на две места — в Дола на Блатхан и на хълма, на който загинала Лара Дорен аеп Шиадал.

Приказка за Лара Дорен, елфическа версия

— Помолих те — изрече ядосано легналата по гръб Цири. — Помолих те да не ме докосваш.

Мистле отдръпна тревичката, с която гъделичкаше Цири по шията, легна до нея и се загледа в небето, като подложи двете си ръце под оголения си тил.

— Странно се държиш напоследък, соколче.

— Не искам да ме докосваш — и това е всичко.

— Това е само забавление.

— Знам. — Цири стисна устни. — Само забавление. Всичко това беше само забавление. Но престана да ми е забавно, разбираш ли? Съвсем престана!

Мистле се надигна на лакът, после отново легна и мълча дълго, гледайки в синевата на небето, насечена с раздърпани ивици облаци. Високо над тях кръжеше ястреб.

— Твоите сънища — обади се тя най-накрая. — Всичко това е заради твоите сънища, нали? Почти всяка нощ скачаш с вик. Това, което някога си преживяла, се връща в сънищата ти. Знам, че е така.

Цири не отговори.

— Ти никога не си ми разказвала за себе си — отново наруши тишината Мистле. — За това, което си преживяла. Откъде си? Имаш ли близки…

Цири рязко посегна към шията си, но този път там се оказа само една калинка.

— Имах близки — каза тя глухо, без да поглежда приятелката си. — Тоест мислех, че имам… Такива, които биха ме намерили дори тук, на края на света, стига да поискат… Или стига да са живи. Ох, какво искаш, Мистле? Трябва ли да ти разказвам за себе си?

— Не е задължително.

— Чудесно. Защото сигурно това е само забавление. Както и всичко между нас.

Мистле извърна глава и каза:

— Не разбирам защо не си тръгнеш, щом ти е толкова лошо с мен.

— Не искам да съм сама.

— Само това ли?

— Това не е малко.

Мистле прехапа устната си. Но преди да успее да каже каквото и да било, те чуха свистене. Двете скочиха на крака, изтръскаха игличките от себе си и побягнаха към конете.

— Започва забавление — каза Мистле, като скочи на седлото и измъкна меча си. — От онези, които от известно време насам обичаш повече от всичко на света, Фалка. Не си мисли, че не съм забелязала.

Цири озлобено сръчка коня с пети. Понесоха се стремително по склона на дерето, вече чувайки дивите крясъци на останалите Плъхове, изскачащи от храсталака от другата страна на пътя. Капанът на засадата беше изщракал.

* * *

Частната аудиенция наближаваше края си. Ватие де Ридо, виконт Бидон, шеф на военното разузнаване на император Емхир вар Емрейс, напусна библиотеката, покланяйки се на кралицата на Долината на цветята много по-почтително, отколкото придворният етикет изискваше. Същевременно поклонът беше много предпазлив, а движенията на Ватие — отмерени и сдържани; имперският шпионин не изпускаше от поглед двата оцелота, легнали в краката на владетелката на елфите. Златооките котки изглеждаха сънени и лениви, но Ватие добре знаеше, че те не са играчки-талисмани, а зорки стражи, готови за миг да превърнат в кърваво месо всеки, който опита да се приближи до кралицата повече, отколкото изискваше протоколът.

Францеска Финдабаир, наричана също Енид ан Глеана, Маргаритката от Долината, изчака вратата след Ватие да се затвори, и погали оцелотите.

— Можеш да се покажеш, Ида — рече тя.

Ида Емеан аеп Сивней, елфическа магьосница, свободна Aen Seidhe от Сините планини, скрита по време на аудиенцията със заклинание за невидимост, се материализира в ъгъла на библиотеката и поправи роклята си и червеникавите си коси. Оцелотите реагираха само с по-широко отваряне на очите си. Както и всички котки, те виждаха невидимото, и беше невъзможно да бъдат излъгани с такова просто заклинание.

— Вече започва да ме дразни този парад на шпиони — каза язвително Францеска, като се настани по-удобно върху абаносовото кресло. — Хенселт от Каедвен наскоро ми изпрати „консул“. Дийкстра изпрати в Дола на Блатхан „търговска мисия“. А сега и самият супершпионин Ватие де Ридо! А, а преди това тук се навърташе Стефан Скелен, Великият имперски Никой. Но не му дадох аудиенция. Все пак аз съм кралица, а Скелен — никой. Макар и с длъжност, но никой.

— Стефан Скелен — изрече бавно Ида — беше и при нас, и там му провървя повече. Разговаря с Филавандрел и Ванадайн.

— И подобно на разговора на Ватие с мен, ги е разпитвал за Вилгефорц, Йенефер, Риенс и Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах?

— Наред с други неща. Ще се учудиш, но повече го интересуваше оригиналната версия на пророчеството Ithlinne Aegli aep Aeyenien, особено частта, в която се говори за Aen Hen Ichaer, Старата кръв. Интересуваше го също Tor Lara, Кулата на чайката, и легендарния портал, свързвал някога Кулата на чайката с Tor Zireael, Кулата на лястовицата. Това е толкова типично за хората, Енид. Разчитат, че веднага, още след първата им дума, ще им разкрием загадки и тайни, които самите ние се опитваме да разрешим от стотици години.

Францеска вдигна ръката си и се вгледа в пръстените си.

— Интересно — каза тя, — знае ли Филипа за странните интереси на Скелен и Ватие? И на Емхир вар Емрейс, на когото и двамата служат?

— Би било рисковано да предположим, че не знае — Ида Емеан хвърли бърз поглед към кралицата, — и да скрием каквото знаем от Филипа и от цялата ложа на съвещанието в Монтекалво. Това може да ни представи в лоша светлина… А нали държим ложата да бъде създадена. Искам на нас, елфическите магьосници, да ни вярват, а не да ни подозират в двойна игра.

— Работата е там, че ние наистина водим двойна игра, Ида. И донякъде си играем с огъня. С Белия пламък на Нилфгард…

— Огънят изпепелява — Ида Емеан вдигна към кралицата своите удължени от яркия грим очи, — но и пречиства. През него трябва да се премине. Трябва да рискуваме, Енид. Тази ложа трябва да бъде създадена и да започне да действа. В пълния си състав. Дванайсет магьоснички, сред които и онази, за която говори пророчеството. Дори и това да е игра, да заложим на доверието.

— А ако е провокация?

— Ти познаваш по-добре замесените личности.

Енид ан Глеана се замисли.

— Шеала де Танкарвил — каза тя най-накрая — е заклета отшелничка, няма никакви връзки. Трис Мериголд и Кейра Мец имаха връзки, но сега и двете са емигрантки, крал Фолтест прогони всички магьосници от Темерия. Маргарита Льоантил се интересува само от своето училище и от нищо друго. Разбира се, в настоящия момент последните три се намират под силното влияние на Филипа, а Филипа е загадка. Сабрина Глевисиг няма да се откаже от политическото влияние, което запазва в Каедвен, но няма да предаде ложата. Прекалено я привлича властта, която ложата дава.

— А онази Асире вар Анахид? И втората нилфгардка, с която ще се запознаем в Монтекалво?

— За тях знам малко — усмихна се леко Францеска, — но веднага щом ги видя, ще знам повече. Веднага щом видя с какво и как са облечени.

Ида Емеан присви гримираните си очи, но се въздържа от задаването на въпроси.

— Остава нефритената статуетка — каза тя след минута. — Все така ненадеждната и загадъчна фигурка от нефрит, за която се споменава в Ithlinnespeath. Може би е време да й дадем думата? И да й съобщим какво я чака? Да ти помогна ли в декомпресията?

— Не. Ще направя това сама. Нали знаеш как реагират на разопаковането? Колкото по-малко са свидетелите, толкова по-леко ще понесе тя удара по гордостта си.

* * *

Францеска Финдабаир провери още веднъж дали целият двор е плътно изолиран от останалата част на двореца чрез охранително поле, скриващо изгледа и заглушаващо звуците. Запали три черни свещи в свещници с извити огледални отражатели. Свещниците бяха на пода, върху кръгла мозайка, изобразяваща осемте знаци на Vicca, елфическият зодиак. Бяха поставени върху символите Belleteyn, Lammas и Yule. Във вътрешността на зодиакалния пръстен имаше по-малък мозаечен кръг, осеян с магически символи и обхванат от пентаграма. Францеска беше сложила върху трите символа от по-малкия кръг дребни железни триножници, върху които внимателно и грижливо беше наместила три кристала. Долните шлифовани страни на кристалите имаха същата форма като горните плоскости на триножниците, което улесняваше поставянето на всеки кристал на мястото му. Въпреки това Францеска провери няколко пъти дали не е сгрешила. Не биваше да допуска грешки.

Наблизо шумеше фонтан, водата се изливаше от мраморна стомна, държана от мраморна нимфа, и се спускаше по четири каскади в басейн, като раздвижваше водни лилии, между които плуваха златни рибки.

Францеска отвори сандъчето, което беше донесла, и извади мъничка нефритена фигурка, наподобяваща сапун при допир, и я сложи в самия център на пентаграма. Отстъпи, погледна още веднъж в лежащия на масата свитък, въздъхна дълбоко, вдигна ръце и изрече заклинание.

Свещите мигновено избухнаха по-ярко, фасетите на кристалите се разгоряха и започнаха да излъчват струи светлина. Струите удариха фигурката, която моментално промени цвета си — от зеленикава стана златиста, а след миг — и прозрачна. Въздухът затрептя от магическата енергия, удряща се в защитните екрани. Една от свещите пръсна искри, по пода затанцуваха сенки, мозайката оживя, изменяйки рисунъка си. Францеска не отпусна ръце, не прекратяваше инкантацията.

Фигурката бързо увеличаваше размерите си, пулсираше и оживяваше, променяше структурата и формата си като пълзящ по пода облак дим. Светлината, извираща от кристалите, пронизваше този дим, в блестящите ленти се появи движение и втвърдяваща се материя. Още миг — и в центъра на магическите кръгове се появи човешка фигура. Фигура на чернокоса жена, безсилно лежаща на пода.

Свещите разцъфтяха с ивици дим, кристалите помътняха. Францеска свали ръце, отпусна пръсти и избърса потта от лицето си.

Чернокосата жена на пода се сви на кълбо и започна да крещи.

— Как се казваш? — попита звънко Францеска. Жената се напрегна, започна да вие, притиснала ръце към корема си.

— Как се казваш?

— Йе… Йенеф… Йенефе-е-е-ер!!! Ааааа…

Елфката въздъхна с облекчение. Жената продължаваше да се гърчи, да вие, да удря с юмруци по пода, опитваше се да повърне. Францеска чакаше търпеливо. И спокойно. Жената, която само допреди минута беше нефритена фигурка, се мъчеше и страдаше, това си личеше. И беше нормално. Но мозъкът й не беше увреден.

— Е, Йенефер — прекъсна Францеска, след дълго мълчание, стоновете на магьосницата, — стига толкова, а?

С видими усилия Йенефер се изправи на четири крака, избърса носа си с опакото на дланта и погледна с помътнели очи. Погледът й се плъзна по Францеска така, сякаш елфката изобщо я нямаше в двора, и живна едва когато се спря върху извиращата от фонтана вода. Йенефер с огромно усилие запълзя нататък, прехвърли се през парапета и с плясък падна в басейна. Давейки се, започна да кашля и да сумти, да плюва, и най-накрая, разбутвайки водните лилии, се добра на четири крака до мраморната нимфа и седна, облягайки гръб на пиедестала на статуята. Водата течеше върху гърдите й.

— Францеска… — процеди тя, докосна обсидиановата звезда на шията си и погледна към елфката вече с по-разумно изражение. — Ти…

— Аз. Какво си спомняш?

— Ти си ме опаковала… По дяволите, ти си ме опаковала?!

— Опаковах те и те разопаковах. Какво си спомняш?

— Гарщанг… Елфи. Цири. Ти. И петстотин центнера, които изведнъж ми се стоварват върху главата… Сега вече знам какво е било това. Артефактно компресиране…

— Паметта ти функционира. Това е добре.

Йенефер наведе глава и погледна между бедрата си, където плуваха златни рибки.

— После нареди да сменят водата в басейна, Енид — промърмори тя. — Току-що се изпуснах в нея.

— Дреболия — усмихна се Францеска. — По-добре провери дали във водата няма кръв. Понякога компресията уврежда бъбреците.

— Само бъбреците? — Йенефер предпазливо си пое дъх. — Струва ми се, че в мен няма нито един здрав орган… Или поне така се чувствам. По дяволите, Енид, не знам с какво съм заслужила такова отношение…

— Излез от басейна.

— Не. Тук ми е добре.

— Знам. Дехидратация.

— Деградация. Деморализация! Защо ми причини това?

— Излез, Йенефер.

Магьосницата се изправи с усилие, подпря се с двете си ръце за мраморната нимфа. Изтръска от себе си лилиите, с рязко движение разкъса и свали от себе си напоената с вода рокля. Застана гола под струите на фонтана. След като хубаво се изплакна и се напи с вода, излезе от басейна и седна на парапета му, изстиска косите си и се огледа.

— Къде съм?

— В Дола на Блатхан.

Йенефер избърса носа си.

— Битката на Танед още ли продължава?

— Не. Свърши. Преди месец и половина.

— Сигурно здравата съм ти объркала плановете — каза Йенефер след кратко мълчание. — Сигурно много съм ти навредила, Енид. Но можеш да смяташ, че сме квит. Отмъсти си достойно, макар и може би твърде садистично. Не можа ли просто да ми прережеш гърлото?

— Не говори глупости — смръщи устни елфката. — Опаковах те и те изнесох от Гарщанг, за да ти спася живота. Ще говорим пак за това по-късно. Заповядай, ето ти кърпа. Ето и чаршаф. Ще получиш и нова рокля, след като се изкъпеш. Където трябва, във вана с топла вода. Вече достатъчно навреди на златните рибки.

* * *

Ида Емеан и Францеска пиеха вино. Йенефер — глюкоза и сок от моркови. В големи количества.

— Да обобщим — каза тя, след като изслуша разказа на Францеска. — Нилфгард е превзел Лирия, поделил си е Аедирн с Каедвен, опожарил е Венгерберг, получил е Верден, сега завоюва Бруге и Соден. Вилгефорц е изчезнал безследно. Тисая де Врие се е самоубила. А ти си станала кралица на Долината на цветята, император Емхир ти се е отблагодарил с корона и скиптър за моята Цири, която толкова дълго е търсил и която сега ще използва както си поиска. Мен си ме опаковала и си ме държала месец и половина в сандъче във вида на нефритена статуетка. И сигурно очакваш да ти благодаря за това?

— Би трябвало — отговори студено Францеска Финдабаир. — На Танед беше някой си Риенс, който смяташе, че е въпрос на чест да те убие бавно и мъчително, а Вилгефорц беше обещал да му помогне. Риенс те търсеше из целия Гарщанг. Но не можа да те намери, защото ти вече беше нефритена фигурка в деколтето ми.

— И останах такава фигурка четирийсет и седем дни.

— Да. И когато ме питаха, можех спокойно да отговарям, че Йенефер от Венгерберг не е в Дола на Блатхан. Защото ме питаха за Йенефер, а не за някаква статуетка.

— Какво се промени, че най-накрая реши да ме разопаковаш?

— Много неща. Сега ще ти обясня.

— Първо ми обясни нещо друго. На Танед беше и Гералт. Вещерът. Нали помниш, че ти го представих в Аретуза? Какво се случи с него?

— Успокой се. Жив е.

— Спокойна съм. Разказвай, Енид.

— Твоят вещер — каза Францеска — за един час направи повече, отколкото някои други правят за целия си живот. Без да се разпростирам много-много: счупи крака на Дийкстра, отсече главата на Артауд Теранова и съсече зверски около десетина Scoia’tael. А, за малко да забравя: събуди нездраво влечение у Кейра Мец.

— Това е ужасно — намръщи се Йенефер. — Надявам се, че Кейра вече е дошла на себе си? И не му се сърди? Това, че я е възбудил, без да я задоволи, е било поради липса на време, а не поради липса на уважение. Увери я в това от мое име.

— И сама ще имаш възможност да направиш това — подхвърли студено Маргаритката от Долината. — И то скоро. Но да се върнем към темата, към която толкова неуспешно се правиш, че си безразлична. Твоят вещер толкова пламенно защитавал Цири, че постъпил много неразумно. Нахвърлил се на Вилгефорц. И Вилгефорц го изпотрошил целия. Това, че не го е убил, е било поради липса на време, а не поради липса на старание. Какво? Ще продължаваш ли да се правиш, че това не те вълнува?

— Не. — Подигравателната гримаса беше изчезнала от устните на Йенефер. — Не, Енид. Вълнува ме. Скоро някои лица ще изпитат на собствения си гръб колко ме вълнува. Имаш думата ми.

Както по-рано не се впечатли от шегата, така и сега Францеска не се впечатли от заплахата.

— Трис Мериголд телепортирала потрошения вещер в Брокилон — каза тя. — Доколкото знам, дриадите продължават да го лекуват. Като че ли вече е по-добре, но ще е хубаво за него да не си подава носа оттам. Търсят го агентите на Дийкстра и разузнаванията на всички кралства. Между другото, теб също.

— А аз с какво съм заслужила тази чест? Нали не съм счупила нищо на Дийкстра… Не, не ми казвай, сама ще се сетя. Безследно изчезнала от Танед. Никой не се досеща, че съм се озовала, смалена и опакована, в деколтето ти. Всички са убедени, че съм избягала в Нилфгард заедно с участниците в заговора. Всички, освен истинските заговорници, разбира се, но те няма да посочат на никого, че греши. Все пак войната продължава, дезинформацията е оръжие, чието острие винаги трябва да е правилно насочено. А сега, след четирийсет и седем дни, дойде време оръжието да се използва. Къщата ми във Венгерберг е опожарена, мен ме издирват. Не ми остава нищо друго, освен да се присъединя към отрядите на Scoia’tael. Или да се включа по друг начин в борбата на елфите за свобода.

Йенефер отпи от сока от моркови и впери поглед в очите на все така спокойната и мълчалива Ида Емеан аеп Сивней.

— Какво, госпожо Ида? Госпожо свободна Aen Seidhe от Сините планини? Точно ли отгатнах съдбата, която ми е отредена? Защо мълчите като камък?

— Госпожо Йенефер — отговори червенокосата елфка, — аз мълча, когато не мога да кажа нищо смислено. Това е доста по-добре, отколкото да се занимавам с необосновани предположения и да прикривам безпокойството си с дрънканици. Премини към същността, Енид. Обясни на госпожа Йенефер за какво става въпрос.

— Слушам внимателно. — Йенефер докосна с пръсти обсидиановата звезда върху кадифения плат. — Говори, Францеска.

Маргаритката от Долината облегна брадичка върху сплетените си пръсти.

— Днес е втората нощ след пълнолунието — каза тя. — След малко ще се телепортираме в замъка Монтекалво, резиденцията на Филипа Ейлхарт. Ще вземем участие в заседанието на организация, която би трябвало да те заинтересува. Нали винаги си смятала, че магията е висша ценност, която стои над всякакви разделения, спорове, политически разногласия, лични интереси, недоволства, симпатии и антипатии. Така че вероятно ще те зарадва новината, че наскоро бяха положени основите на организация, нещо като тайна ложа, създадена изключително за защитата на интересите на магията. За да може магията да заеме полагащото й се място във всякакви йерархии. Възползвайки се от правото си да препоръчам нови членове на спомената ложа, аз реших да предложа две кандидатури: Ида Емеан аеп Сивней и теб.

— Каква неочаквана чест и какво издигане — подигра се Йенефер. — От магическото небитие направо в тайна, елитна и всемогъща ложа. Стояща над личните интереси и вражди. Само че подходяща ли съм аз? Ще намеря ли в себе си достатъчна сила на характера, за да се откажа от омразата към онези, които ми отнеха Цири, осакатиха мъжа, който не ми е безразличен, а самата мен…

— Сигурна съм, че ще намериш в себе си достатъчна сила на характера, Йенефер — прекъсна я елфката. — Познавам те и съм сигурна, че такива сили не ти липсват. Имаш и амбиция, достатъчна, за да разсее съмненията ти относно неочакваната чест и доверие. Но ако искаш, ще ти го кажа направо: препоръчвам те в ложата, защото те смятам за личност, която заслужава това и може да е много полезна за нашето дело.

— Благодаря. — Подигравателната усмивка не слизаше от устните на магьосницата. — Благодаря, Енид. Направо усещам как ме изпълват амбиция, гордост и самовлюбеност. Всеки момент ще се пръсна. Още преди да успея да те попитам защо вместо мен не препоръчаш в ложата още един елф от Дола на Блатхан или елфка от Сините планини?

— В Монтекалво ще узнаеш защо — отвърна студено Францеска.

— Бих искала да узная сега.

— Кажи й — промърмори Ида Емеан.

— Работата е в Цири — каза след кратък размисъл Францеска, вдигайки към Йенефер непроницаемите си очи. — Ложата се интересува от нея, а никой не познава девойката по-добре, отколкото я познаваш ти. Останалото ще го узнаеш на място.

— Добре. — Йенефер потърка енергично плешката си в дръжката на стола. Изсушената от компресията кожа все още я сърбеше непоносимо. — Кажи само кой още влиза в състава на вашата ложа? Освен вас двете и Филипа?

— Маргарита Льоантил, Трис Мериголд и Кейра Мец, Шеала де Танкарвил от Ковир. Сабрина Глевисиг. И две магьоснички от Нилфгард.

— Международна женска република?

— Може и така да се каже.

— Те, разбира се, продължават да ме смятат за съучастница на Вилгефорц. Ще одобрят ли кандидатурата ми?

— Ще одобрят избора ми. За останалото ще се погрижиш сама. Ще те помолят да им разкажеш за връзките си с Цири. От самото начало, в което е взел участие твоят вещер преди петнайсет години в Цинтра, до събитията преди месец и половина. Абсолютно задължително е да си откровена. Така ще потвърдиш лоялността си към Конвента.

— Кой е казал, че трябва да потвърждавам нещо? Не е ли рано за лоялност? Не съм запозната нито със статута, нито с програмата на този дамски интернационал…

— Йенефер — елфката леко смръщи съвършените си вежди, — аз те препоръчвам на ложата. Но нямам намерение да те принуждавам да вършиш каквото и да било. Особено пък да си лоялна. Имаш избор.

— Досещам се какъв.

— Правилно се досещаш. Но това си остава свободен избор. Все пак аз горещо ти препоръчвам да избереш ложата. Повярвай ми, така ще помогнеш на твоята Цири много по-ефективно, отколкото ако се хвърлиш на сляпо във водовъртежа от събития, което, като ми се струва, те изкушава. Животът на Цири е в опасност. Можем да я спасим само ако действаме съвместно. Когато изслушаш онова, което бъде казано в Монтекалво, ще се убедиш, че съм права… Йенефер, не ми харесват припламванията, които виждам в очите ти. Обещай ми, че няма да се опитваш да избягаш.

— Не — поклати глава Йенефер, покривайки с дланта си звездата върху кадифения плат. — Няма да ти обещая, Францеска.

— Искам да те предупредя, скъпа — всички стационарни портали в Монтекалво имат изкривяваща блокада. Всеки, пожелал да влезе или излезе оттам без разрешението на Филипа, ще се озове в килия, чиито стени са облицовани с двимерит. Няма да можеш да отвориш собствен телепортал, без да разполагаш с необходимите компоненти. Не искам да ти вземам звездата, защото трябва да запазиш изцяло мисловните си способности. Но ако опиташ някой номер… Йенефер, не мога да допусна това… Ложата не може да позволи да се втурнеш самотно и безразсъдно да спасяваш Цири и да се опитваш да си отмъстиш. Аз все още имам твоята матрица и алгоритъма на заклинанието. Ще те смаля и ще те опаковам отново в нефритена статуетка. Ако се наложи — за няколко месеца. Или години.

— Благодаря ти за предупреждението. Но все пак няма да ти обещая.

* * *

Фрингила Виго се опитваше да изглежда спокойна, но в действителност беше много напрегната и изнервена. Тя самата многократно беше порицавала младите нилфгардски магьосници за безкритичното следване на стереотипните мнения и представи, самата тя постоянно осмиваше създадения от слухове и клюки тривиален образ на типичната магьосница от Севера — изкуствено красива, арогантна, празноглава и порочна до извратеност, а често и отвъд границите й. Но сега, при всяко следващо прехвърляне между телепорталите, които я водеха към замъка Монтекалво, все по-силно я обземаха съмнения: дали наистина ще присъства на събирането на тайнствена ложа? И какво я чака там? Развихреното й въображение рисуваше картини на убийствено красиви жени с диамантени колиета върху оголени гърди с карминови зърна, жени с влажни устни и блестящи от алкохола и наркотиците очи. Фрингила вече си представяше как заседанията на тайнствения конвент преминават в дива и разюздана оргия с бясна музика, афродизиаци, роби и от двата пола и изискани аксесоари.

Последният телепортал я изхвърли между две колони от черен мрамор. Устата й беше пресъхнала — магическият вятър пресушаваше сълзите й. Ръката й трескаво стискаше изумрудената огърлица, изпълваща карето на деколтето й. До нея се материализира Асире вар Анахид, също явно нервничеща. Наистина, Фрингила имаше основания да предполага, че приятелката й е притеснена от новото и нетипично за нея облекло: семпла, но много елегантна рокля с цвят на зюмбюл, допълнена с малко и скромно колие от александрити.

Притеснението й моментално се разсея. В огромната, осветена от магически лампиони зала беше прохладно и тихо. Никъде не се виждаха голи роби, биещи барабани, нито танцуващи върху масата девойки, окичени с дрънкулки. Не се усещаше и миризма на хашиш или кантарида. Нилфгарските магьосници бяха посрещнати от Филипа Ейлхарт, владетелката на замъка — стройна, сериозна, учтива и делова. Другите магьоснички се приближиха и се представиха. Фрингила въздъхна с облекчение. Магьосниците от север бяха красиви, с шарени дрехи и искрящи от скъпоценности, но в подчертаните с мек грим очи нямаше следа нито от упойващи средства, нито от нимфомания. Даже напротив, две от тях бяха със скромни рокли, затворени на врата — суровата, облечена в черно Шеала де Танкарвил и младичката Трис Мериголд, магьосница със сини очи и кафеникавочервени коси. Тъмнокосата Сабрина Глевисиг и блондинките Маргарита Льоантил и Кейра Мец имаха деколтета, но съвсем малко по-дълбоки от това на Фрингила.

Очакването на другите участнички в конвента беше запълнено с приятен разговор, по време на който всички имаха възможност да разкажат по нещо за себе си, а тактичните забележки на Филипа Ейлхарт бързо разчупваха леда, макар че единственият лед, който се виждаше, беше в бюфета, където се издигаше купчина със стриди. Друг лед не се забелязваше. Изследователките Шеала де Танкарвил и Асире вар Анахид веднага намериха множество общи теми, Фрингила бързо почувства симпатия към веселата Трис Мериголд. Приятелският разговор беше съпроводен с приятелско поглъщане на скариди. Не ядеше единствено Сабрина Глевисиг, достойна дъщеря на каедвенските гори, която си позволи да изкаже пренебрежително мнение относно „слузестите гадости“ и пожела парче студено еленско месо със сливи. Филипа Ейлхарт, вместо да отговори със студено високомерие, дръпна шнурчето на звънеца и след минута невзрачни и безшумни слуги вече внасяха месото. Смайването на Фрингила беше неописуемо. „Е — помисли си тя, — всяка страна си има своите обичаи.“

Телепорталът между колоните от черен мрамор заблестя и завибрира приглушено. Върху лицето на Сабрина Глевисиг се появи безкрайно изумление. Кейра Мец изпусна върху леда една скарида и ножа си. Трис задържа дъха си.

От портала излязоха три магьоснички. Три елфки. Едната — с тъмнозлатиста коса, втората — червеникавокафява, и третата — гарвановочерна.

— Здравей, Францеска — каза Филипа. В гласа й ги нямаше емоциите, които показваха присвитите й очи. — Здравей, Йенефер.

— Получих правото на две предложения — изрече мелодично назованата като Францеска златокоса елфка, несъмнено забелязала изумлението на Филипа. — Ето ги моите кандидатки. Познатата на всички Йенефер от Венгерберг. И госпожа Ида Емеан аеп Сивней, Aen Saevherne от Сините планини.

Ида Емеан склони леко червенокосата си глава, леката й жълтеникава рокля изшумоля.

— Мисля, че вече се събрахме? — огледа се Францеска.

— Липсва само Вилгефорц — прошепна тихо, но с явна злоба Сабрина Глевисиг, гледайки накриво към Йенефер.

— И скритите в подземията Scoia’tael — промърмори Кейра Мец. Трис я изгледа ледено.

Филипа довърши представянето на дамите. Фрингила разглеждаше с интерес Францеска Финдабаир, Енид ан Глеана, Маргаритката от Долината, прочутата кралица на Дола на Блатхан, владетелката на елфите, наскоро получили отново собствена държава. „Слуховете за красотата на Францеска не са преувеличени“, реши Фрингила.

Червенокосата Ида Емеан с големите очи явно предизвикваше голям интерес у всички, включително и у двете магьосници от Нилфгард. Свободните елфи от Сините планини не поддържаха контакти не само със самите хора, но дори и с живеещите близо до хората свои събратя. А малобройната част от свободите елфи, наричани Aen Saevherne, Посветените, бяха почти легендарна загадка. Дори малцина от елфическите магьосници можеха да се похвалят, че се познават отблизо с някой от Посветените. Ида се открояваше в групата не само с цвета на косите си. В украшенията й нямаше нито унция метали, нито карат скъпоценни камъни — само бисери, корали и янтари.

Но явно източник на най-големи емоции беше третата от новопристигналите магьоснички, Йенефер. Тя беше чернокоса, облечена бе в дрехи в черно-бели цветове и въпреки първоначалното впечатление, не беше елфка. Появата й в Монтекалво се оказа голяма изненада за всички, като за някои изненадата беше и неприятна. Фрингила усещаше излъчваната от някои магьосници антипатия и дори враждебност.

Когато й представиха нилфгардските магьоснички, Йенефер задържа погледа си върху Фрингила. Теменужените й очи бяха уморени и под тях имаше кръгове — дори гримът не беше в състояние да скрие напълно това.

— Ние се познаваме — подхвърли тя, докосвайки пришитата върху кадифен плат обсидианова звезда.

В залата изведнъж настана напрегната тишина.

— Вече сме се виждали — продължи Йенефер.

— Не си спомням — каза Фрингила, издържайки погледа й.

— Нищо чудно. Но аз имам много добра зрителна памет. Виждала съм те на Хълма край Соден.

— Значи не може да има грешка. — Фрингила Виго вдигна гордо глава и огледа събралите се. — Аз бях на Соденския хълм.

Филипа Ейлхарт изпревари отговора на Йенефер.

— Аз също бях там. Също си спомням много неща. Но ми се струва, че прекаленото напрягане на паметта и търсенето на ненужни подробности няма да ни е от полза тук, в тази зала. Сега ще ни е по-полезно, ако забравим някои неща, простим други и се обединим. Съгласна ли си с мен, Йенефер?

Чернокосата магьосница отметна дългите къдрици от челото си.

— Когато най-накрая узная какво точно възнамерявате да предприемете — каза тя, — едва тогава ще кажа с какво съм съгласна, и с какво — не.

— В такъв случай ще е най-добре да започнем веднага. Моля ви да заемете местата си, дами.

Всички места около кръглата маса — освен едно — бяха обозначени. Фрингила седеше до Асире вар Анахид, вдясно от нея имаше свободен стол, разделящ я от Шеала де Танкарвил, по-нататък седяха Сабрина Глевисиг и Кейра Мец. Вдясно от Асире — Ида Емеан, Францеска Финдабаир и Йенефер. Точно срещу Асире седна Филипа Ейлхарт, отдясно на нея се настани Маргарита Льоантил, а отляво — Трис Мериголд.

Подлакътниците на всички столове бяха във формата на сфинксове.

Филипа започна да говори. След като повтори поздрава, тя веднага премина към същността. Фрингила, която беше запозната подробно от Асире с предишното събрание, не научи нищо ново от встъпителното слово. Не я учудиха нито заявленията на всички магьоснички за присъединяването към конвента, нито първите изказвания. Обаче беше леко смутена, когато тези първи изказвания засегнаха войната, която Империята водеше с нордлингите[68], и особено когато стана дума за наскоро започнатата операция в Соден и Бруге, в хода на която императорските войски бяха встъпили във въоръжен конфликт с армията на Темерия. Въпреки обявената аполитичност на конвента, магьосничките не скриваха възгледите си. Някои явно се бояха от присъствието на Нилфгард на прага на техните държави. Фрингила се изпълни със смесени чувства. Струваше й се, че едни толкова образовани личности трябваше да разбират, че Империята ще донесе на Севера култура, благосъстояние, ред и политическа стабилност. От друга страна, тя не знаеше как би реагирала, ако неприятелските войски се приближаваха не към техните домове, а към нейния собствен.

Обаче Филипа Ейлхарт смяташе, че дискусията на военни теми трябва да бъде прекратена.

— Никой не може да предвиди изхода от войната — каза тя. — Нещо повече — такива опити нямат смисъл. Нека най-накрая да погледнем трезво на тези неща. Първо — войната не е чак толкова голямо зло. Много по-опасно според мен е пренаселението, което при сегашното равнище на селското стопанство и промишлеността би означавало тотална победа на глада. Второ — войната е продължение на политиката на управниците. А колко от сега управляващите ще живеят след сто години? Никой, разбира се. Колко династии ще оцелеят? Невъзможно е да се предвиди. Настоящите династични и териториални спорове, настоящите амбиции и надежди след сто години ще се превърнат в прах върху хрониките. И ако не защитим себе си, ако допуснем да бъдем въвлечени във войната, и от нас също ще остане само прах. Ако погледнем нещата малко по-всеобхватно, над знамената на отделните страни, ако престанем да откликваме на бойните и патриотични възгласи, ще оцелеем. А ние сме длъжни да оцелеем. Длъжни сме, защото носим отговорност. Не, не пред кралете с техните локални интереси, ограничаващи се до едно-единствено кралство. Отговорни сме за света. За прогреса. За промените, които този прогрес носи. Отговорни сме за бъдещето.

— Тисая де Врие би казала друго — обади се Францеска Финдабаир. — Винаги я е вълнувала отговорността пред обикновените жители. Не в бъдещето, а тук и сега.

— Тисая де Врие е мъртва. Ако беше жива, щеше да е сред нас.

— Със сигурност — усмихна се Маргаритката от Долината. — Но не мисля, че щеше да се съгласи с теорията за войната като лекарство против глада и пренаселението. Обърнете внимание на последната дума, уважаеми колеги. Ние общуваме помежду си на всеобщия език, за да улесним взаимното си разбиране. Но за мен това е чужд език. Все по-чужд. В моя език думата „пренаселение“ не съществува, а думата „преелфение“ би била неологизъм[69]. Незабравимата Тисая де Врие се безпокоеше за съдбата на обикновените хора. За мен е не по-малко важна съдбата на обикновените елфи. Охотно бих приветствала идеята мислено да избягаме в бъдещето и да разглеждаме настоящия ден като нещо съвсем преходно. Но с огорчение съм принудена да отбележа, че настоящият ден обуславя утрешния, а без утре няма да го има бъдещето. На вас, хората, може да ви изглежда смешен плачът над един люляков храст, изгорял по време на война — нали в края на краищата люляците няма да се свършат, ако не е този, ще е друг, а ако няма люляк, ще има акация. Простете ми за ботаническата метафора. Но разберете, че това, което за вас, хората, е въпрос на политика, за нас, елфите, е въпрос на физическо оцеляване.

— Политиката не ме интересува — заяви гръмко Маргарита Льоантил, ректорката на магическата академия. — Просто не искам девойките, на чието възпитание съм се посветила, да бъдат използвани като кондотиерки и да им се пълнят главите с лозунги за любовта към родината. Родината на тези девойки е магията, на това ги уча. Ако моите девойки бъдат въвлечени във войната и ги изпратят на един нов Соденски хълм, те ще загубят, независимо от резултата на бойното поле. Разбирам опасенията ти, Енид, но ние трябва да се занимаваме с бъдещето на магията, а не с расови проблеми.

— Трябва да се занимаваме с бъдещето на магията — повтори Сабрина Глевисиг. — Но бъдещето на магията обуславя статуса на магьосниците. Нашият статус. Нашето значение. Ролята, която играем в обществото. Доверието, уважението и упованието, повсеместната вяра в нашата полезност, в това, че магията е необходима. Дилемата, пред която сме изправени, е проста: или загуба на статуса и изолация в кулите от слонова кост, или да служим. Да служим дори и на Соденските хълмове, дори и като кондотиерки…

— Или като слугини и момичета за всичко? — Трис Мериголд отметна от раменете си красивите си коси. — С превити вратове, готови да послужим при всяко мръдване на пръста на императора? Защото такава роля ще ни отреди Нилфгардската империя, ако започне да властва навсякъде.

— Ако започне — натърти Филипа. — За нас няма никакви дилеми. Длъжни сме да служим. Но на магията. Не на кралете и на императорите. Не на моментната политика. Не на проблемите на расовата интеграция, защото тя също се подчинява на настоящи политически цели. Нашият конвент, скъпи дами, не е създаден, за да се приспособява към сегашната политика и ежедневните промени на фронтовата линия. Не за да търсим трескаво решения, адекватни на настоящата ситуация, сменяйки цвета си като хамелеони. Напротив. Ролята на нашата ложа трябва да бъде активна. И да постигаме целите си с всички достъпни средства.

— Ако съм разбрала правилно — вдигна глава Шеала де Танкарвил, — ти ни уговаряш да повлияем активно на хода на събитията. С всички средства. Включително и незаконни?

— За какви закони говориш? Законите за простосмъртните? За записаните в кодексите, които ние самите сме разработвали и диктували на кралските юристи? Задължени сме само пред един закон — нашия!

— Разбирам — усмихна се магьосницата от Ковир. — И така, ще започнем да влияем активно на хода на събитията. Ако политиката на управляващите не ни хареса, просто ще я променим. Така ли е, Филипа? А може би е най-добре веднага да свалим управляващите глупаци, да ги детронираме и да ги прогоним в изгнание? Може би е най-добре да вземем властта веднага?

— Ние вече сме качвали на троновете удобни на нас владетели. Грешката ни беше, че нито веднъж не качихме на трона магията. Нито веднъж не дадохме абсолютната власт на магията. Време е да поправим тази грешка.

— Ти, разбира се, имаш предвид себе си? — Сабрина Глевисиг се наведе през масата. — И, разбира се, на трона на Редания? Нейно Височество Филипа Първа? С Дийкстра като принц-съпруг?

— Нямам предвид себе си. Нямам предвид Кралство Редания. Имам предвид огромно Кралство на Севера, в което да прерасне настоящото Кралство Ковир. Империя, която да бъде равна по сила с Нилфгард, благодарение на което клатещите се в момента везни на света най-накрая да застанат в равновесие. Империя, управлявана от магията, която ние ще качим на трона, като оженим наследника на ковирския трон за магьосница. Да, добре ме разбрахте, скъпи колежки, правилно поглеждате към празния стол. Тук, на този стол, ще сложим дванайсетата магьосница в ложата. А после ще я качим на трона.

Настъпилото мълчание беше прекъснато от Шеала де Танкарвил.

— Проектът наистина е амбициозен — обади се тя с лека насмешка. — Наистина достоен за всички нас, които седим тук. Напълно оправдаващ създаването на такъв конвент. В края на краищата някоя не толкова величествена задача би ни оскърбила, дори и да балансира на границата между реалното и неизпълнимото. Това би било все едно да забиваме гвоздеи с астролабия[70]. Не, по-добре веднага да си поставим напълно неосъществима цел.

— Защо неосъществима?

— Стига, Филипа — каза Сабрина Глевисиг. — Нито един крал никога няма да вземе за жена магьосница, нито едно общество няма да приеме магьосница на трона. Пречката за това е вековният обичай. Този обичай може да не е много умен, но съществува.

— Също така съществуват и пречки от, бих казала, технически характер — обади се Маргарита Льоантил. — Личността, която би могла да се свърже с ковирския двор, трябва да отговаря на редица условия — както наши, така и от ковирска страна. Тези условия, естествено, си противоречат помежду си. Не забелязваш ли това, Филипа? За нас това трябва да е личност, обучена в магическото изкуство, напълно и изцяло предана на делото на магията, разбираща ролята си и способна да я играе умело, незабележимо, без да предизвиква подозрения. Без диригенти и суфльори, без никакви криещи се в сенките сиви кардинали, върху които винаги, още при първия преврат, се изсипва гневът на метежниците. В същото време трябва да е личност, която Ковир сам, без натиск от наша страна, би избрал за съпруга на престолонаследника.

— Това е очевидно.

— А как мислиш, кого ще избере Ковир без външен натиск? Девойка от кралски род, в чиито жили от поколения тече кралска кръв. Млада девойка, подходяща за младия принц. Девойка, която може да ражда, защото става въпрос за династия. Толкова високо поставената летва изключва теб, Филипа, изключва мен, изключва дори Кейра и Трис, най-младите сред нас. Изключва дори всички послушнички от моето училище, които, между другото, не са особено интересни и за нас, защото те са още само пъпки, и засега не е ясно как ще разцъфтят. Невъзможно е да си представя, че една от тях може да седне на празното, дванайсето място на тази маса. С други думи, дори и целият Ковир да се побърка и да се съгласи да одобри женитбата на принца с магьосница, ние нямаме такава магьосница. Коя ще стане кралица на Севера?

— Девойка от кралски род — спокойно отговори Филипа. — В жилите на която тече кралска кръв, кръвта на няколко велики династии. Млада и способна да ражда. Девойка с небивали магически и ясновидски способности, носеща във вените си предсказаната от пророчествата Стара кръв. Девойка, която ще може да играе ролята си без диригенти, суфльори, закрилници и сиви кардинали, защото такова е предопределението й. Девойка, чиито истински способности са известни и ще бъдат известни само на нас. Цирила, дъщерята на Павета от Цинтра, внучката на Лъвицата Каланте. Старата кръв, Леденият пламък на Севера, Разрушителката и Обновителката, чието идване е предсказано преди стотици години. Цири от Цинтра, кралицата на Севера. И нейната кръв, от която ще се роди Кралицата на света.

* * *

При вида на нападащите от засада Плъхове, двама от ескортиращите каретата ездачи веднага обърнаха конете и побягнаха. Нямаха никакъв шанс. Гиселхер, Реф и Искра им отсякоха пътя и след кратка схватка ги съсякоха безцеремонно. На двамата останали, готови да защитават отчаяно каретата с четири коня, налетяха Кайли, Асе и Мистле. Цири почувства разочарование и ярост. Не й бяха оставили никой. Изглежда, нямаше кого да убие.

Но имаше още един конник, който яздеше пред каретата като куриер — лековъоръжен, на бърз кон. Той можеше да избяга, но не избяга. Обърна коня си, извади меча си и се понесе право към Цири.

Тя го допусна да се приближи, даже леко задържа коня си. Когато той нанесе удара си, тя се изправи на стремената, увисна от седлото, ловко избягвайки острието, и веднага се гмурна под него, рязко оттласквайки се от стремената. Ездачът беше ловък и бърз, успя да удари отново. Но този път Цири парира удара скосено, а когато мечът му се плъзна по нейния, тя го съсече долу, късо, по китката на ръката. Направи финт, прицелена в лицето му, и когато той машинално се предпази с лявата си ръка, ловко смени движението на меча и го резна под мишницата с удар, който беше учила с часове в Каер Морхен. Нилфгардецът се плъзна от седлото, падна, вдигна се на колене, запищя диво, опитвайки се с резки движения да спре струящата от разсечените артерии кръв. Цири го гледа няколко мига, както винаги очарована от гледката на човек, с всички сили борещ се със смъртта. Дочака да припадне от загубата на кръв. После се отдалечи, без да се оглежда.

Всичко беше свършило. Ескортът беше избит до последния човек. Асе и Реф бяха спрели каретата, хващайки за юздите първата двойка коне. Сваленият от десния кон форейтор[71], младеж с шарена ливрея, пълзеше на колене, плачеше и молеше за милост. Коларят хвърли поводите и също замоли за милост, събирайки ръцете си като за молитва. Гиселхер, Искра и Мистле се приближаваха в галоп към каретата. Кайли скочи на земята и дръпна вратата. Цири се приближи и също слезе от коня си, като продължаваше да стиска окървавения меч.

В каретата седеше дебела матрона с широка клоширана рокля и шапчица, прегърнала младичка и ужасно бледа девойка с черна рокличка с висока яка от гипюр. Към рокличката беше пришита камея. Много красива.

— Какви кончета! — възкликна Искра, гледайки впряга. — Прекрасни са, като нарисувани! Ще спечелим по някой флорен за четирите.

— А каретата? — Кайли се усмихна на жената и девойката. — Ще впрегнем кочияша и форейтора, те ще я откарат до града. А ако се наложи да се тегли нагоре, и дамите ще помогнат.

— Господа разбойници! — извика матроната с клошираната рокля, която се уплаши от похотливата усмивка на Кайли повече, отколкото от окървавеното желязо в ръката на Цири. — Апелирам към вашата съвест! Нали няма да опозорите тази млада девойка!

— Хей, Мистле — извика Кайли с подигравателна усмивка, — тук, както чувам, апелират към твоята съвест!

— Затваряй си устата! — намръщи се Гиселхер, който все още беше горе, на седлото си. — Шегите ти не са смешни на никого. А ти се успокой, жено. Ние сме Плъховете. Не воюваме с жени и не им вредим. Реф, Искра, разпрегнете конете! Мистле, хвани останалите жребци! И да се махаме!

— Ние, Плъховете, не воюваме с жени — озъби се отново Кайли, гледайки пребледнялото лице на девойката с черната рокля. — Само от време на време се забавляваме с тях, ако имат желание. Ти имаш ли желание, госпожичке? Случайно да те сърби между крачетата? Няма от какво да се срамуваш. Достатъчно е да кимнеш с глава.

— Повече уважение! — извика с треперещ глас дамата с клошираната рокля. — Как смееш да се обръщаш така към благородна баронеса, господин разбойнико!

Кайли се закикоти, после се поклони театрално.

— Моля за извинение. Не исках да я обидя. Какво, и да попитам ли не може?

— Кайли! — извика Искра. — Ела тук! Какво си се раздрънкал там? Помогни ми да разпрегна конете. Фалка! Размърдай се!

Цири не откъсваше поглед от герба на вратата на каретата, сребърен еднорог върху черно поле. „Еднорог — помисли си тя. — Някога съм виждала такъв еднорог… Кога? В друг живот? А може би е било само сън?“

— Фалка? Какво ти е?

„Аз съм Фалка. Но невинаги съм била Фалка. Невинаги.“

Тя потрепна, стисна устни. „Държах се лошо с Мистле — помисли си. — Обидих я. Трябва някак да й се извиня“.

Тя сложи крак на стъпалото на каретата и се вторачи в камеята на роклята на бледата девойка.

— Дай ми това — изрече кратко.

— Как смееш? — задави се мадоната. — Знаеш ли с кого разговаряш? Това е благородната баронеса Касади!

Цири се огледа, уверявайки се, че никой не ги слуша.

— Баронеса? — изсъска тя. — Ниска титла. А и дори тази сополанка да беше контеса, пак би трябвало да ми се кланя до земята! Давай брошката! Какво чакаш? Искаш да ти я изрежа заедно с корсета ли?

* * *

Тишината, която настъпи на масата след заявлението на Филипа, бързо беше сменена от всеобща глъчка. Магьосниците една през друга изразяваха смайването и недоверието си, искаха обяснения. Някои несъмнено знаеха много за предложената за Владетелка на Севера Цирила, или Цири, на други името им беше познато, но знаеха по-малко. Фрингила Виго не знаеше нищо, но подозираше някои неща и се губеше в догадки, въртящи се предимно около едно определено снопче коси. Попита полушепнешком Асире, но тя си премълча, само я посъветва също да мълчи, още повече, че Филипа Ейлхарт продължи:

— Много от вас видяха Цири на Танед, където със своето изречено в транс ясновидство тя създаде голяма суматоха. Някои от нас са имали с нея близък, и дори много близък контакт. Имам предвид главно теб, Йенефер. Време е да ти дадем думата.

* * *

Докато Йенефер разказваше за Цири, Трис Мериголд внимателно се вглеждаше в приятелката си. Йенефер говореше спокойно и без емоции, но Трис я познаваше достатъчно отдавна и достатъчно добре. Вече я беше виждала в най-различни ситуации, включително и в такива, които са предизвиквали стрес, измъчвали са я и са я довеждали до границата на болест, а понякога и отвъд тази граница. Сега Йенефер несъмнено беше в такова състояние. Тя изглеждаше изтощена, болна и съсипана.

Магьосницата разказваше, а Трис, която хем знаеше съдържанието на разказа, хем познаваше Цири, внимателно оглеждаше слушателките. Особено двете магьоснички от Нилфгард. Невероятно разхубавилата се Асире вар Анахид, която въпреки това все още се чувстваше неуверено с грим и с модна рокля, и Фрингила Виго, по-млада, симпатична, привлекателна по природа и скромно елегантна, със зелени очи и черни като на Йенефер коси, не толкова буйни, а по-късо подстригани и гладко сресани.

Не изглеждаше нилфгардките да са се изгубили в сложната история на Цири, въпреки че разказът на Йенефер беше дълъг и доста объркан. Магьосницата започна с нашумялата любовна история на Павета от Цинтра и юношата, превърнат чрез магия в Таралежа, продължи с ролята на Гералт и Правото на Изненадата, със свързващото вещера и Цири предопределение. Разказа за срещата между Гералт и Цири в Брокилон, за войната, за това как са се изгубили и намерили, за Каер Морхен. За Риенс и преследващите Цири нилфгардски агенти. За обучението в храма на Мелителе, за загадъчните способности на Цири.

„Те слушат с каменни лица — помисли си Трис, гледайки Асире и Фрингила. — Като сфинксове. Но е ясно, че крият нещо. Интересно, какво? Смайването си, защото не са знаели кого е отвел Емхир в Нилфгард? Или това, че знаят всичко отдавна, може би по-добре и от нас? Сега Йенефер ще започне да говори за пристигането на Цири на Танед, за направеното в транс предсказание, което предизвика такова объркване. За кървавата битка в Гарщанг, в резултат на която Гералт беше изпотрошен, а Цири похитена. И тогава ще дойде краят на преструвките — продължи да размишлява Трис, — маските ще паднат. Всички ще узнаят, че зад аферата на Танед е стоял Нилфгард. А когато всички погледи се насочат към вас, нилфгардки, няма да имате друг изход, ще се наложи да говорите. И тогава ще се изяснят много неща, тогава може би и аз ще узная нещо ново. По какъв начин Йенефер е изчезнала от Танед, защо изведнъж се появи тук, в Монтекалво, в компанията на Францеска? Коя е и каква роля играе Ида Емеан, елфка, Aen Saevherne от Сините планини? Защо през цялото време ми се струва, че Филипа Ейлхарт казва по-малко, отколкото знае, макар и да демонстрира преданост и вярност към магията, а не към Дийкстра, с когото постоянно си обменя писма?

И може би накрая ще узная и каква е Цири в действителност. Цири, която за тях е Кралицата на Севера, а за мен — сивокосата вещерка от Каер Морхен, за която постоянно мисля като за своя малка сестричка.“

* * *

Фингила Виго беше чувала някои неща за вещерите, занимаващи се професионално с избиване на зверове и чудовища. Тя следеше внимателно разказа на Йенефер, вслушваше се в звученето на гласа й, наблюдаваше изражението на лицето й. Не допусна да се подлъже. Силната емоционална връзка между Йенефер и толкова интересуващата всички Цири беше очевидна. И, което беше много интересно, връзката между магьосницата и споменатия от нея вещер беше не по-малко очевидна. И също толкова силна. Фрингила започна да размишлява за това, но й попречиха възбудени гласове.

Тя вече беше разбрала, че много от събралите се тук магьоснички по време на бунта на Танед се бяха озовали във враждуващи лагери, затова изобщо не се учуди от омразата, проявяваща се на масата под формата на язвителни забележки към Йенефер. Назряваше скандал, който обаче беше предотвратен от Филипа Ейлхарт. Тя удари безцеремонно с длан по масата, така че бокалите и чашите издрънчаха.

— Достатъчно! — извика тя. — Млъкни, Сабрина! Не се поддавай на провокации, Францеска! Стига сме говорили за Танед и Гарщанг! Това вече е история!

„История — помисли си с неочаквано чувство на досада Фрингила. — Но такава, над която те, макар и в различни лагери, са оказали влияние. Разсъждавали са. Знаели са какво правят и заради какво го вършат. А ние, имперските магьоснички, не знаем нищо. Ние наистина сме нещо като момичета за всичко, които знаят къде ги изпращат, но не знаят за какво.

Добре, че се създава тази ложа — реши тя. — Дявол знае как ще завърши всичко, но е добре, че започва.“

— Продължавай, Йенефер — каза Филипа.

— Нямам какво повече да кажа — стисна устни чернокосата магьосница. — Повтарям — Тисая де Врие ми нареди да доведа Цири в Гарщанг.

— Какво по-лесно от това да се припише всичко на една покойница — промърмори Сабрина Глевисиг, но Филипа с рязък жест я накара да мъкне.

— Не исках да се намесвам в това, което се случи онази нощ в Аретуза — каза Йенефер, пребледняла и явно разстроена. — Исках да взема Цири и да избягаме от Танед. Но Тисая ме убеди, че появата на момичето в Гарщанг ще се превърне в шок за мнозина, а нейното пророчество, изречено в транс, ще предотврати конфликта. Не стоварвам вината върху нея, защото и аз си мислех същото. И двете грешахме. Но моята грешка беше по-голяма. Ако бях оставила Цири под надзора на Рита…

— Каквото станало — станало — прекъсна я Филипа. — Всеки може да сгреши. Дори Тисая де Врие. Кога Тисая видя за пръв път Цири?

— Три дни преди началото на Събора — каза Маргарита Льоантил. — В Горс Велен. И аз се запознах с нея тогава. И веднага, щом я видях, разбрах, че е необикновена личност!

— Извънредно необикновена — обади се мълчалата до момента Ида Емеан аеп Сивней. — Защото в нея е концентрирано наследство от необикновена кръв. Hen Ichaer, Старата кръв. Генетичен материал, играещ решаваща роля в необикновените способности на носителя. Решаващ фактор в огромната роля, която й предстои да изиграе. Която тя е длъжна да изиграе.

— Защото това изискват елфическите легенди, митове и пророчества? — попита подигравателно Сабрина Глевисиг. — Всичко това от самото начало намирисваше на приказки и фантазии! Сега вече изобщо не се съмнявам. Благородни дами, предлагам за разнообразие да се заемем с нещо по-сериозно, рационално и реално.

— Прекланям глава пред трезвата рационалност, сила и източник на огромното превъзходство на вашата раса — усмихна се леко Ида Емеан. — Но тук, сред кръга от лица, способни да използват сили, които невинаги се поддават на рационален анализ и обяснение, ми се струва малко неуместно пренебрежението към пророчествата на елфите. Нашата раса не е толкова рационална и не черпи сили от рационалността. И все пак съществува от няколко десетки хиляди години.

— Но генетичният материал, за който говорим, наречен Старата кръв, се е оказал не чак толкова устойчив — отбеляза Шеала де Танкарвил. — Дори елфическите легенди и пророчества, които аз изобщо не подценявам, смятат Старата кръв за напълно унищожена, изчезнала. Не е ли така, госпожо Ида? На света вече не е останало от Старата кръв. Последната, в чиито вени е течала, е Лара Дорен аеп Шиадал. Всички ние знаем легендата за Лара Дорен и Крегенан от Лод.

— Не всички — обади се за пръв път Асире вар Анахид. — Изучавала съм повърхностно вашата митология и не знам тази легенда.

— Това не е легенда — каза Филипа Ейлхарт. — Това е истинска история. Сред нас има магьосница, която знае прекрасно не само историята на Лара и Крегенан, но и нейните последствия, а те, несъмнено, ще заинтересуват всички. Молим те да вземеш думата, Францеска.

— От казаното от теб следва — усмихна се кралицата на елфите, — че си запозната с този въпрос не по-зле от мен.

— Не е изключено. Но все пак те моля да го разкажеш ти.

— За да изпиташ моята искреност и лоялност към ложата — кимна Енид ан Глеана. — Добре. Моля ви, дами, настанете се по-удобно, защото разказът няма да бъде кратък.

* * *

— Историята на Лара и Крегенан е истинска, обаче в наши дни е толкова разкрасена с приказни детайли, че е трудно разпознаваема. Също така има огромни разлики между човешката и елфическата версия на легендата, и в двете присъстват шовинизъм и расова омраза. Затова ще оставя настрана украшенията и ще се огранича със сухите факти. И така, Крегенан от Лод е бил магьосник, Лара Дорен аеп Шиадал — елфическа магьосница, Aen Saevherne, Посветена, една от загадъчните дори за нас, елфите, носители на Hen Ichaer, Старата кръв. Тяхното приятелство, а по-късно — и любовна връзка, отначало била приета с радост и от двете раси, но скоро се появили враждебно настроени, решителни противници на идеята за обединение на човешката и елфическата магия. Както сред елфите, така й сред хората се намерили такива, които смятали това за измяна. Имало също така някакви непонятни днес конфликти от личен характер, ревност и завист. Накратко: в резултат на интрига Крегенан бил убит. Преследвана, Лара Дорен загинала от изтощение някъде на безлюдно място, като преди това родила дъщеря. Детето оцеляло по чудо. То било приютено от Керо, кралицата на Редания.

— Изплашена от заклинанието, което й направила Лара, след като Керо отказала да й помогне и я изгонила на студа — намеси се Кейра Мец. — Ако след това тя не била приютила детето, върху нея и целия й род щели да се стоварят ужасни нещастия…

— Това са точно тези приказни допълнения, от които се отказа Францеска — прекъсна я Филипа Ейлхарт. — Да се придържаме към фактите.

— Пророческите способности на Посветените, в чиито вени течала Старата кръв, са факт — каза Ида Емеан, вдигайки поглед към Филипа. — А настойчиво повтарящият се във всички варианти на легендата мотив за пророчество навежда на размисли.

— Навежда на размисли сега, а и навремето е било така — потвърди Францеска. — Слуховете за заклинанието на Лара не са утихнали, за тях си спомнили дори след седемнайсет години, когато взетото под закрила от Керо момиченце, наречено Рианон, се превърнало в девойка, чиято красота затъмнявала дори легендарната красота на майка й. Осиновената от Керо девойка Рианон носила официалната титла реданска принцеса, и от нея се интересували множество кралски дворове. Когато сред редицата конкуренти Рианон най-накрая избрала Гоидемар, младият крал на Темерия, слуховете за проклятието едва не провалили сватбата. Обаче тези слухове започнали да се разпространяват особено активно три години след сватбата на Гоидемар и Рианон. По време на метежа на Фалка.

Фрингила, която никога не беше чувала нито за Фалка, нито за нейния метеж, вдигна вежди. Францеска забеляза това.

— За северните кралства — поясни тя — това са били трагични и кървави събития, които все още се помнят, макар и да са изминали вече повече от сто години. В Нилфгард, с който тогава Севера не е имал практически никакви отношения, всичко това със сигурност не е било известно, затова си позволявам много набързо да припомня някои факти. Фалка е била дъщеря на Вриданек, кралят на Редания. От брак, на който той сложил край, когато пред очите му попаднала красавицата Керо, същата онази, която по-късно приютила детенцето на Лара. Запазил се е документ, който обяснява надълго и по заплетен начин причините на развода, но се е запазил също така и портрет на първата съпруга на Вриданек, ковирска дворянка, несъмнено полуелфка, но с решителен превес на човешките черти. Очи на безумна отшелница, коси на удавница и гущерови устни. Накратко — изпратили уродливката в Ковир, заедно с едногодишната й дъщеричка, Фалка, и скоро забравили за тях.

След кратка пауза Енид ан Глеана продължи:

— Фалка напомни за себе си двайсет и пет години по-късно, когато вдигна въстание, в което като че ли е убила лично баща си, Керо и двамата си доведени братя. Въоръженият метеж отначало избухна като поддържана от част от темерийското и ковирското дворянство борба на законната първородна дъщеря за полагащия й се трон, но скоро прерасна в селска война, обхванала огромни територии. Двете страни не си отстъпваха по жестокост. Фалка е влязла в легендите като кървав демон, макар че най-вероятно тя просто престана да владее ситуацията, и вече не можеше да контролира съдържанието на лозунгите, които метежниците изписваха на знамената си. Смърт на кралете, смърт на магьосниците, смърт на жреците, дворяните, богаташите и знатните, а накрая — смърт на всичко живо, защото вече нищо не можеше да задържи опиянената от кръвта тълпа. Метежът се прехвърли и в други държави…

— Нилфгардските историци са писали за това — обади се с явно неодобрение Сабрина Глевисиг. — Госпожа Асире и госпожа Виго не може да не са го чели. Посъкрати, Францеска. Премини към Рианон и тризнаците от Хоутборг.

— Моля. Рианон, тоест осиновената от Керо дъщеря на Лара Дорен, сега вече съпруга на Гоидемар, била случайно хваната от въстаниците на Фалка и заключена в замъка Хоутборг. Тогава тя била бременна. Замъкът още дълго се съпротивявал след повсеместното потушаване на метежа и екзекутирането на Фалка, но в края на краищата Гоидемар го превзел с щурм и освободил жена си. Заедно с трите й деца — две момиченца, които вече ходели, и момченце, което се опитвало да проходи. Рианон била полудяла. Разяреният Гоидемар подложил на изтезания всички пленници и от всичките показания успял да добие представа за случилото се.

Фалка, която била наследила красотата по-скоро на баба си елфка, отколкото на майка си, щедро дарявала с прелестите си всичките си военачалници, без да подбира — от дворяните до обикновените главорези, като по този начин си осигурявала тяхната преданост. В края на краищата тя забременяла и родила дете — точно по същото време, когато затворената в Хоутборг Рианон родила близнаци. Фалка заповядала да сложат бебето й при децата на Рианон. Говори се, че е казала, че само кралици са достойни да бъдат майки на нейните копелета, и такава съдба очаква всички короновани самки при новия ред, който тя, Фалка, ще изгради след победата.

Проблемът бил там, че никой, включително и Рианон, не знаел кое от трите деца било на Фалка. С голяма вероятност се предполагало, че е някое от момиченцата, защото Рианон като че ли била родила момче и момиче. Повтарям — като че ли, защото въпреки изявленията на Фалка, децата били кърмени от обикновени селски майки. Когато в края на краищата Рианон дошла на себе си, почти нищо не помнела. Разбира се, била родила. Да, носели от време на време при нея трите бебета. Но не знаела нищо повече.

Тогава повикаха магьосници, които да изследват трите деца и да установят кое на кого е. Гоидемар бил толкова бесен, че смятал, след като се установи кое е отрочето на Фалка, да го убие, и то публично. Не можехме да допуснем това. След потушаването на метежа хванатите въстаници бяха изтезавани зверски, трябваше да се сложи край на всичко това. Убийството на дете, ненавършило и две години, разбирате ли? Ето тогава би се родила легенда! Вече и без това бяха започнали да се носят слухове, че самата Фалка се е родила чудовище в резултат на проклятието на Лара Дорен, което беше абсолютна глупост, защото Фалка се родила преди още Лара да се запознае с Крегенан. Но на никой не му се занимаваше да изчислява годините. Памфлети и идиотски документи са се пишели и публикували тихомълком дори в оксенфуртската академия. Да се върнем обаче към изследванията, които ни поръча Гоидемар…

— На „нас“? — вдигна глава Йенефер. — На кого по-точно?

— На Тисая де Врие, Августа Вагнер, Летисия Шарбоне и Хен Гедимдейт — каза спокойно Францеска. — По-късно включиха и мен. Аз бях млада магьосница, но чистокръвна елфка. А баща ми… Биологическият ми баща, защото той се отказа от мен… Той беше Посветен. Знаех какво представлява генът на Старата кръв.

— И такъв ген е бил открит в Рианон, когато са изследвали нея и краля, преди да изследвате децата — досети се Шеала де Танкарвил. — Бил е открит също и в две от децата, което е позволило да се определи лишеното от гена дете на Фалка. И как успяхте да предпазите детето от гнева на краля?

— По много прост начин — усмихна се елфката. — Направихме се на невежи. Обяснихме на краля, че проблемът е много сложен, че ще продължим изследванията, а такива изследвания изискват време… Много време. Гоидемар, който по принцип беше добър и благороден човек, бързо се успокои и изобщо не ни даваше зор, а тризнаците растяха и тичаха из двореца, привеждайки във възторг кралската двойка и целия кралски двор. Амавет, Фиона и Адела. Приличаха си като три врабчета. Разбира се, в тях се вглеждаха внимателно, постоянно възникваха подозрения, особено ако някое от децата направеше някоя беля. Веднъж Фиона изля от прозореца нощното гърне право върху голям командир от армията, който я нарече пред всички „дяволско изчадие“ и така се прости с длъжността си. След известно време Амавет намаза стълбите с лой, и някаква придворна дама, докато слагали ръката й в шина, прошепнала нещо за прокълната кръв, и се разделила с кралския двор. Не толкова знатните бърборковци незабавно се запознавали с позорния стълб и бича, така че бързо се научили да си държат езика зад зъбите. Даже някакъв барон от много стар род, когото Адела уцелила със стрела в задника, се ограничил с…

— Да не се разпростираме над пакостите на децата — прекъсна я Филипа Ейлхарт. — Кога най-накрая казахте на Гоидемар истината?

— Никога. Той не попита, а нас това ни устройваше.

— А кое от децата беше на Фалка — знаехте ли?

— Разбира се. Адела.

— Не Фиона?

— Не. Адела. Тя умря от чума. Дяволското изчадие, проклетата кръв, дъщерята на демоничната Фалка, помагаше на жреците в крайградската болница и спасяваше болни деца при една чумна епидемия, въпреки протестите на краля. Но самата тя се зарази и умря. Беше на седемнайсет години. След година нейният псевдобрат завъртя роман с графиня Ана Камена и загина от ръцете на убийци, наети от графа. В същата година си замина и Рианон, която не можа да понесе смъртта на любимите си деца. Тогава Гоидемар ни повика отново. Защото от принцеса Фиона, последната от тройката, се беше заинтересувал кралят на Цинтра, Корам. Искаше да я вземе за жена на своя син, също Корам, но знаеше за носещите се слухове и не искаше да жени сина си за предполагаемата дъщеря на Фалка. Ние използвахме целия си авторитет, за да го убедим, че Фиона е законородено дете. Не знам дали ни повярва, но младите си допаднаха и по този начин дъщерята на Рианон, прабабата на вашата Цири, скоро стана кралица на Цинтра.

— Внасяйки в династията на Корамите знаменития ген, който вие сте продължили да следите.

— Фиона — изрече спокойно Енид ан Глеана — не беше носителка на гена на Старата кръв, който ние още тогава нарекохме „генът на Лара“.

— Как така?

— Носител на гена на Лара беше Амавет, а нашият експеримент продължи. Защото Ана Камена, заради която се простиха с живота си любовникът й и съпругът й, роди близначета още преди да е свършил траурът й. Момче и момиче. Несъмнено бащата е бил Амавет, защото момичето се оказа носителка на гена. Кръстиха я Мюриел.

— Мюриел Красивата измамница? — учуди се Шеала де Танкарвил.

— Много по-късно — усмихна се Францеска. — Отначало — Миличката Мюриел. Тя наистина е била миловидно, сладко дете. Когато навършила четиринайсет години, вече я наричали Мюриел Кадифенооката. Мнозина са затъвали в тези очи. Накрая я дали за жена на граф Роберт Гарамон.

— А момчето?

— Криспин. Той не носеше гена, затова не ни интересуваше. Май загина по време на някаква война. Само за това си мислеше — да стреля и да се бие.

— Чакай малко. — Сабрина рязко прекара ръка през косата си. — Нали Красивата измамница Мюриел беше майка на Адалия, наричана Врачката…

— Точно така — потвърди Францеска. — Интересна личност беше Адалия. Силен Извор, идеален материал за магьосница. Уви, тя не искаше да бъде магьосница. Предпочиташе да е кралица.

— А генът? — попита Асире вар Анахид. — Тя беше ли негова носителка?

— Колкото й да е странно — не.

— Така и предполагах — кимна Асире. — Генът на Лара може да се предава непрекъснато само по женска линия. Ако носителят се окаже мъж, генът отслабва във второто, най-много в третото поколение.

— Но след това, вероятно, се активизира — обади се Филипа Ейлхарт. — Адалия, която не е притежавала този ген, е майката на Каланте, а нали Каланте, бабата на Цири, отново се е оказала носителка на гена на Лара.

— Първата след Рианон — обади се неочаквано Шеала де Танкарвил. — Грешите, Францеска. Имало е два гена. Единият, истинският, бил скрит, латентен, вие сте го пропуснали у Фиона, излъгани от силния и ярко изразен ген на Амавет. Но това, което е имал Амавет, не е било ген, а активатор. Госпожа Асире е права. Предаващият се по мъжка линия активатор още при Адалия е бил толкова слаб, че вие не сте го намерили. Адалия е била първото дете на Измамницата, следващите със сигурност не са имали и следа от активатора. Латентният ген на Фиона също най-вероятно е отслабнал в мъжките й потомци не по-късно от третото поколение. Но генът не е изчезнал, и аз знам защо.

— По дяволите — процеди през зъби Йенефер.

— Обърках се — обяви Сабрина Глевисиг. — Обърках се в тези дебри от генетика и генеалогия.

Францеска придърпа към себе си купата с плодовете, протегна ръка и изрече заклинание.

— Извинявайте за площадната психокинеза — усмихна се тя, запращайки червената ябълка високо над масата. — Но с помощта на левитиращи плодове ще ми е по-лесно да обясня всичко, включително и грешката, която сме допуснали. Тази червена ябълка е генът на Лара, Старата кръв. Със зелената ябълка ще означа латентния ген. Нарът е псевдогенът, активаторът. Да започнем. Това е Рианон, червената ябълка. Синът й Амавет — нар. Дъщерята на Амавет, Мюриел Красивата измамница, и внучката му Адалия — също нар, при което накрая отслабва. А ето я втората линия: Фиона, дъщерята на Рианон — зелена ябълка. Нейният син Корбет, кралят на Цинтра — зелена. Синът на Корбет и Елен Каедвенска, Дагорад — зелена. Както виждате, в последните две поколения — само мъжки потомци, генът много отслабва. Но най-долу сега имаме нар и зелена ябълка. Адалия, княгинята на Марибор и Дагорад, кралят на Цинтра. И тяхната дъщеря — Каланте. Червена ябълка. Възродилият се силен ген на Лара.

— Генът на Фиона — кимна Маргарита Льоантил — се е срещнал с активатора на Амавет в резултат на кръвосмешение, и никой не е обърнал внимание на роднинството? Нито един кралски хералдик или хроникьор не е обърнал внимание на явното кръвосмешение?

— Не е било толкова явно. Нали Ана Камена не е разгласявала, че близнаците й са извънбрачни, защото роднините на мъжа й незабавно биха лишили и нея, и децата й от герба, титлите и имуществото. Да, вярно, появили са се слухове, и са се носели не само сред простолюдието. Наложило се е да търсят съпруг за родената от кръвосмешение Каланте чак в далечен Ебинг, докъдето слуховете не са достигнали.

— Прибави към пирамидата си още две червени ябълки, Енид — каза Маргарита. — Сега, в съответствие със справедливите забележки на госпожа Асире, възродилият се ген на Лара се предава гладко по женска линия.

— Да. Ето я Павета, дъщерята на Каланте. И дъщерята на Павета — Цирила. Единствената в настоящия момент наследница на Старата кръв, носителка на гена на Лара.

— Единствената? — попита рязко Шеала де Танкарвил. — Много си самоуверена, Енид.

— Какво имаш предвид?

Шеала неочаквано се надигна, стрелна окичените си с пръстени ръце в купата и накара всички останали там плодове да левитират, като разруши и превърна в цветен хоровод цялата схема на Францеска.

— Ето какво имам предвид — изрече студено тя, посочвайки хаоса от плодове. — Всичко това са възможни генетични комбинации. И ние знаем не повече, отколкото виждаме тук, тоест нищо. Вашата грешка се е възпроизвела, Францеска, породила е лавина от грешки. Генът се е появил случайно след сто години, и за тези години може да са се случили неща, за които си нямаме никаква представа. Тайни събития, укривани, заличавани. Предбрачни и извънбрачни деца, заченати тайно, дори подменени деца. Кръвосмешения. Кръстоски между различни раси, кръв на забравени предци, появяваща се в по-късни поколения. Накратко казано: генът, който преди сто години е бил на една ръка разстояние от вас, сега се е изплъзнал. Грешка, Енид, грешка! Твърде много стихийност, твърде много случайности. Твърде малко контрол. Твърде малко намеса в случайността.

Енид ан Глеана стисна устни.

— Не сме си имали работа със зайци, които можем да затворим в клетки и да чифтосваме.

Фрингила проследи погледа на Трис Мериголд и видя как ръцете на Йенефер изведнъж стиснаха подлакътниците на стола.

* * *

„Ето какво свързва сега Йенефер и Францеска — трескаво размишляваше Трис, като продължаваше да избягва погледа на приятелката си. — Изгодата. Защото в края на краищата не е минало без намирането на двойки и чифтосването им. Да, плановете им относно Цири и принца от Ковир на пръв поглед изглеждат невероятни, но в действителност са напълно реални. Те вече са правили това. Качвали са на троновете когото си поискат, създавали са такива съюзи и династии, каквито пожелаят, каквито са им били изгодни. В действие са влизали уроки, афродизиаци, еликсири. Крале и кралици неочаквано са сключвали странни, морганатични бракове, въпреки всякакви планове, намерения и договори. А по-късно на онези, които не е трябвало да раждат, тайно са се давали противозачатъчни средства. Тези, които не са смятали да раждат, а е трябвало да родят, вместо обещаните средства са получавали плацебо, вода със сладник. Оттук и всичките тези невероятни родствени отношения — Каланте, Павета… и Цири. Йенефер е била замесена в това. А сега съжалява. И с право. По дяволите, ако Гералт научи за това…“

* * *

„Сфинксове — мислеше си Фрингила Виго. — Сфинксове, резбовани на подлакътниците на креслата. Да, това трябва да стане емблемата на ложата. Знание, тайна, мълчание. Те са сфинксове. Те ще постигнат без усилия всичко, каквото пожелаят. Като нищо ще оженят Ковир за тази тяхна Цири. В техни ръце е силата. В техни ръце е знанието. В техни ръце са средствата. Диамантеното колие на шията на Сабрина Глевисиг сигурно струва цяло състояние, равняващо се на почти цялата платежоспособност на гористия и скалист Каедвен. Без проблеми ще постигнат това, което планират. Но има едно препятствие…“

* * *

„Аха — помисли си Трис Мериголд, — най-после разговорът достигна дотам, откъдето трябваше да започне. С този отрезвяващ и охлаждащ ентусиазма факт, че Цири се намира в Нилфгард, под властта на Емхир. Много далеч от планове, които се кроят тук…“

— Несъмнено — говореше Филипа — Емхир е по следите на Цири отдавна. Всички смятаха, че става въпрос за политически брак с Цирила и спечелване на всички земи, полагащи й се по наследство. Обаче не бива да изключваме възможността, че всъщност не става въпрос за политика, а за гена на Старата кръв, който император Емхир възнамерява да вкара в императорската линия. Ако Емхир знае това, което знаем и ние, то той може да пожелае пророчеството да се осъществи в неговия род, а бъдещата Кралица на света да се роди в Нилфгард.

— Поправка — вметна Сабрина Глевисиг. — Това го иска не Емхир, а нилфгардските магьосници. Само те са могли да открият гена и да обяснят на Емхир значението му. Мисля, че присъстващите тук нилфгардски дами няма да откажат да потвърдят това и да изяснят своята роля в интригата.

— Изумява ме — не издържа Фрингила — тенденцията събралите се тук дами да търсят нишките на интриги в далечен Нилфгард, когато по всичко личи, че трябва да търсите заговорниците и предателите много по-близо до вас самите.

— Колкото пряма, толкова и точна забележка. — Шеала де Танкарвил възпря с остър поглед готвещата се да възрази Сабрина. — Информацията за Старата кръв е достигнала до Нилфгард чрез нас, всичко показва, че е така. Или забравихте за Вилгефорц?

— Аз — не. — В черните очи на Сабрина за миг припламна огънят на омразата. — Аз не съм забравила!

— И неговият ред ще дойде — озъби се зловещо Кейра Мец. — Но засега не става въпрос за него, а за това, че Цири, толкова важната за нас Стара кръв, е в ръцете на Емхир вар Емрейс, императорът на Нилфгард.

— В ръцете на императора няма нищо — заяви спокойно Асире, хвърляйки поглед на Фрингила. — Намиращата се в Дарн Рован девойка няма никакви извънредни гени. Тя е обикновена до баналност. Несъмнено това не е Цири от Цинтра. Не е девойката, която императорът търсеше. А той търсеше онази, която носи гена. Дори се е сдобил с къдрица от косата й. Изследвах тази коса и открих нещо, което не можех да разбера. Но сега вече го разбирам.

— Значи Цири не е в Нилфгард — изрече тихо Йенефер. — Не е там.

— Не е там — потвърди сериозно Филипа Ейлхарт. — Измамили са Емхир. Подхвърлили са му двойничка на Цирила. Аз самата узнах това едва снощи. Но ме радва искреността на госпожа Асире. Това показва, че ложата ни вече функционира.

* * *

Йенефер с усилие сдържаше треперенето на ръцете си. „Само спокойно — повтаряше си тя, — само спокойно, не се издавай, чакай подходящия момент. И слушай, слушай, събирай информация. Сфинкс. Бъди сфинкс.“

— И стигаме до Вилгефорц — удари Сабрина с длан по масата. — Не Емхир, а Вилгефорц, този очарователен, благопристоен подлец! Изиграл е и Емхир, и нас!

Йенефер се успокояваше, като дишаше дълбоко. Асире вар Анахид, магьосницата от Нилфгард, очевидно чувстваща се неуютно в тясната, плътно прилепнала рокля, разказваше за някакъв млад нилфгардски дворянин. Йенефер знаеше за кого става въпрос и неволно стискаше юмруци. Черният рицар с крилатия шлем, кошмарът в сънищата на Цири… Тя усещаше върху себе си погледите на Францеска и Филипа. Трис, чийто поглед тя се опитваше да срещне, избягваше нейния. „По дяволите — помисли си Йенефер, с усилие придавайки си равнодушно изражение, — ама че загазих. В какъв проклет капан вкарах девойката… Как сега ще погледна вещера в очите…“

— Значи ни се предоставя прекрасна възможност — възкликна възбудено Кейра Мец — да намерим Цири и същевременно да се доберем до Вилгефорц! Да подпалим земята под задника му!

— За да го направим, първо трябва да издирим убежището на Вилгефорц — каза Шеала де Танкарвил, магьосницата от Ковир, към която Йенефер никога не беше изпитвала особена симпатия. — А засега това не се е удало на никой. Дори на някои седящи на нашата маса дами, които не са пестили нито усилия, нито време, нито изключителните си способности.

— Вече са намерени две от многобройните убежища на Вилгефорц — отговори студено Филипа Ейлхарт. — Дийкстра търси усилено останалите, и на ваше място не бих избързвала да го подценявам. Понякога там, където магията се проваля, шпионите и информаторите се справят.

* * *

Един от придружаващите Дийкстра агенти погледна в килията, отстъпи уплашено назад, допря гръб до стената и пребледня като платно. Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще изгуби съзнание. Дийкстра си отбеляза мислено, че трябва да премести женчото на канцеларска работа. Но беше достатъчно самият той да погледне в килията, и веднага си промени мнението за служителя си. Стомахът му подскочи към гърлото. Но за да не се компрометира пред подчинените си, той бавно извади от джоба си напарфюмираната си носна кърпичка, сложи я върху носа и устата си и се наведе над голото тяло, проснато върху каменния под.

— Коремът и утробата са били разсечени — постави той диагнозата си, стараейки се да говори спокойно и студено. — Много умело, с хирургическа точност. Измъкнали са плода от девойката. Направили са го, докато е била още жива. Но не тук. Всички ли са в такова състояние? Ленеп, на теб говоря.

— Не… — потрепери агентът, откъсвайки поглед от трупа. — На другите са им били строшени вратовете с гароти. Те не са били бременни… Но всичките са разпорени.

— Колко общо намерихте?

— Освен тази — четири. Не успяхме да разпознаем нито една.

— Не е вярно — изрече иззад кърпичката Дийкстра. — Аз вече разпознах тази. Това е Джоли, малката дъщеря на граф Лание. Тази, която преди една година изчезна безследно. Огледай останалите.

— Някои са засегнати от огъня — каза Ленеп. — Трудно ще е да се разпознаят… Но, господине, освен това… Намерихме…

— Говори, де, престани да пелтечиш.

— В онзи кладенец — агентът посочи зееща в пода дупка — има кости. Много кости. Още не сме успели да ги извадим и да ги изследваме, но се обзалагам, че всичките ще се окажат кости на млади девойки. Ако помолим магьосниците, може би ще успеем да ги разпознаем… И да съобщим на родителите, които все още търсят изчезналите си дъщери…

— В никакъв случай. — Дийкстра рязко се обърна. — Нито дума за това, което е намерено тук. Никому. Най-малко пък на магиците. След това, което видях тук, вече им нямам доверие. Ленеп, огледани ли са внимателно горните равнища? Намерено ли е нещо, което може да ни е от полза?

— Нищо, господине. — Ленеп наведе глава. — Веднага щом получихме донесението, хукнахме към замъка. Но вече беше късно. Всичко беше изгоряло. Огън с ужасна сила. Несъмнено магически. Не знам защо…

— А аз знам. Пожарът е устроен не от Вилгефорц, а от Риенс или от друг слуга на магьосника. Вилгефорц не би допуснал грешка, не би ни оставил нищо, освен сажди по стените. Да, той знае, че огънят пречиства… и заличава следите.

— Вярно, заличава ги — промърмори Ленеп. — Няма никакви доказателства, че Вилгефорц изобщо е бил тук…

— Тогава изфабрикувайте такива доказателства. — Дийкстра отмести кърпичката от лицето си. — Да ви уча ли как се прави това? Знам, че Вилгефорц е бил тук. Нищо ли не е оцеляло в подземията, освен труповете? Какво има там, зад онази желязна врата?

— Елате, господине. — Агентът взе факела от ръцете на един от помощниците. — Ще ви покажа.

Нямаше съмнение, че магическият пожар, предназначен да изпепели всичко, намиращо се в подземията, беше започнал именно тук, в просторното помещение зад желязната врата. Грешката в заклинанието доста беше объркала плана, но си личеше, че и без това пожарът е бил бурен и силен. От огъня бяха пламнали рафтовете с книги, заемащи една от стените, стъклените съдове също бяха пламнали и се бяха разтопили. Всичко се беше превърнало в еднородна воняща субстанция. Единственото, останало непокътнато, беше маса с железен плот и две зазидани в пода кресла със странна форма. Странна, но не оставяща съмнение в тяхното предназначение.

— Конструирани са така — преглътна Ленеп, сочейки креслата и прикрепените към тях ремъци, — че да държат… краката… разтворени. Широко разтворени.

— Кучи син — процеди през стиснатите си зъби Дийкстра. — Проклет кучи син…

— В канала под дървеното кресло — продължи тихо агентът — намерихме следи от кръв, урина и изпражнения. Стоманеното кресло е по-ново, едва ли някога е било използвано. Не знам какво да мисля…

— А аз знам — каза Дийкстра. — Стоманеното е било създадено специално за някой по-особен. За някой, когото Вилгефорц е подозирал, че притежава изключителни способности.

* * *

— Изобщо не подценявам Дийкстра и неговото разузнаване — каза Шеала де Танкарвил. — Знам, че за да бъде открит Вилгефорц, е необходимо време. Обаче, като оставим настрана мотива за личното отмъщение, който явно е завладял някои от дамите, ще си позволя да отбележа, че не е сигурно, че точно Вилгефорц е хванал Цири.

— Ако не е Вилгефорц, тогава кой? Тя беше на острова. Както разбирам, никоя от нас не я е телепортирала оттам. Не е при Дийкстра, не е при никой от кралете, знаем това със сигурност. И не намерихме тялото й в развалините на Кулата на Чайката.

— Тор Лара — изрече бавно Ида Емеан — някога е криела в себе си много мощен портал. Изключвате ли вероятността девойката да е избягала от Танед с помощта на този портал?

Йенефер затвори очи, впивайки нокти в главите на сфинксовете на подлакътниците. „Само спокойно — помисли си тя. — Само спокойно.“ Усети върху себе си погледа на Маргарита, но не вдигна глава.

— Ако Цири е проникнала в телепортала на Тор Лара — обади се с леко променен глас ректорът на Аретуза, — опасявам се, че може да забравим за нашите планове и проекти. Боя се, че може и никога вече да не видим Цири. Несъществуващият вече портал на Кулата на Чайката беше повреден, изкривен. Смъртоносен.

— За какво изобщо говорим? — избухна Сабрина. — За да може някой просто да намери телепортала в кулата, за да може просто да успее да го види, трябва да използва магия от четвърта степен. А за да се приведе порталът в действие, са необходими свръхмагически способности! Не знам дали дори Вилгефорц би могъл да го направи, да не говорим за някаква петнайсетгодишна девойка. Как може дори да се предположи нещо такова! Каква според вас е тази девойка? Какво толкова има в нея?

* * *

— Нима е толкова важно какво има в нея, господин Бонхарт? — провлачи Стефан Скелен, наричан Кукумявката, коронер на император Емхир вар Емрейс. — И дали изобщо в нея има нещо? За мен е важно изобщо да я няма. И ще ви платя сто флорена, за да стане така. Ако толкова ви се иска, проверете какво има в нея, след като я убиете или преди това — ваша воля. Но цената няма да се увеличи, дори и да намерите нещо, предупреждавам ви съвсем сериозно.

— А ако я доставя жива?

— Също не.

Огромният на ръст, но мършав като скелет мъж, наричан Бонхарт, засука с пръсти мустака си. С другата си ръка постоянно се подпираше върху меча, сякаш искаше да скрие от очите на Скелен релефа върху ръкохватката.

— Да донеса ли главата й?

— Не — намръщи се Кукумявката. — За какво ми е главата й? За да я консервирам в мед?

— Като доказателство.

— Ще повярвам на думата ви. Вие сте известен, Бонхарт, като стабилен човек.

— Благодаря ви за доверието. — Ловецът на глави се усмихна, а Скелен, който беше дошъл с двайсет въоръжени свои хора, чакащи го пред кръчмата, почувства как го побиват тръпки. — Уж така би трябвало да бъде, а рядко се среща. Трябва непременно да отнеса главите на всички Плъхове на господин барона и на господата Варнхагенови, иначе няма да платят. Ако главата на Фалка не ви трябва, мисля, че няма да имате нищо против, ако я добавя към останалите за пълен комплект?

— За да получите още една награда за нея? А професионалната етика?

— Уважаеми господин Скелен — присви очи Бонхарт, — аз вземам парите не за убиването, а за услугата, която правя с това убийство. А тази услуга ще я окажа и на вас, и на Варнхагенови.

— Логично — съгласи се Скелен. — Постъпете както намерите за добре. Кога мога да ви очаквам, за да получите наградата си?

— Скоро.

— Тоест?

— Плъховете се движат по Бандитския път, смятат да презимуват в планините. Аз ще им пресека пътя. Двайсет дни, не повече.

— Сигурен ли сте в маршрута им?

— Били са при Фен Аспра, там са ограбили един обоз и двама търговци. Вилнели са при Тифи. През нощта са нахълтали в Друи, за да потанцуват на селския празник. Най-накрая са наминали и през Лоредо. В Лоредо Фалка е убила един човек. И то по такъв начин, че там все още говорят за това и скърцат със зъби. Затова и питам какво толкова има в тази Фалка.

— Може би същото, каквото и във вас — пошегува се Стефан Скелен. — Макар че не, извинявайте. Вие нали не вземате пари за убиване, а за извършване на услуги. Вие сте истински професионалист, Бонхарт. Професия като всяка друга. Работа, която трябва да се изпълни. Плащат ви за нея, а трябва да се живее. Нали?

Ловецът на глави дълго време го гледа. Толкова дълго, че усмивката върху устните на Кукумявката най-накрая се стопи.

— Вярно е — каза Бонхарт. — Трябва да се живее. Някои заработват прехраната си с това, което умеят да правят. Други — с това, което са длъжни да правят. Малцина професионалисти са толкова щастливи в живота си, колкото мен — може би само някои курви. Плащат ми за професия, която дълбоко и искрено обичам.

* * *

Предложението на Филипа да похапнат и да наквасят пресъхналите си от многобройните речи гърла беше посрещнато от Йенефер с облекчение, радост и надежда. Но скоро се оказа, че надеждите й са били напразни. Филипа бързо отведе в другия край на залата Маргарита, която явно искаше да поговори с нея. Когато се приближи, Трис Мериголд беше съпроводена от Францеска. Елфката следеше разговора, без да се смущава. Обаче Йенефер виждаше безпокойство в светлосивите очи на Трис и беше сигурна, че дори в разговор без свидетели молбите й за помощ щяха да бъдат напразни. Трис несъмнено вече беше изцяло предана на ложата. И явно чувстваше, че лоялността на Йенефер все още е съмнителна.

Трис се опитваше да я утеши, уверяваше я, че в Брокилон Гералт е извън опасност и благодарение на старанията на дриадите ще оздравее. Трис се беше изчервила, както винаги, когато става въпрос за Гералт. „Сигурно тогава силно я е впечатлил — помисли си не без яд Йенефер. — Преди да го срещне, изобщо не е познавала такива като него. Но скоро ще го забрави. И това е добре.“

Тя реагира на съобщението на Трис с на вид равнодушно вдигане на раменете. Не я вълнуваше, че нито Трис, нито Францеска не повярваха на апатията й. Тя искаше да остане сама и им даде да разберат това.

И те я разбраха.

Йенефер отиде в далечния край на бюфета и се зае със стридите. Ядеше предпазливо, все още чувствайки болка — последствие от компресията. Боеше се да пие вино, защото не знаеше как ще реагира организмът й.

— Йенефер?

Тя се обърна. Фрингила Виго леко се усмихваше, гледайки късия нож, който Йенефер държеше в ръцете си.

— Виждам и усещам — каза нилфгардката, — че с удоволствие би разпорила мен вместо тази стрида. Все още тази неприязън?

— Ложата изисква лоялност — изрече студено Йенефер. — Не е задължително да сме приятелки.

— Не е задължително и не би следвало да бъде. — Нилфгардската магьосница огледа залата. — Приятелството възниква или в резултат на дълъг процес, или спонтанно.

— Същото е и с неприязънта. — Йенефер отвори стридата и изгълта съдържанието й заедно с морската вода. — Понякога виждаш някого само за секунда, преди да те ослепи, и вече не го обичаш.

— О, проблемът с неприязънта е много по-сложен — присви очи Фрингила. — Да допуснем, че някой, когото изобщо не можеш да разпознаеш от върха на хълма, разкъсва на парчета твой приятел пред очите ти. Ти още не си го видяла и не го познаваш, а вече не го обичаш.

— И това се случва — сви рамене Йенефер. — Съдбата понякога си устройва шеги.

— Съдбата — каза тихо Фрингила — наистина е непредсказуема, като немирно дете. Понякога приятелите ти ти обръщат гръб, а враговете са ти от полза. Например можеш да поговориш с тях насаме. Никой няма да се опита да ти попречи, да те прекъсне, да те подслуша. Всички си мислят — за какво могат да разговарят едни врагове? За нищо съществено. Просто си казват обичайните баналности, като от време на време подхвърлят нещо саркастично.

— Несъмнено всички така си мислят — кимна Йенефер. — И правилно постъпват.

Фрингила не се смути.

— Тъкмо при такива условия ще е по-удобно за нас да засегнем някоя важна и небанална тема.

— Каква тема имаш предвид?

— Темата за бягството, което обмисляш.

Йенефер, която в този момент отваряше втората стрида, за малко да си пореже пръста. Огледа се крадешком, после погледна към нилфгардката под полуспуснатите си мигли. Фрингила Виго се усмихваше едва забележимо.

— Бъди така добра да ми заемеш ножа. За стридите. Вашите стриди са великолепни. При нас, на юг, не е лесно да се намерят такива. Особено сега, в условията на военна блокада… Блокадата е много неприятно нещо, нали?

Йенефер тихо се изкашля.

— Забелязах. — Фрингила погълна скаридата и се пресегна за втора. — Да, Филипа ни гледа. Асире също. Асире вероятно се притеснява дали съм лоялна към ложата. Лоялността е застрашена. Тя е готова да повярва, че съм се поддала на състраданието. Да видим… Любимият ти е потрошен. Момичето, което смяташ за своя дъщеря, е изчезнало, може и да е хвърлена в тъмница… Или да е заплашена да умре? А може би просто я използват за карта в мошеническа игра? Честно казано, аз не бих издържала. Незабавно бих избягала оттук. Моля те, вземи ножа. Стига толкова стриди, трябва да се грижа за фигурата си.

— Блокадата е доста неприятно нещо, както ти благоволи да забележиш — прошепна Йенефер, гледайки в зелените очи на нилфгардската магьосница. — Направо вредно. Не ти позволява да направиш това, което желаеш. Е, може да се преодолее, стига да имаш… средства. А аз ги нямам.

— Разчиташ на това, че аз ще ти ги дам? — Нилфгардката се вторачи в грапавата черупка от стрида, която все още държеше в ръката си. — О, за това не може да става и дума. Аз съм лоялна към ложата, а ложата явно не желае да хукнеш да спасяваш любимите си хора. Освен това съм ти неприятел. Как можа да забравиш това, Йенефер?

— Наистина! Как можах?

— А някоя моя приятелка — каза тихо Фрингила, — бих предупредила, че дори и да разполага с компонентите за телепортационно заклинание, не би могла да разруши блокадата незабележимо. Такава операция изисква време и прекалено се набива в очи. Малко по-добре би било да използва някой незабележим, стихиен притегател. Повтарям — мъничко. Телепортирането с импровизиран притегател, както несъмнено знаеш, е много рисковано. Не бих посъветвала някоя приятелка да поеме подобен риск. Но ти не си такава.

Фрингила наведе черупката, която държеше в ръка, и сипа върху масата мъничко морска вода.

— С това приключва баналният ни разговор. Ложата изисква от нас само лоялност. За щастие приятелството не е задължително.

* * *

— Телепортира се — каза тихо и безизразно Францеска Финдабаир, веднага щом утихна суматохата, предизвикана от изчезването на Йенефер. — Няма защо да се вълнувате, скъпи дами. Вече нищо не можем да направим. Тя е твърде далече. Грешката е моя. Подозирах, че обсидиановата й звезда маскира ехото на заклинанията…

— Как успя да го направи, по дяволите?! — извика Филипа. — Може да е приглушила ехото, това не е трудно. Но с какво чудо си отвори портал? Монтекалво е блокиран!

— Никога не съм я харесвала — сви рамене Шеала де Танкарвил. — Никога не съм одобрявала начина й на живот. Но и никога не съм се съмнявала в способностите й.

— Тя ще издрънка всичко! — развика се Сабрина Глевисиг. — Всичко за ложата! Ще хукне направо…

— Глупости! — бързо я прекъсна Трис Мериголд, гледайки във Францеска и Ида Емеан. — Йенефер няма да ни предаде. Не избяга оттук, за да ни предава.

— Трис е права — подкрепи я Маргарита Льоантил. — Знам защо избяга. Знам кого иска да спаси. Видях ги двете заедно, нея и Цири, и всичко разбирам.

— А аз нищо не разбирам! — извика Сабрина, и в залата отново стана шумно.

Асире вар Анахид се наведе към приятелката си.

— Не те питам защо го направи — прошепна тя. — Не питам и как го направи. Питам те само: докъде?

Фрингила Виго се усмихна едва забележимо, поглаждайки с пръсти резбованата глава на сфинкса на подлакътника на креслото си.

— А откъде да знам — прошепна тя — на кое крайбрежие са наловени тези стриди?

Седма глава

Итлина, или по-точно Ithlinne Aegli, дъщерята на Aevenien — легендарна елфическа лечителка, астролог и пророчица, прочута с предсказанията си и с пророчествата си, от които най-известното е Aen Ithlinnespeath, Пророчеството на Итлина. Многократно преписвано и издавано в различни форми. В различни периоди Пророчеството се е ползвало с огромна популярност, а коментарите, тълкуванията и поясненията, приложени към него, правели връзка между текста и истинските събития, което затвърдило вярата в изключителните ясновидски способности на И. Конкретно се смята, че И. е предсказала Северните войни (1239–1268), Големите епидемии (1268, 1272 и 1294 г.), кървавата Война на двата еднорога (1309–1318) и нахлуването на хаките (1350 г.). И. е предвидила също така наблюдаваните от края на XIII век климатични промени („Белият студ“), които суеверията винаги са смятали за указание за края на света и са свързвали с предсказаното идване на Разрушителката (виж). Този пасаж от Пророчеството на И. е дал повод за позорния лов на вещици (1272–1276) и е довел до смъртта на множество жени, смятани за въплъщение на Разрушителката. Сега много изследователи смятат И. за митична фигура, а нейните „пророчества“ — за изцяло изфабрикуван в по-ново време апокриф и ловка литературна мистификация.

Ефенберг и Талбот,

Енциклопедия „Maxima Mundi“, том X

Децата, заобиколили в кръг странстващия разказвач на приказки Подсвирчо, започнаха да протестират, вдигайки неописуема и хаотична врява. Най-накрая Конор, синът на ковача, който беше най-големият, най-силният и най-смелият, а освен това беше донесъл на разказвача зелев сок и картофи с пръжки, се изяви като представител на общественото мнение.

— Как така?! — възкликна той. — Как така, дядо? Как стига толкова за днес?! Може ли да се прекъсва приказката на такова място? Да ни оставяте в неведение? Искаме да знаем какво е станало по-нататък! Не можем да чакаме, докато наминете пак през селото, защото това може да стане след половин или дори след цяла година! Разказвайте по-нататък!

— Слънцето залезе — каза старчето. — Време е да си лягате, дечица. Ако утре сутринта по време на работа започнете да пъшкате и да се прозявате, какво ще кажат родителите ви? Знам какво ще кажат. Пак им е разказвал приказки до полунощ старият Подсвирчо, напълнил е главите на децата с небивалици, не им е дал да се наспят. Така че когато пак се появи в селото, не бива да му даваме нищо — нито каша, нито питка, нито сланинка, а направо ще го изгоним този дядо, че от неговите приказки никаква полза няма, само неприятности носи.

— Няма да кажат така! — извикаха в хор децата. — Разказвайте още, дядо! Молим ви!

— Хм — промърмори старецът, поглеждайки слънцето, част от което вече се беше скрило зад дърветата на другия бряг на Яруга. — Така да бъде. Но уговорката ни е такава: един от вас ще изтича до вкъщи и ще донесе малко кисело мляко, за да си наквася гърлото. А останалите — помислете за чии съдби да разкажа, защото няма да успея да ви разкажа за всичките, дори и да говоря до сутринта. Трябва да си изберете за кои да бъде днес, и за кои — следващия път.

Децата отново вдигнаха шум, опитвайки се да се надвикат.

— Тихо! — извика Подсвирчо, размахвайки тояжката си. — Казах да изберете, а не да цвърчите като сойки. Е, какво — за кои съдби да разкажа?

— За Йенефер — каза Нимуе, най-малката от слушателите, която наричаха Лакътка заради ръста й. Тя галеше спящата на земята котка. — Разкажете за по-нататъшната съдба на магьосницата, дядо. Как тя е избягала с магия от този кове… ковен на Голо бърдо, за да спаси Цири. Искам да чуя това, защото когато порасна, ще стана магьосница.

— Да бе! — извика Броник, синът на мелничаря. — Избърши си сополите от носа, Лакътке, защото в магьосническото училище не вземат сополанки. А вие, дядо, разкажете не за Йенефер, а за Цири и Плъховете, как са ходели да правят грабежи и са се биели…

— Я тихо — обади се Конор, навъсен и замислен. — Много сте глупави. Ако искаме да чуем още нещо днес, нека да е в някакъв ред. Разкажете ни за Гералт и дружината му, дядо, как са тръгнали край Яруга…

— Аз искам за Йенефер — изписука Нимуе.

— Аз също — обади се Орла, по-голямата й сестра. — Искам за нейната любов с вещера. Как са се обичали! Само че нека завърши щастливо, дядо! Не искам да има смърт, не!

— Тихо, глупачке, на кого му е интересно за любов? Искаме за война, за битки!

— За вещерския меч!

— За Цири и за Плъховете!

— Затваряйте си плювалниците! — изгледа страшно всичките Конор. — Че ще взема пръчката да ви хвърля един бой, дребосъци! Казах: подред. Нека дядото разкаже за вещера, за това как е пътешествал с Лютичето и Милва…

— Да! — изписука отново Нимуе. — За Милва, искам да чуя за Милва! Защото ако не ме вземат за магьосница, ще стана стрелкиня!

— Значи избрахме! — каза Конор. — И точно навреме, че гледайте, дядото е започнал да задрямва, само клюма нос… Ей, дядо! Да не заспите! Разкажете ни за вещера Гералт. От мястото, където дружината спря при Яруга.

— Само че за начало — намеси се Броник, — за да не ни гризе любопитството, дядо, кажете ни поне по малко за останалите. Какво е станало с тях. Така ще ни е по-лесно да чакаме, докато се върнете в селото, за да продължите приказката. Поне накратко разкажете за Йенефер и Цири. Моля ви.

— Йенефер — изсумтя дядо Подсвирчо — с магия изхвърчала от магьосническия замък, наречен Голо бърдо. И цопнала право в морето. Сред океанските бушуващи вълни и острите скали. Но не се страхувайте, деца, това е дреболия за една магьосница. Не се удавила, на островите Скелиге попаднала, съюзници намерила. Защото, видите ли, огромна злоба се надигала в нея към магика Вилгефорц. Сигурна била, че е отвлякъл Цири, и смятала да го намери, жестоко да си отмъсти и Цири да спаси. Това е. Някой ден ще ви разкажа как е станало.

— А Цири?

— Цири продължавала да граби с Плъховете, под името на Фалка скрита. Нравело й се разбойническото житие, защото, въпреки че никой за това не знаел, имало тогава в нея злоба и жестокост — всичко лошо, в човека що се крие, на повърхността излязло и полека-лека над доброто надделявало. О, огромна грешка вещерите в Каер Морхен са направили, когато да убива са я учили! И Цири сеела е смърт, не знаейки, че тя, самата смърт, я следва по петите. Защото страшният Бонхарт на пътя бил и вече я следил. Но за това ще ви разкажа друг път. За вещера послушайте сега.

Децата притихнаха, наобиколиха стареца в тесен кръг. Заслушаха. Свечеряваше се. Дружелюбните през деня коноп, малинак и растящият близо до къщите слез изведнъж се превърнаха в зловеща, мрачна борова гора. Какво ли шумоли в нея? Дали е мишле или страшен огненоок елф? А може би е стрига, или Баба Яга е дошла за децата? Дали волът пристъпва от крак на крак в обора, или това е тропотът на конете на жестоки нашественици, които отново, както преди сто години, преминават през Яруга? Дали това, което прелита над къщите, е прилеп, или може би е вампир, летящ чрез магическо заклинание към далечното море?

— Вещерът Гералт — започна разказвачът, — заедно със своята компания нова, тръгнал към Ангрен, където са блата и борови гори. Тогава още имало е борови гори, сега останали са само в Брокилон… Дружината им тръгнала на изток, нагоре по Яруга, към мочурищата в Черната гора. Отначало им вървяло, ала после, хе-хе… Сега ще ви разкажа за това…

И така се носеше приказката за отдавна отминали, забравени времена. Децата слушаха.

* * *

Вещерът седеше на един пън, на ръба на пропаст, от която се разкриваше изглед към блатата и обраслите с тръстика брегове на Яруга. Слънцето залязваше. От тресавището излетя ято жерави и полетя във формата на клин, надавайки крясъци.

„Всичко се обърка — помисли си вещерът, поглеждайки към руините от дърварската колиба и тънката струя дим, издигаща се от огъня на Милва. — Всичко тръгна наопаки. А колко добре започна. Странна беше тази моя компания, но все пак я имах. Имахме цел — близка, реална, конкретна. През Ангрен — на изток, в Каед Дху. Всичко вървеше нормално. Но нещо се обърка. Лош късмет или съдба?“

Жеравите тръбяха сигнала си.

* * *

Емиел Регис Рохелек Терзиеф-Годфрой яздеше най-отпред, върху дорестия нилфгардски жребец, придобит от вещера при Армерия. Макар и отначало да се мръщеше на вампира и миризмата му на билки, жребецът бързо свикна и не създаваше повече грижи, отколкото движещата се наблизо Плотка, която риташе в отговор на ухапванията на конските мухи. Зад Регис и Гералт своя Пегас яздеше Лютичето, с превързана глава и с войнствена физиономия. По пътя поетът съчиняваше геройска песен, в бойната мелодия и в римите на която се отразяваха неотдавнашните им приключения. Формата на произведението говореше еднозначно за това, че във всички тези приключения именно авторът и изпълнителят се е оказал най-мъжествен от мъжествените. Процесията приключваше с Милва и Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах. Кахир яздеше отново придобития си дорест жребец и водеше за юздата сив кон, натоварен с част от скромната им екипировка.

Най-накрая излязоха от крайречните блата на малко по-високо разположен сух терен, от чиито хълмове вече можеше да се види блестящата лента на Голяма Яруга, а на север — високите и скалисти подстъпи на далечния масив Махакам. Времето беше прекрасно, слънцето грееше, конските мухи престанаха да хапят и да бръмчат около ушите им. Ботушите и крачолите им бяха изсъхнали. По облените от слънчева светлина склонове се виждаха къпинови храсти, пълни с плодчета, конете започнаха да намират трева, течащите от възвишенията ручеи носеха кристално чиста вода и бяха пълни с пъстърва. Стана възможно да палят огън, когато се мръкне, и дори да присядат около него. Накратко казано, всичко беше прекрасно, и настроението им би трябвало веднага да се оправи. Но не се оправяше. Защо — стана ясно още на един от първите биваци.

* * *

— Почакай малко, Гералт — започна поетът, като се оглеждаше и кашляше. — Не бързай към лагера. Аз и Милва искаме да поговорим с теб, тук, насаме. Става въпрос… за Регис.

— Аха. — Вещерът остави на земята наръча сухи съчки. — Започнахте да се страхувате? Време беше.

— Престани — намръщи се Лютичето. — Ние го приехме като приятел, той ни предложи помощта си в търсенето на Цири. Измъкна собствената ми шия от примката, няма да забравя това. Но, по дяволите, усещаме нещо като страх. Учудваш ли се? Ти цял живот си преследвал и убивал такива като него.

— Него не го убих. И нямам намерение да го убивам. Това достатъчно ли ти е? Ако не, то макар и сърцето ми да се къса от жал, не мога да те излекувам от състоянието на страх. Може да звучи парадоксално, но единственият сред нас, който е специалист по лечителството, е именно Регис.

— Нали ти казах, престани — започна да нервничи трубадурът. — Не разговаряш с Йенефер, спести ми заплетеното си красноречие. Просто ми отговори на един прост въпрос.

— Добре, питай. Без заплетено красноречие.

— Регис е вампир. Не е тайна с какво се хранят вампирите. Какво ще стане, ако той здравата огладнее? Да, видяхме как ядеше рибената супа, оттогава се храни заедно с нас — най-нормално, като всеки от нас. Обаче може ли… може ли да сдържи жаждата си? Гералт, трябва ли да те дърпам за езика?

— Той сдържа жаждата си за кръв, макар и да беше близо до теб, когато кръвта ти течеше от главата ти. Бинтова те и дори не си облиза пръстите. А тогава, по време на пълнолунието, когато пихме мандрагорова ракия и преспахме в неговата колиба, имаше прекрасна възможност да се добере до всеки от нас. Ти провери ли случайно дали нямаш следи по шията си?

— Не се подигравай, вещерю — изсумтя Милва. — Ти знаеш повече от нас за вомпирите. Правиш си шегички с Лютичето, тогава отговори на мен. Аз не съм се учила в училище, израснала съм сред пущинаците, невежа съм. Но не съм виновна за това, така че не върви да се надсмиваш над мен. Колкото и да се срамувам да си го призная, мен също мъничко ме е страх от този… Регис.

— Не без основание — кимна Гералт. — Той е един от така наречените висши вампири. Извънредно опасен. Ако ни беше враг, аз също щях да се боя. Но дявол знае защо, той се оказа наш приятел. Именно той ни води към Каед Дху, при друидите, които могат да ни помогнат да получим сведения за Цири. Загубил съм всякаква надежда, затова искам да се възползвам от този шанс и няма да се откажа от него. Затова и се съгласих да пътувам в компанията на вампира.

— Само за това?

— Не. — Той не отговори веднага, но най-накрая се реши да бъде откровен. — Не само за това. Той… Той постъпва много порядъчно и справедливо. В бежанския лагер при Хотла, по време на съда над девойката, той изобщо не се поколеба. Макар и да знаеше, че така ще се издаде.

— Измъкна нажежената подкова от огъня — потвърди Лютичето. — Даже няколко минути я държа в ръка и дори не се намръщи. Никой от нас не би могъл да повтори този фокус дори с печен картоф.

— Той е невъзприемчив към огън.

— Какво друго умее?

— Когато поиска, може да става невидим. Може да омагьосва с поглед, да потапя хората в дълбок сън, както постъпи със стражите в лагера на Висегерд. Може да се превръща в прилеп и да лети като прилеп. Мисля, че може да прави всичко това само нощем, и то когато има пълнолуние. Но може и да греша. Той вече няколко пъти ме изненада, може да има и още някой скрит номер. Подозирам, че е необичаен дори за вампир. Идеално наподобява човек, и то от години. Конете и кучетата могат да усетят истинската му природа, но той ги обърква с миризмата на билките, които винаги носи със себе си. Дори и моят медальон не реагира на него, а би трябвало. Повтарям — той не може да се оценява с обичайните критерии. За останалото го попитайте сами. Той е наш приятел. Между нас не бива да има недоизказани неща, още по-малко пък — взаимно недоверие и страх. Да се връщаме в лагера. Помогнете ми със съчките.

— Гералт?

— Да, Лютиче?

— А ако… Е, питам чисто теоретически… Ако…

— Не знам — отговори вещерът честно и искрено. — Не знам дали бих могъл да го убия. Но наистина предпочитам да не опитвам.

* * *

Лютичето се вслуша в съвета на вещера и реши да си изясни неяснотите и да разсее съмненията. Направи го веднага щом тръгнаха на път. И го направи с обичайния за него такт.

— Милва! — извика той изведнъж, без да спира коня си, и гледайки във вампира. — Не можеш ли да избързаш напред с твоя лък и да простреляш някой елен или глиган? Вече ми омръзнаха плодовете и гъбите, рибата и мекотелите. С удоволствие бих изял за разнообразие парче истинско месо. Ти как мислиш, Регис?

— За кое? — вдигна поглед от шията на коня вампирът.

— За месото! — повтори натъртено поетът. — Уговарям Милва да половува. Ти би ли похапнал прясно месо?

— Бих похапнал.

— А прясна кръв би ли пийнал?

— Кръв? — Регис преглътна. — Не. Ако става въпрос за кръв — благодаря. Но вие ако имате желание, не се стеснявайте.

Гералт, Милва и Кахир запазваха мълчание. Тежко, гробовно мълчание.

— Разбирам накъде биеш, Лютиче — изрече бавно Регис. — И ми позволи да те успокоя. Аз съм вампир, наистина. Но не пия кръв.

Мълчанието стана тежко като олово. Но Лютичето нямаше да е Лютичето, ако си беше затраял.

— Май не ме разбра — отвърна той безгрижно. — Нямах предвид…

— Не пия кръв — прекъсна го Регис. — Отдавна. Отучих се.

— Тоест как така си се отучил?

— Просто така.

— Наистина не разбирам…

— Извинявай. Това е личен въпрос.

— Но…

— Лютиче — не издържа вещерът, — това е елементарно. Регис току-що ти каза да млъкваш. Само че се изрази по-учтиво. Така че бъди така добър да си затвориш устата най-накрая.

* * *

Но посятото зърно на безпокойство и неувереност покълна и израстна. Когато се спряха за нощуване, атмосферата все още беше тежка и напрегната и не се уталожи дори от пронизаната от Милва при реката тлъста, осемфунтова гъска, която намазаха с глина, изпекоха и изядоха, като оглозгаха дори и най-дребните костички. Заситиха глада си, но безпокойството остана. Разговорът не вървеше, въпреки титаничните усилия на Лютичето. Дрънканиците на поета се превърнаха в толкова очевиден монолог, че най-накрая и той самият забеляза това. И млъкна. Възцарилата се край огъня тишина се нарушаваше само от хрущенето на сеното, което дъвчеха конете.

Въпреки късния час, на никой не му се спеше. Милва грееше вода в окачения над огъня котел и изправяше над парата смачканите пера на стрелите си. Кахир ремонтираше скъсана катарама на ботуша си. Гералт дялкаше с ножа си една тояжка. Регис местеше погледа си от един на друг.

— Е, добре — каза той най-накрая. — Явно това е неизбежно. Предавам се, отдавна трябваше да ви дам обяснение…

— Никой не те кара. — Вещерът хвърли в огъня продължително обработваната тояжка и вдигна глава. — На мен, например, твоите обяснения не са ми нужни. Аз съм старомоден тип, ако подам ръка на някого и го приема като приятел, това за мен значи много повече, отколкото договор, сключен при нотариус.

— Аз също съм старомоден — обади се Кахир, все още наведен над ботуша си.

— А аз изобщо не знам други моди — изрече сухо Милва, пъхайки поредната стрела над вдигащата се от котела пара.

— Не обръщай внимание на дрънканиците на Лютичето — добави вещерът. — Той си е такъв. Не си длъжен да откровеничиш пред нас и да ни обясняваш каквото и да било. Ние също не сме ти доверявали кой знае колко.

— И все пак мисля — усмихна се вампирът, — че ще благоволите да изслушате това, което искам да ви кажа, без изобщо да съм длъжен? Чувствам потребност да съм откровен с хора, на които съм подал ръка и които съм приел като приятели.

Този път никой не възрази.

— Трябва да започна с това — продължи след малко Регис, — че всички опасения, свързани с моята вампирска природа, са напълно неоснователни. Никого не нападам, не се промъквам нощем, за да впия зъби в шията на спящите. И не само в шиите на моите спътници, към които отношението ми е не по-малко старомодно, отколкото тяхното към мен. Аз изобщо не се докосвам до кръв. Изобщо и никога. Отказах се и отвикнах от нея, когато тя се превърна в проблем за мен. Опасен проблем, който не ми беше лесно да разреша.

Той помълча и след малко продължи:

— Проблемът всъщност се появи и стана опасен точно по начина, описан в книгите. Още в младите си години обичах… хм… да излизам и да се развличам в хубава компания и по това не се различавах от повечето си връстници. Знаете как е, нали и вие сте били млади. Но при вас, хората, действа система от забрани и ограничения: родителска власт, наставници, началници и висшестоящи, обичаи, в последна сметка. При нас всичко това го няма. Младежите се ползват с пълна свобода. И създават свои собствени образци на поведение, разбира се, глупави, по юношески наивни. Не пиеш? Що за вампир си тогава? Не пие? Тогава не го канете, разваля забавата. Не исках да им развалям забавата, а перспективата да загубя одобрението на приятелите ми ме плашеше. Така че се забавлявах. Празненства и пируване, гуляи — на всяко новолуние летяхме в селото и пиехме от когото ни паднеше. Най-противна, най-нискокачествена… хм… течност. Нямаше значение от кого пием, стига да има… хм… хемоглобин. Без кръв нямаше никаква забава. Също така никой нямаше смелост да докосне някоя вампирка, ако преди това не пие.

Регис млъкна, замисли се. Останалите също мълчаха. Гералт усещаше, че и на него страшно му се пие нещо.

— Ставахме все по-необуздани — продължи вампирът. — С течение на времето нещата се влошаваха. Като се започнеше — и по три-четири дни не се връщах в гробницата. От съвсем малко количество… течност започвах да губя контрол над себе си, но това не ми пречеше да продължавам да пирувам. Приятелите ми бяха като всички приятели. Някои от тях ми правеха дружески забележки и аз им се обиждах. Други, напротив, ме уговаряха, изкарваха ме от гробницата на гуляй и ми подхвърляха… хм… обекти. И се забавляваха за моя сметка.

Милва, все още заета с оправянето на смачканите пера, измърмори ядосано. Кахир вече беше приключил с поправката на ботуша си и се правеше, че спи.

— После — продължи Регис — се появиха тревожни признаци. Приятелството и забавленията отидоха на заден план. Оказа се, че съвсем спокойно мога да минавам и без тях. Достатъчно ми беше просто да има кръв, дори и да я пия…

— Срещу огледалото? — вметна Лютичето.

— По-лошо — отговори Регис. — Аз не се отразявам в огледалото.

Той помълча известно време.

— Запознах се с една… вампирка. Можеше да бъде, и навярно беше нещо сериозно. Прекратих гуляите. Но не за дълго. Тя ме напусна. А аз започнах да пия двойно повече. Както знаете, отчаянието и обидата са отлични оправдания. На всички им се струва, че разбират. Дори и на мен ми се струваше, че разбирам. А всъщност нагаждах теорията към практиката. Отегчих ли ви? Вече свършвам. Най-накрая направих нещо, което не е правил нито един вампир. Започнах да летя пиян. Веднъж през нощта момчетата ме пратиха в селото за кръв. Не можах да уцеля едно момиче, което беше тръгнало за вода, и се врязах на скорост в стените на кладенеца… Селяните за малко да ме убият, за щастие не знаеха как… Набучиха в мен колове, отсякоха ми главата, поляха ме със светена вода и ме заровиха под земята. Представяте ли си как се почувствах, когато се събудих?

— Представяме си — каза Милва, оглеждайки стрелата си. Всички я погледнаха учудено. Стрелкинята се изкашля и се извърна. Регис незабележимо се усмихна.

— Свършвам вече — каза той. — В гроба имах достатъчно време да обмисля нещата…

— Достатъчно? — попита Гералт. — И колко по-точно?

— Професионално любопитство? — погледна го Регис. — Около петдесет години. Когато регенерирах, реших да се взема в ръце. Не беше лесно, но се справих. Оттогава — нито капка. Не пия.

— Изобщо? — Лютичето се сепна, но любопитството надделя. — Съвсем? Никога? Но нали…

— Лютиче — леко повдигна вежди Гералт. — Опомни се. И помисли. В мълчание.

— Извинявам се — каза поетът.

— Не се извинявай — успокои го вампирът. — А ти, Гералт, не му прави забележки. Любопитството му е разбираемо. В мен, или по-точно в мита за расата ми са въплътени всички човешки страхове. Трудно е да се иска от човек да се освободи от страховете си. Страховете изпълняват не по-малка роля в психиката на човека, отколкото всички останали емоционални състояния. Психиката, лишена от страх, би била увредена.

— Представи си — каза Лютичето, идвайки на себе си, — ти не будиш никакъв страх в мен. Излиза, че съм увреден?

За момент Гералт си помисли, че сега Регис най-накрая ще си покаже зъбите и ще излекува Лютичето от мнимото му увреждане, но грешеше. Вампирът не беше любител на театралните жестове.

— Имах предвид страховете, вкоренени в съзнанието и подсъзнанието — спокойно поясни той. — Моля те, не се обиждай от метафората, но гарванът не се бои от окачените на колове шапка и парцали, след като пребори страха си и кацне. Но е достатъчно вятърът да размърда парцалите, и птицата веднага излита.

— Поведението на гарвана се обяснява с борбата за съществуване — отбеляза Кахир в тъмнината.

— Обяснява се — изсумтя Милва. — Гарванът не се страхува от плашилото, страх го е от човека, защото човекът има камъни и може да го замеря с тях.

— Борба за съществуване — потвърди Гералт. — Само че в човешкия, а не в гарвановия вариант. Благодарим за разяснението, Регис, приемаме го изцяло. Само че престани да ровиш из човешкото подсъзнание. То е една бездна. Милва е права. Причините, поради които хората изпадат в паника, когато видят жадуващ кръв вампир, не са ирационални, а произтичат от стремежа за оцеляване.

— Чувам мнението на специалист. — Вампирът леко се поклони на вещера. — Специалист, чиято професионална гордост не му позволява да взема пари за борба с мними страхове. Както е известно, уважаващият себе си вещер взема пари само за борба с реално и непосредствено заплашващо хората зло. Предполагам, че професионалистът ще благоволи да ни обясни защо вампирът е по-голямо зло от дракона или вълка. Все пак те също имат зъби.

— Може би защото те използват зъбите си само при самоотбрана, но никога — заради забавление, или да преодолеят смущението си от противоположния пол?

— Хората не знаят за това — веднага парира Регис. — Ти го знаеш отдавна, останалите ни приятели го научиха само преди минута. Повечето хора са дълбоко убедени, че вампирите не се забавляват, а пият кръв, само кръв и нищо друго освен кръв, и при това само човешка кръв. А кръвта е животворна течност, загубата й води до отслабване на организма, до загуба на витални сили. Вие разсъждавате така: „Съществото, проливащо кръвта ни, е наш смъртен враг. А същество, което отгоре на всичко и пие кръвта ни, храни се с нея, е двойно по-лошо: то повишава виталната си сила за сметка на нашата. За да процъфтява родът му, нашият род трябва да загине. И най-сетне, такова същество е отвратително още и с това, че макар и ние да знаем за живителната сила на кръвта, ни е противно да я пием.“ Някой от вас би ли тръгнал да пие кръв? Съмнявам се. А има и такива хора, на които им е достатъчно само да видят кръв, и веднага им прилошава или припадат. В някои общества жените за няколко дни от месеца се смятат за нечисти и се изолират…

— Май само при диваците е така — обади се Кахир. — А при вида на кръв припадате само вие, нордлингите.

— Само се лутаме така — вдигна глава вещерът — и свърваме от правия път в дебрите на съмнителна философия. Ти, Регис, смяташ, че на хората щеше да им е много по-лесно, ако знаеха, че виждате в тях не храна, а напитка? Къде виждаш ирационалност на страховете тук? Вампирите пият човешка кръв — този факт не може да се отрече. Човекът, към когото вампирът се отнася като с чаша водка, също губи сили, това е очевидно. Един, така да се каже, „пресушен“ човек напълно губи виталността си. Тоест умира. Извинявай, но страхът от смъртта не е едно и също нещо с отвращението от кръвта. Независимо дали е менструална, или някаква друга.

— Говорите такива умни работи, че чак ми се завива свят — изсумтя Милва. — А цялата ви мъдрост се върти само около едно нещо — какво има под полата на жената. Смотани философи.

— Да оставим за момент символиката на кръвта — каза Регис. — Защото тук наистина митовете се основават на факти. Да преминем към митовете, които не са основани на факти, но въпреки това са широко разпространени. На всеки му е известно, че човек, ухапан от вампир, би трябвало също да стане вампир, ако оцелее. Нали?

— Да — отвърна Лютичето. — Имаше такава балада…

— Запознат ли си с основите на аритметиката?

— Следвал съм всичките седем изкуства. И съм се дипломирал с отличие.

— Във вашия свят след Взаимното проникване на сферите са останали около хиляда и двеста висши вампири. Абсолютните въздържатели, а освен мен има доста такива, компенсират онези, които пият твърде много — както аз навремето. Средностатистическият вампир пие при всяко пълнолуние, защото пълнолунието за нас е празник, който сме свикнали… хм… да поливаме. Като се допитаме до човешкия календар и приемем, че в годината има дванайсет пълнолуния, ще получим теоретичното количество ежегодно ухапани хора, което е равно на четиринайсет хиляди и четиристотин. От Взаимното проникване са минали около хиляда и петстотин години. В резултат на обикновено умножение ще получим, че в настоящия момент на света теоретично трябва да съществуват двайсет и един милиона и шестстотин хиляди вампири. А ако вземем предвид и геометричната прогресия…

— Достатъчно — въздъхна Лютичето. — Нямам сметало, но мога да си представя общото количество. По-точно — не мога да си го представя. Значи заразяването с вампиризъм е глупост и измишльотина.

— Благодаря — поклони се Регис. — Да преминем към следващия мит, твърдящ, че вампирът е човек, който е умрял, но не съвсем. Не изгнива в гроба и не се превръща в прах. Лежи си там свеж и румен, готов да излезе и да започне да хапе. Откъде се е взел този мит, ако не от вашето подсъзнателно и ирационално отвращение към почтените покойници? Оказвате на мъртвите почести и пазите спомена за тях, мечтаете за безсмъртие, в митовете и легендите ви постоянно някой възкръсва, надделява над смъртта. Но когато вашият почтен покойник-прадядо неочаквано излезе от гроба и поиска бира, настава паника. И нищо чудно. Органичната материя, в която се прекратят жизнените процеси, се разлага. Външните прояви на това разложение не са особено привлекателни. Трупът смърди, превръща се в мърша. Безсмъртният дух, задължителният елемент във вашите митове, с погнуса отхвърля вонящата мърша и се възнася. Той е чист, може спокойно да бъде почитан. Но вие сте успели да измислите такъв отвратителен тип дух, който не излита, не отхвърля останките от тялото си, дори не желае да вони. Това е отвратително и противоестествено! Някой кретен дори е разпространил термина „мъртвяк“, който толкова охотно използвате по отношение на нас.

— Хората са примитивна и суеверна раса — усмихна се леко Гералт. — Трудно им е да разберат добре и да назоват правилно същество, което възкръсва, след като са го надупчили с колове, отсекли са му главата и са го закопали в земята за петдесет години.

— Наистина е трудно. — Вампирът не се обиди на подигравката. — Вашата мутирала раса регенерира крайници, коси и епидермис, но не е способна да приеме факта, че съществуват раси, по-съвършени в това отношение. Но тази неспособност не произлиза от примитивизма ви. Даже напротив: от егоцентризма ви и от убедеността ви в собственото ви съвършенство. Вие смятате всичко, по-съвършено от вас, за отвратителна аберация. А отвратителните аберации вкарвате в митовете. Със социологически цели.

— Нищичко не разбрах от това — обади се спокойно Милва, отмятайки косите от челото си с накрайника на една стрела. — Разбира се, наясно съм, че си говорите за приказки, знам ги и тези приказки, макар да съм глупаво момиче от гората. Чудно ми е, че ти изобщо не се боиш от слънцето, Регис. Това също ли е приказка?

— И още как — потвърди Регис. — Вие вярвате, че вампирите са опасни само през нощта, че първият слънчев лъч ги превръща в прах. В основата на мита, родил се около първобитните огнища, лежи вашата соларност, тоест топлолюбивостта ви и денонощният ритъм, предполагащ дневна активност. За вас нощта е студена, тъмна, враждебна, страшна, пълна с опасности, а изгревът на слънцето означава поредната победа в борбата за оцеляване, нов ден, продължаване на живота. Слънцето донася светлина и топлина, живителните за вас слънчеви лъчи носят гибел за враждебните вам чудовища. Вампирът се разпада на прах, тролът се вкаменява, върколаците престават да са върколаци, таласъмът бяга, където му видят очите. Нощните хищници се връщат в леговищата си и престават да бъдат заплаха. Чак до залез-слънце светът принадлежи на вас. Повтарям и подчертавам: митът е възникнал около древните лагерни огньове. Сега той е само мит, защото вие осветявате и топлите жилищата си; и макар все още да ви ръководи соларният ритъм, вие сте успели да победите нощта. Ние, висшите вампири, също сме се отдалечили от първоначалните си гробници. Завладели сме деня. Аналогията е пълна. Задоволява ли те това обяснение, драга Милва?

— Никак. — Стрелкинята остави стрелата. — Но май разбрах. Уча се. Ще ставам умна. Социология, активоция, струтутуция, върколация. Разправят, че в училищата бият с пръчки. С вас се учи по-приятно. Малко ме боли главата, но задникът ми си е цял.

— Едно нещо не подлежи на съмнение, и това се забелязва лесно — каза Лютичето. — Слънчевите лъчи не те превръщат в пепел, Регис, слънчевата топлина ти влияе толкова малко, колкото и нагорещената подкова, която ти извади от огъня с гола ръка. Обаче ако се върнем към твоите аналогии, за нас, хората, денят винаги ще си остане естественото време за активност, а нощта — естественото време за отдих. Такова е физическото ни устройство — през деня, например, виждаме по-добре, отколкото нощем. Изключение е Гералт, който винаги вижда еднакво добре, но той е мутант. А при вампирите това също ли е било резултат на мутация?

— Може и така да се каже — съгласи се Регис. — Макар и да смятам, че мутация, разтеглена достатъчно дълго във времето, престава да бъде мутация, а се превръща в еволюция. Но това, което ти каза за физическото устройство, е много точно. Приспособяването към слънчевата светлина е било печално необходимо за нас. За да оцелеем, е трябвало да наподобяваме на хората в това отношение. Мимикрия, бих казал. Впрочем, имаща последствия. Ако мога да използвам метафора: легнахме в болнично легло.

— Не разбрах.

— Има основания да се смята, че продължителното подлагане на слънчева светлина е смъртоносно. Съществува теория, че след около пет хиляди години светът ще бъде заселен само от лунарни същества, активни нощем.

— Добре, че няма да доживея дотогава — каза Кахир, широко прозявайки се. — Не знам как е при вас, но на мен усилената дневна активност ми подсказва за необходимостта от нощен сън.

— На мен също — протегна се вещерът. — А до изгрева на убийственото слънце са останали само няколко часа. Но преди да ни е повалил сънят… Регис, в рамките на науката и разширяването на знанията, развенчай още някой мит за вампирите. Обзалагам се, че е останал поне един.

— Именно — кимна вампирът. — Още един. Последният, съвсем не най-маловажният. Това е мит, продиктуван от вашите сексуални фобии.

Кахир тихо прихна.

— Оставих мита за накрая — Регис измери нилфгардеца с поглед, — и тактично не бих споменавал за него, но Гералт сам поиска, така че нямам причини да ви го спестявам. Най-силните страхове на хората са на сексуална основа. Девойка, губеща съзнание в прегръдките на смучещ кръвта й вампир, младеж, подлуден от действията на вампирка, обсипваща с целувки тялото му. Така си ги представяте тези неща. Орално насилие. Жертвата на вампира се парализира от страх и вампирът я принуждава да прави орален секс. По-точно — отвратителна пародия на орален секс. А в секса, изключващ продължаване на рода, има нещо противно.

— Говори за себе си — изсумтя вещерът.

— Акт, завършващ не със зачатие, а със задоволяване и смърт — продължи Регис. — Вие сте направили от това зловещ мит. Сами мечтаете подсъзнателно за нещо подобно, но ви отвращава мисълта, че можете да дадете нещо такова на партньора или партньорката си. Така че митологичният вампир прави това вместо вас, израствайки по този начин до очарователен символ на злото.

— Не ви ли казах? — възкликна Милва, веднага след като Лютичето й обясни какво е имал предвид Регис. — Не се говори за нищо друго, само за едно. Уж се започва с умни приказки, а все се стига до задника!

* * *

Тръбенето на жеравите в далечината поутихна.

„На следващата сутрин — спомни си вещерът — вече в много по-добро настроение, потеглихме на път. И тогава, съвсем неочаквано, отново ни застигна войната.“

* * *

Преминаваха през обрасла с храсти борова гора, практически безлюден и стратегически маловажен район, който едва ли можеше да привлече агресорите. Макар от имперските земи да ги разделяше само Голяма Яруга, тази граница не беше лесна за преодоляване. Затова и изненадата им беше толкова голяма.

Проявите на войната не бяха толкова ефектни, колкото в Бруге и Соден, където нощем хоризонтът сияеше от зарева, а денем стълбове от черен дим пронизваха небесната синева. Тук, в Ангрен, не беше толкова зрелищно. Беше по-зле. Пътниците внезапно забелязаха стадо гарвани, кръжащи над гората с диви крясъци, а скоро се натъкнаха и на труповете. Макар и те да бяха с разкъсани дрехи и невъзможни за разпознаване, по тях си личаха безпогрешни признаци за насилствена и жестока смърт. Тези хора бяха убити в бой. И не само. Повечето трупове лежаха в храстите, но някои, зверски осакатени, висяха от клоните на дърветата, овесени за крака или ръце; други подаваха овъглените си крайници от угаснали клади, или стърчаха от колове. И воняха. Целият Ангрен изведнъж започна да смърди със зловещата, отвратителна миризма на варварство.

Скоро се наложи да се крият в деретата и в храсталаците, защото отляво и отдясно, отпред и отзад земята се разтресе от тропота на копита на кавалерийски коне. И все нови и нови отряди минаваха покрай укритията им, вдигайки прах.

* * *

— Отново — поклати глава Лютичето. — Отново не знаем кой с кого се бие и защо. Отново не знаем кой е зад нас, кой е пред нас и накъде са тръгнали. Кой напада и кой отстъпва. По дяволите! Не помня дали съм ви го казвал, но войната винаги ми е приличала на обхванат от пожар бордей…

— Казвал си го поне стотина пъти — прекъсна го Гералт.

— За какво се бият тук? — изплю се поетът. — За безплодната земя и пясъците? Защото в тази прекрасна страна няма нищо друго!

— Сред онези, които лежаха в храсталака, имаше и елфи — обади се Милва. — Тук бродят отряди на Scoia’tael, винаги са бродели. Оттук минава пътят на доброволците, които отиват от Дола на Блатхан и Сините планини към Темерия. Някой е решил да прегради този път. Така ми се струва.

— Не е изключено темерийската армия да организира тук засади на „катериците“ — съгласи се Регис. — Но войските в района ми се виждат твърде много. Подозирам, че и нилфгардците са се прехвърлили през Яруга.

— Аз също подозирам това — леко се намръщи вещерът, наблюдавайки каменното изражение на Кахир. — По труповете, които видяхме сутринта, имаше явни следи от нилфгардските методи за водене на война.

— И едните, и другите са една стока — промърмори Милва, неочаквано защитавайки младия нилфгардец. — И няма какво да се мръщиш на Кахир, защото сега и двамата сте еднакви и ви свързва една и съща участ. Него го чака смърт, ако попадне в ръцете на Черните, а и ти наскоро едва успя да избегнеш темерийското бесило. Какво има да гадаем какви войски са пред нас, какви — зад нас, кои са чужди и кои са свои, кои са добри и кои — лоши? Отсега нататък всичките са ни неприятели, независимо какви цветове носят.

— Права си.

* * *

— Интересно — каза Лютичето, когато на следващия ден отново се бяха притаили в едно дере, изчаквайки да премине поредната кавалкада. — Войската галопира по хълмовете така, че земята се тресе, а отдолу, от Яруга, се чуват брадви. Дървари си секат гората, сякаш нищо не е станало. Чувате ли?

— Може и да не са дървари — замисли се Кахир. — Дали и това не е армия? Някакви сапьорски дейности?

— Не, това са дървари — обади се Регис. — Явно нищо не може да ги откаже от добива на ангренско злато.

— Какво злато?

— Вгледайте се в тези дървета. — Вампирът за пореден път заговори с тона на всезнаещ мъдрец, който поучава несъобразителни деца. Случваше се да използва този тон доста често, което малко дразнеше Гералт.

— Тези дървета — продължи Регис — са кедри, явори и ангренски борове. Много ценен материал. Тук навсякъде се секат дърва, които се товарят в салове и се превозват надолу по реката. Брадвите звънтят ден и нощ. Войната, която виждаме и чуваме, придобива смисъл. Нилфгард, както знаете, владее устието на Яруга, Цинтра и Верден, както и Горен Соден. А в този момент — вероятно Бруге и част от Долен Соден. Това означава, че плаващият от Ангрен дървен материал вече снабдява имперските дъскорезници и корабостроителници. Следователно северните кралства се опитват да спрат извозването на дървен материал, а нилфгардците, напротив — искат да секат и превозват колкото се може повече.

— А на нас, както обикновено, не ни върви — поклати глава Лютичето. — Защото пътуваме към Каед Дху, точно през средата на Ангрен и през тази „дървена“ война. По дяволите, няма ли някой друг път?

* * *

„Същия въпрос — спомни си вещерът, гледайки залязващото над Яруга слънце — зададох и аз на Регис, веднага щом тропотът на копита утихна в далечината, всичко наоколо се успокои и ние най-накрая можехме да продължим по пътя си.“

* * *

— Друг път до Каед Дху? — замисли се вампирът. — За да заобиколим хълма и да избегнем маршрута на войската? Да, има такъв път. Но не е много удобен и безопасен. И е по-дълъг. Обаче гарантирам, че там няма да попаднем на войска.

— Разказвай.

— Можем да свърнем на юг и да опитаме да преминем през падината в завоя на Яруга. През Исгит. Знаеш ли Исгит, вещерю?

— Знам го.

— Преминавал си някога през широколистните гори?

— Да.

— Спокойствието в гласа ти — изкашля се вампирът — подсказва, че одобряваш идеята. Е, ние сме петима, включително вещер, войник и стрелкиня. Опит, два меча и лък. Твърде малко, за да се справим с нилфгардски разезд, но за Исгит трябва да е достатъчно.

„Исгит — помисли си вещерът. — Трийсет и няколко квадратни мили блата и тресавища, изпъстрени с езерца. И мрачни широколистни гори със странни дървета. Стволовете на някои от тях са покрити с люспи, а дънерите им са като луковици, изтъняващи към върха, към плоските и гъсти корони. Други са ниски и криви, издигат се върху преплетени като пипалата на октопод корени, и от голите им клони висят бради от мъх и изсъхнали блатни лишеи. Брадите постоянно помръдват, но не от вятъра, а от отровен блатен газ. Исгит или Блатняк, но «Смърдяк» би било по-точното наименование.

А в блатата, тресавищата и езерцата, обрасли с водна леща и водна чума, гъмжи от живот. Там живеят не само бобри, жаби, костенурки и водни птици. В Исгит е пълно и с много по-опасни същества, въоръжени с щипки, пипала и хващателни крайници, с които могат да ловят, осакатяват, потопяват и разкъсват на парчета. Тези същества са толкова много, че никой никога не е успявал да ги изброи и класифицира. Дори вещерите.“

Той самият рядко беше ловувал в Исгит и изобщо — в Долен Ангрен. Местността беше слабо заселена, малобройните живеещи по бреговете на блатата хора бяха свикнали да гледат на животните като на част от пейзажа. Отнасяха се към тях почтително и рядко им хрумваше да наемат вещери, за да ги унищожават. Рядко, но все пак понякога им хрумваше. Така че Гералт познаваше Исгит и неговите опасности.

„Два меча и лък — помисли си той. — И опит, вещерската ми практика. Заедно трябва да успеем. Особено ако вървя отпред и наблюдавам всичко — гнилите дънери, водораслите, храстите, тревите, дори орхидеите. Защото в Исгит дори орхидеите понякога само изглеждат като цветя, а всъщност се оказват отровни ракопаяци. Ще трябва да държа Лютичето изкъсо, да гледам да не пипа нищо. Още повече, че там има доста растения, които обичат да добавят месо към хлорофиловата си диета. И растения, чиито израстъци, дори и при допир с човешката кожа, действат не по-малко ефективно от отровата на ракопаяка. И газът, разбира се. Отровният газ. Трябва да помисля за превръзки на устата и носа…“

— Е, какво мислиш? — изтръгна го Регис от размислите му. — Одобряваш ли плана?

— Одобрявам го. Да тръгваме.

* * *

„Тогава нещо ме накара — спомни си вещерът — да не казвам веднага на останалите за намерението ми да минем през Исгит. И да помоля Регис също да не говори на тази тема. Сам не знам защо протаках. Днес, когато всичко тотално се е объркало, бих могъл да си внушавам, че съм обърнал внимание на поведението на Милва. На проблемите й. На очевидните признаци. Но това нямаше да е истина. Нищо не забелязвах, а онова, което забелязвах, не ме интересуваше. Като последния идиот! И продължавахме да се движим на изток, без да бързаме да завиваме към блатата.

От друга страна, добре, че не избързахме — помисли си той, като извади меча си и докосна с пръст острото като бръснач острие. — Ако още тогава бяхме тръгнали към Исгит, сега нямаше да притежавам това оръжие.“

* * *

От разсъмване нито бяха виждали, нито бяха чували някакви войски. Милва яздеше най-отпред, оставила далеч зад гърба си останалите. Регис, Лютичето и Кахир разговаряха.

— Само дано друидите да се съгласят да ни помогнат в тази работа с Цири — безпокоеше се поетът. — Случвало ми се е да срещам друиди, и повярвайте ми, това са саможиви чудаци. Може да се случи така, че изобщо да не пожелаят да разговарят с нас, камо ли да използват магия.

— Регис познава някой в Каед Дху — напомни вещерът.

— Да не датира това познанство отпреди триста-четиристотин години?

— Доста по-отскоро е — отговори вампирът, усмихвайки се загадъчно. — Впрочем, друидите са дълговечни. Постоянно се намират на чист въздух, сред първобитна и девствена природа, и това се отразява прекрасно на здравето им. Дишат с пълни гърди. Лютиче, като пълниш белите си дробове с горски въздух, и ти ще бъдеш здрав.

— От този горски въздух скоро ще ми поникне козина, по дяволите — подхвърли шеговито Лютичето. — Нощем сънувам кръчми, бира и баня. А първобитната природа да я вземат първобитните дяволи, защото много се съмнявам в благотворното й влияние върху здравето, особено психическото. Споменатите друиди са най-добрият пример за това, тъй като не са много наред с главите. Малко са чалнати на тема природа и опазването й. Малко ли пъти съм бил свидетел как са изпращали петиции на властите? Не ловувайте, не сечете дървета, не изхвърляйте отходните води в реките и други подобни дивотии. А върхът на глупостта им се прояви, когато цялата им делегация при крал Ейтан в Цидарис се яви с венци от имел. Аз точно тогава бях там…

— И какво искаха? — поинтересува се Гералт.

— Както знаете, населението на кралство Цидарис се прехранва главно с риболов. Друидите настояваха кралят да използва само мрежи с определена големина на дупките, и сурово да наказва рибари, чиито дупки се окажат по-малки от разрешените. На Ейтан му увисна ченето, а онези с имеловите венци му обясниха, че дупките с такава големина са единственият начин да се предпазят рибните запаси от унищожение. Но кралят ги изведе на терасата, посочи им морето и им разказа как веднъж най-смелият от мореплавателите му плувал два месеца на запад и се върнал, защото водата на кораба свършила, а на хоризонта нямало и следа от суша. И ги попита дали те, друидите, смятат, че може да се свърши цялата риба в такова море. Напълно е възможно, отговориха те, макар че несъмнено морският риболов ще издържи най-дълго като източник на храна, взета направо от природата. Но ще дойде време, когато рибата ще започне да не стига и гладът ще стане проблем. Затова непременно рибарските мрежи трябва да са с големи дупки, за да се ловят по-стари риби и да се пазят малките. Ейтан попита кога, според друидите, ще настъпи този ужасен ден на глад, а те отговориха, че скоро, след около две хиляди години по техните прогнози. Кралят любезно се сбогува с тях и ги помоли да не се притесняват и да дойдат отново след около хиляда години. Тогава щял да помисли над предложението им. Друидите не разбраха шегата и се опитаха да възразят, но бяха изхвърлени през вратата.

— Такива са си те, друидите — потвърди Кахир. — При нас, в Нилфгард…

— Аха! — възкликна триумфално Лютичето. — „При нас, в Нилфгард!“ А вчера, когато те нарекох нилфгардец, така подскочи, сякаш те е ужилил стършел! Може би най-накрая ще решиш какъв си, Кахир?

— За вас си оставам нилфгардец — сви рамене Кахир, — виждам, че нищо не може да ви убеди. Но за да сме точни, трябва да знаете, че в империята нилфгардци се наричат само коренните жители на столицата и близките й околности, намиращи се в Долна Алба. Моят род произлиза от Виковаро, следователно…

— Млъкнете! — обади се неочаквано и не особено любезно яздещата най-отпред Милва.

Всички веднага млъкнаха и спряха конете си, знаейки, че девойката вижда, чува или инстинктивно усеща ако наблизо има нещо, което ще могат да изядат, ако стрелкинята успее да се промъкне и да го уцели със стрела. Милва наистина хвана лъка, но не скочи от седлото. Значи не ставаше въпрос за лов. Гералт се приближи предпазливо.

— Дим — каза тя кратко.

— Не виждам.

— Подуши.

Обонянието не я беше подвело — миризмата на дим беше слаба. Това не можеше да е дим от пожар. Гералт установи, че този дим мирише приятно. Идваше от огън, на който се пече нещо.

— Ще заобиколим ли? — попита тихо Милва.

— Първо ще хвърлим един поглед — каза вещерът, като слезе от кобилата и подаде юздата на Лютичето. — Не е зле да знаем какво заобикаляме. И кой е останал зад гърба ни. Ела с мен. А другите нека почакат в седлата. Бъдете внимателни.

От храстите на края на гората се откри изглед към обширно сечище и наредени на равни купчини отсечени дървета. Тънката струя дим се вдигаше някъде измежду купчините. Гералт се поуспокои — в полезрението им нищо не помръдваше, а между купчините имаше твърде малко място за голяма група хора. Милва също забеляза това.

— Няма коне — прошепна тя. — Това не е армия. Дървари, струва ми се.

— На мен също. Но ще отида да проверя. Скрий се.

Когато той се приближи крадешком, чу гласове. Приближи се. И страшно се учуди. Но слухът не го беше подвел.

— Половин пирог-кръг!

— Малка купа-звънец!

— Гвинт!

— Пас!

— Присъединявам се! Вист! Покажи! О, пфу!

— Ха-ха-ха! Вале с ниски! Загази! Бая ще се озориш, трябваше да си пазиш малката купа!

— Ще видим. Играя валето. Какво, взе ли? Ех, Язон, изигра го като последния новак!

— Защо не игра дамата, нещастник! Като ще взема пръчката…

Може би вещерът щеше да продължи да дебне — в края на краищата, гвинт можеше да играе кой ли не, пък и Язон не е от редките имена. Но измежду възбудените гласове на картоиграчите изведнъж се промъкна едно добре познато цвърчене:

— Ма-а-амка му!

— Здравейте, момчета! — Гералт излезе иззад купчината дърва. — Радвам се да ви видя. При това сте в пълен състав, даже и с папагала.

— По дяволите! — От смайване Золтан Чивай изпусна картите, след което толкова бързо скочи на крака, че застаналият върху рамото му Фелдмаршал Дуда заудря с криле, и извика уплашено: — Проклет да съм, това е вещерът! Или е мираж? Пърсифал, виждаш ли същото, което и аз?

Пърсифал Шутенбах, Мънро Бруис, Язон Варда и Фигис Мерлуцо заобиколиха Гералт и здравата му смачкаха дясната ръка с ръкостисканията си. А когато иззад купчините от дърва се появи и останалата част от дружината, буйната радост се усили още повече.

— Милва! Регис! — завика Золтан, прегръщайки всички подред. — Лютичето — жив, макар и с превръзка на главата! И какво ще кажеш, загубен музиканте, за поредната мелодраматична баналност? Така става в живота, това не ти е поезия! И знаеш ли защо? Защото не се поддава на критика!

— А къде е Калеб Стратън? — огледа се Лютичето.

Джуджетата веднага млъкнаха и посърнаха.

— Калеб — каза най-накрая Золтан, подсмърквайки — спи в земята, под една бреза, далеч от любимите си върхове и планината Карбон. Когато Черните ни застигнаха при Ина, той тичаше твърде бавно, не успя да достигне гората… Удариха го с меч по главата, а когато падна, го прободоха с копие… Е, по-весело, де, ние вече го оплакахме, стига толкова! Трябва да се радваме. Ето, вие сте се измъкнали всичките от суматохата в лагера. Ха, даже дружината се е увеличила, както виждам.

Кахир наведе глава под внимателния поглед на джуджето, но не се обади.

— Е, сядайте — покани ги Золтан. — Ние тук си печем овчица. Натъкнахме се на нея преди два дни, беше самотна и тъжна, и не позволихме да загине от лоша смърт — от глад или във вълча паст. Милостиво я заколихме и сега я печем. Сядайте. А теб, Регис, ще те помоля за минутка да дойдеш настрани. И теб, Гералт.

Зад близката купчина от дърва седяха две жени. Едната кърмеше бебе и при вида на приближаващите се мъже се извърна срамежливо. Наблизо една девойка, чиято ръка беше омотана с не особено чисти парцали, си играеше в пясъка с две деца. Вещерът я позна веднага, след като тя вдигна към него мътните си, равнодушни очи.

— Отвързахме я от каруцата, която вече гореше — поясни джуджето. — Още малко — и щеше да свърши по същия начин, както искаше онзи проклет жрец. Тя все пак мина през Изпитанието с огън. Огънят я лизна, поопече й месото. Е, превързахме я, колкото можахме, намазахме я с лой, но това не е достатъчно. Фелдшере, ще можеш ли…

— Веднага.

Регис понечи да развърже парцалите, но девойката запищя, отстъпи и прикри лицето си със здравата си ръка. Гералт се приближи, за да я хване, но вампирът го спря с жест. Погледна втренчено в безумните очи на девойката и тя веднага се успокои, омекна. Главата й се отпусна върху гърдите й. Дори не потрепна, когато Регис внимателно махна мръсната превръзка и намаза обгорената ръка с мехлем с остра и странна миризма.

Гералт се извърна, погледна към жената и децата, а после — и към джуджето. Золтан се изкашля.

— Натъкнахме се на жената — поясни той шепнешком — и на двете деца тук, в Ангрен. Бяха се изгубили, уплашени и гладни, затова ги взехме с нас да се грижим за тях. Така се получи.

— При теб все така се получава — леко се усмихна Гералт. — Ти си непоправим алтруист, Золтан Чивай.

— Всеки си има някакви недостатъци. Ето ти, например, все така бързаш да спасиш твоето девойче.

— Все така. Макар че нещата се усложниха.

— Заради нилфгардеца, който преди те следеше, а сега се е присъединил към компанията?

— Отчасти. Золтане, откъде са бегълците? От кого бягаха? От Нилфгард или от „катериците“?

— Трудно е да се каже. Децата не знаят нищо, жените не са особено разговорчиви и странят от нас, неясно защо. Ако изругаеш или се оригнеш пред тях, целите пламват… Няма значение. Но срещнахме и други бежанци, дървари, и от тях знаем, че тук се вихри Нилфгард. Като че ли са старите ни познати — разездът, който е дошъл от запад, откъм Ина. Но май има и групи, дошли от юг. През Яруга.

— А с кого се бият?

— Това е загадка. Дърварите говореха за армия, предвождана от някаква Бяла кралица. И тази кралица здравата бие Черните. Изглежда, даже се прехвърля от другата страна на Яруга с войската си и бушува с огън и меч из имперските земи.

— Що за войска е това?

— Нямам никаква представа — почеса се Золтан по ухото. — Разбираш ли, тук всеки ден минават разни въоръжени отряди, но ние не ги питаме какви са. Крием се в храстите…

Разговорът им беше прекъснат от Регис, който се бе справил с изгорената ръка на девойката.

— Превръзката трябва да се сменя всеки ден — каза той на джуджето. — Ще ви оставя мехлем и бинт, който не залепва за раната.

— Благодаря, фелдшере.

— Ръката й ще заздравее — каза тихо вампирът, гледайки вещера. — С времето дори белегът ще изчезне от младата й кожа. Но с главата й нещата са по-зле. Това не се лекува с моите мехлеми.

Гералт мълчеше. Регис избърса ръцете си с парцал.

— Съдба или проклятие — прошепна той. — Да умееш да чувстваш болестите в кръвта, всички болести, и да не си в състояние да ги излекуваш…

— Е — въздъхна Золтан, — да лекуваш кожата е едно, но увредения разум никой не може да го оправи. Само можеш да се грижиш за болния… Благодаря за помощта, фелдшере. Ти, виждам, също си се присъединил към компанията на вещера?

— Така се получи.

— Хм — поглади брадата си Золтан. — И къде сте тръгнали да дирите Цири?

— Отиваме в Каед Дху, в друидския кръг. Надяваме се друидите да ни помогнат.

— Отникъде няма помощ — обади се със звънък, металически глас седналата при близкия куп дърва девойка с превързаната ръка. — Отникъде няма помощ. Само кръв. И огнено кръщение. Огънят пречиства. Но и убива.

Регис хвана здраво за ръката изумения Золтан и му нареди с жест да мълчи. Гералт, който знаеше, че това е хипнотичен транс, не се обаждаше и не помръдваше.

— Който кръв е проливал и кръв е пил, с кръв ще заплати — говореше девойката, без да вдига глава. — Няма да минат и три дни, и едно ще умре вътре в друго, и тогава ще умре нещо във всеки. Малко по малко ще умират, малко по малко… А когато накрая се протрият подметките железни и пресъхнат сълзите, тогава ще умре последното, което е останало. Ще умре дори онова, което никога не умира.

— Говори — каза тихо и нежно Регис. — Говори, какво виждаш?

— Мъгла. Кула в мъглата. Това е Кулата на лястовицата… При езеро, сковано от лед.

— Какво друго виждаш?

— Мъгла.

— Какво чувстваш?

— Болка…

Регис не успя да зададе следващия въпрос. Девойката тръсна глава, закрещя диво, заплака. А когато вдигна очи, в тях наистина имаше само мъгла.

* * *

„Золтан — спомняше си Гералт, все още шарейки с пръсти по покритото с руни оръжие — след историята с девойката се изпълни с уважение към Регис и изостави фамилиарния тон.“ Двамата изпълниха молбата на Регис и не казаха на останалите нито дума за странното явление. Вещерът не се обезпокои особено. На него вече му се беше случвало да вижда подобни трансове и той общо взето предполагаше, че дрънканиците на хипнотизираните не са пророчества, а повтаряне на уловените мисли и подсъзнателни внушения на хипнотизатора. Наистина, сега не ставаше въпрос за хипноза, а за вампирска магия, и Гералт не се интересуваше особено какво друго от мислите на Регис би уловила омагьосаната девойка, ако състоянието й на транс беше продължило.

* * *

Половин ден пътуваха заедно с джуджетата и техните подопечни. После Золтан Чивай извика вещера настрани.

— Трябва да се разделим — каза той направо. — Решихме го, Гералт. На север вече се синее Махакам, а тази долина води направо към планините. Стига толкова приключения. Достатъчно. Връщаме се към своите. Към планината Карбон.

— Разбирам.

— Радвам се да го чуя. Желая ти щастие — на теб и на спътниците ти. Странна компания, осмелявам се да отбележа.

— Те искат да ми помогнат — изрече тихо вещерът. — За мен това е нещо ново. Затова реших да не се опитвам да си изяснявам подбудите им.

— Умно. — Золтан свали от рамото си своя сихил в лакирана ножница, омотана с котешки кожи. — Ето, вземи. Докато още не сме тръгнали по различни пътища.

— Золтане…

— Не казвай нищо, вещерю, а го вземай. Ние ще изчакаме края на войната в планините, за какво ми е това желязо? Но ще ми бъде приятно понякога на чаша бира да си спомням, че изкованият в Махакам сихил е попаднал в добри ръце и служи за добри дела. Няма да се опозори. А ти, когато с това острие съсичаш онези, дето са навредили на твоята Цири, съсечи поне един и заради Калеб Стратън. И си спомни за Золтан Чивай и ковачниците на джуджетата.

— Можеш да си сигурен. — Гералт взе меча, сложи го на гърба си. — Можеш да си сигурен, Золтан Чивай. Доброто, честността и справедливостта завинаги остават в спомените.

— Наистина — присви очи джуджето. — Затова и няма да забравя нито теб, нито мародерите на горската поляна, нито Регис и подковата в огъня. Що се отнася до взаимността и искреността…

Той понижи глас, изкашля се, изхрачи се и се изплю.

— Ние ограбихме един търговец при Дилинген, Гералт. Богаташ, натрупал състоянието си с хевкарска търговия. Когато натовари скъпоценностите и златото си на каруцата и избяга от града, ние му устроихме засада. Защитаваше като лъв имуществото си, викаше за помощ, така че го ударих няколко пъти с боздугана в главата и той стана спокоен и тихичък. Помниш ли сандъка, който носехме, после возихме във фургона и накрая зарихме в земята при река О? Там беше хевкарското имане. Ограбената плячка, с помощта на която смятаме да изградим бъдещето си.

— Защо ми казваш всичко това, Золтане?

— Защото, както ми се струва, ти неотдавна се подведе по измамна външност. Това, което приемаше за добро и справедливо, се оказа подлост и злодейство, скрити зад красива маска. Ти лесно можеш да бъдеш измамен, вещерю, защото не се опитваш да си изясняваш подбудите на хората. Но аз не искам да те мамя. Така че не гледай тези жени и деца, не смятай стоящото пред теб джудже за справедливо и благородно. Пред теб стои бандит, грабител, а може би и убиец. Защото не е изключено и удареният от мен хевкар да е издъхнал в канавката край дилингенския път.

Той мълча дълго, гледайки далечните, потънали в облаци планини на север.

— Е, всичко хубаво, Золтане — каза най-накрая Гералт. — Може да има сили, в чието съществуване постепенно започвам да се съмнявам, но те ще ни позволят да се срещнем отново някой ден. Бих искал това да стане. Искам да те запозная с Цири, искам и нея да запозная с теб. Но дори и това да не се случи, знай, че няма да те забравя. Всичко хубаво, джудже.

— Ще ми подадеш ли ръката си? На мен, разбойника и бандита?

— Без колебание. Защото сега не е толкова лесно да се излъжа, колкото беше някога. И макар и да не търся подбудите, постепенно се уча на изкуството да поглеждам под маските.

* * *

Гералт замахна със сихила и разсече на две прелитащата покрай него пеперуда.

„След раздялата със Золтан и групата му — припомни си той — се натъкнахме в горите на група пътуващи селяни. Част от тях се разбягаха, когато ни видяха, други бяха спрени от Милва, която ги заплаши с лъка. Оказа се, че доскоро са били нилфгардски пленници. Бяха ги принудили да секат кедри, но няколко дни по-рано някакъв отряд нападнал стражите им и ги освободил. Сега се връщаха по домовете си. Лютичето много искаше да изясни кои са освободителите им и се зае да ги разпитва задълбочено.“

* * *

— Тези войни — повтори селянинът — служат на Бялата кралица. Громят Черните, и то как! Разправят, че са като горили в тила на врага…

— Като какво?

— Нали казах — като горили.

— Горили, по дяволите! — Лютичето се намръщи и махна с ръка. — Ох, хора, хора… Попитах какви знаци носеше армията им.

— Най-различни, господине. Особено конните. А пехотата — някакви червени.

Селянинът взе един клон и нарисува върху пясъка ромб.

— Ромб? — учуди се запознатият с хералдиката поет. — Не темерийската лилия, а ромб — емблемата на Ривия. Интересно. До Ривия оттук има поне двеста мили. Да не говорим, че армиите на Лирия и Ривия са напълно унищожени в битките в Дол Ангра и при Алдерсберг, а страната е окупирана от Нилфгард… Нищо не разбирам!

— Това е нормално — отсече вещерът. — Стига приказки. Да тръгваме.

* * *

— Ха! — извика поетът, който продължаваше да размишлява върху получената от селяните информация. — Сетих се! Не горили, а гериласи! Партизани! В тила на врага, разбирате ли?

— Разбираме — кимна Кахир. — С други думи, на тези територии действат партизани на нордлингите. Някакви подразделения, явно сформирани от остатъците от войските на Лирия и Ривия, разбити в средата на юли при Алдерсберг. Чувал съм за тази битка, когато бях при „катериците“.

— Смятам тази новина за утешителна — заяви Лютичето, горд с това, че точно той беше успял да разреши загадката с горилите. — Дори и селяните да са объркали хералдическите знаци, мисля, че най-вероятно си нямаме работа с темерийските войски. Не мисля, че до ривийските гериласи вече е достигнала новината за двамата шпиони, успели по тайнствен начин да избягат от бесилото, приготвено им от маршал Висегерд. Ако се натъкнем на тези партизани, имаме шанс да се измъкнем.

— Можем да разчитаме на това — каза Гералт, успокоявайки хвърлящата къчове Плотка, — но честно казано, предпочитам да не ги срещаме.

— Но нали това са твои сънародници, вещерю — каза Регис. — Нали ти казват Гералт от Ривия?

— Едно уточнение — каза вещерът. — Аз самият се нарекох така, защото звучи по-красиво. Име с такова допълнение предизвиква по-голямо доверие в клиентите ми.

— Разбирам — усмихна се вампирът. — Но защо си избрал точно Ривия?

— Теглих клечки, означени с разни звучни наименования. Наставникът ми ме посъветва да постъпя така. Не в самото начало, а след като упорито настоявах да се наричам Гералт Роджър Ерик ду Хауте-Белегарде. Весемир реши, че това е смешно, претенциозно и звучи идиотски. Изглежда, имаше право.

Лютичето прихна, поглеждайки многозначително вампира и нилфгардеца.

— Моето многосъставно име — отговори леко засегнат Регис — е истинско. Отговарящо на вампирските традиции.

— Моето също — побърза да поясни Кахир. — Мавр е името на майка ми, а Дифрин — на прадядо ми. Не виждам тук нищо смешно, поете. Интересно как ли се казваш ти? Защото „Лютичето“ явно е прякор.

— Не мога да използвам и издавам истинското си име — отговори загадъчно бардът, гордо вирвайки нос. — Твърде известно е.

— А мен — неочаквано се включи в разговора Милва, която дълго време беше мълчала навъсено — много ме дразнеше, когато ми казваха умалително Мая, Маня или Марилка. Когато някой чуе такова име, веднага си мисли, че може да те шляпне по задника.

* * *

Стъмваше се. Жеравите отлетяха, тръбенето им утихваше в далечината. Духащият откъм планините вятър стихна. Вещерът прибра сихила в ножницата.

Това се беше случило същия ден сутринта. А по пладне започна всичко.

„Можеше да се очаква и по-рано — помисли си той. — Но кой от нас, освен Регис, разбираше от такива неща? Естествено, всички бяха забелязали, че Милва често повръща сутрин. Но ние нерядко ядяхме неща, от които ни се обръщаха вътрешностите. Лютичето също повръща един или два пъти, а Кахир по едно време получи такова разстройство, че се уплаши да не е хванал дизентерия. А това, че девойката често слиза от коня и ходи в храстите, го взех за възпаление на пикочния мехур.

Какъв идиот съм бил!

Регис, изглежда, се досещаше. Но си мълчеше. Мълчеше до момента, в който повече не можеше да се мълчи. Когато спряхме при една изоставена дърварска колиба, Милва го повика в гората и двамата дълго разговаряха, на моменти на много висок глас. Вампирът се върна от гората сам. Започна да вари и разбърква някакви билки, после неочаквано повика всички ни в колибата. Започна отдалеч, както винаги, със своя действащ на нервите менторски тон.“

* * *

— Обръщам се към всички ви — повтори Регис. — Все пак се превърнахме в дружина и носим колективна отговорност. Нищо не се променя от факта, че най-вероятно сред нас го няма онзи, който носи най-голямата отговорност. Непосредствената, бих казал.

— Говори по-ясно, по дяволите! — ядоса се Лютичето. — Дружина, отговорност… Какво й е на Милва? От какво е болна?

— Това не е болест — каза тихо Кахир.

— Поне не в точния смисъл на тази дума — потвърди Регис. — Девойката е бременна.

Кахир кимна, показвайки, че се е досещал. Лютичето се опули. Гералт прехапа устни.

— В кой месец?

— Отказа да ми съобщи, и то доста грубо, каквито и да било дати, включително и датата на последния й месечен цикъл. Но аз разбирам от тези неща. Това ще бъде десетата седмица.

— Значи можеш да престанеш с патетичните си намеци за непосредствената отговорност — каза мрачно Гералт. — Не е никой от нас. Ако си имал някакви съмнения в това, съм длъжен да ги разсея. Но си напълно прав, когато говориш за колективната отговорност. Сега тя е на всички нас. Изведнъж се превърнахме едновременно в съпрузи и бащи. Слушаме внимателно какво ще каже лекарят.

— Редовно, нормално хранене — започна да изброява Регис. — Никакъв стрес. Здрав сън. А скоро — и край на язденето.

Мълчаха дълго.

— Ясно — каза най-накрая Лютичето. — Имаме проблем, господа съпрузи и бащи.

— И то по-голям, отколкото предполагате — каза вампирът. — Или по-малък. Всичко зависи от гледната точка.

— Не разбирам.

— А би трябвало — промърмори Гералт.

— Тя поиска — обади се Регис след кратко мълчание — да приготвя и да й дам един силен и радикално действащ… медикамент. Смята го за лекарство против грижи. Много е решителна.

— Ти даде ли й го?

Регис се усмихна.

— Без да се посъветвам с другите бащи?

— Лекарството, за което тя моли — обади се тихо Кахир — не е чудотворна панацея. Имам три сестри, знам за какво говоря. Тя май си мисли, че вечерта ще изпие отварата, а на сутринта ще може да тръгне с нас на път. Нищо подобно. Поне десет дни дори не може да си мечтае да се качи на седлото. Трябва да й кажеш това, преди да й дадеш лекарството, Регис. А можеш да й го дадеш едва когато намерим легло за нея. С чисти завивки.

— Разбрах — кимна Регис. — Един глас „за“. А ти, Гералт?

— Какво аз?

— Господа — вампирът ги огледа с тъмните си очи, — не се правете, че не разбирате.

— В Нилфгард — каза Кахир, като се изчерви и наведе глава — по тези въпроси гласът на жената остава решаващ. Никой няма право да влияе на решението й. Регис каза, че жената иска да се възползва от… медикамент. Само заради това, единствено заради това започнах да мисля за предстоящото нещо като за свършен факт. И за последствията от този факт. Но аз съм чужденец и не разбирам вашите… Изобщо не трябваше да се обаждам. Извинете ме.

— За какво? — учуди се трубадурът. — Наистина ли ни вземаш за диваци, нилфгардецо? За примитивни племена, подчиняващи се на някакви шамански табута? Разбира се, че само жената може да вземе решение, това е нейно неотменно право. Ако Милва е решила да…

— Млъкни, Лютиче — обади се вещерът. — Млъкни, много те моля.

— Ти инак ли мислиш? — разпали се поетът. — Искаш да й забраниш или…

— Млъкни, по дяволите, иначе не гарантирам за себе си! Регис, както ми се струва, ти провеждаш сред нас нещо като референдум? Защо? Ти си медикът. Средството, за което тя моли… Да, средство, думата медикамент тук нещо не ми се връзва… Само ти можеш да приготвиш това средство и да й го дадеш. И ще го направиш, ако те помоли отново. Няма да й откажеш.

— Средството вече е готово. — Регис показа едно малко шишенце от тъмно стъкло. — Ако тя ме помоли отново, няма да й откажа. Ако ме помоли отново.

— Тогава за какво става въпрос? За нашето единомислие? За всеобщото одобрение? Това ли очакваш?

— Много добре знаеш за какво става въпрос — каза вампирът. — Прекрасно усещаш какво трябва да се направи. Но щом питаш, ще ти отговоря. Да, Гералт, точно за това става въпрос. Да, точно това трябва да се направи. И не, не аз очаквам това.

— Не можеш ли да говориш по-ясно?

— Не, Лютиче — отговори вампирът. — Вече не мога по-ясно. Още повече, че няма нужда. Нали, Гералт?

— Точно така. — Вещерът опря чело на сплетените си пръсти. — Да, по дяволите, така е. Но защо гледаш към мен? Аз ли трябва да направя това? Но аз не умея. Няма да се справя. Изобщо не съм подходящ за тази роля… Изобщо, разбирате ли?

— Не — отвърна Лютичето. — Изобщо не разбираме. Кахир, ти разбираш ли?

Нилфгардецът погледна Регис, после Гералт.

— Май да — каза бавно. — Така ми се струва.

— Аха — кимна трубадурът. — Аха. Гералт разбра с лекота, на Кахир само му се струва, че разбира. Аз явно се нуждая от разяснения, но първо ми казват да мълча, после чувам, че няма нужда да разбирам. Благодаря. Двайсет години в служба на поезията са достатъчно много, за да съм научил: има неща, които или разбираш и без думи, или няма да разбереш никога.

Вампирът се усмихна.

— Не познавам някой, който би могъл да се изрази по-изящно.

* * *

Вече се стъмни напълно. Вещерът се изправи.

„Веднъж се умира — помисли си той. — Това не може да се избегне. Няма какво да отлагам повече. Това трябва да се направи. Трябва — и точка по въпроса.“

* * *

Милва седеше сама около малкия огън, който беше разпалила в гората в яма от паднало дърво, далеч от дърварската колиба, в която нощуваха останалите. Тя не потрепна, когато чу стъпките му. Сякаш го очакваше. Само се отмести, правейки му място на поваления дънер.

— Е, и какво? — подхвърли тя рязко, без да очаква отговор. — Забърках ги едни, а?

Той не отговори.

— Не очакваше, когато тръгвахме, а? Когато ме вземаше в компанията си? Мислеше си, че съм груба и глупава селска девойка? Разреши ми да пътувам. Мислеше си: няма да можем да си приказваме за разни мъдрости с нея по пътя, но може да е полезна. Здрава, силна жена, стреля добре с лъка, няма да си протрие задника в седлото, а ако стане напечено, няма да се изпусне в гащите, ще е от полза. А какво се получи — никаква полза, само ядове. Прът в колелото.

— Защо тръгна с мен? — попита той тихо. — Защо не остана в Брокилон? Та нали си знаела…

— Знаех — прекъсна го бързо тя. — Нали бях сред дриадите, а те веднага узнават как са девойките, не можеш да се скриеш от тях. Те узнаха преди мен самата… Но ми се струваше, че слабостта няма да ме обземе толкова бързо. Мислех си, че ще изпия някаква отвара, и няма да забележиш, няма да се досетиш…

— Нещата не са толкова прости.

— Знам. Вампирът ми каза. Твърде дълго отлагах, размишлявах, колебаех се. Сега вече няма да мине гладко…

— Нямах предвид това.

— По дяволите — каза тя след кратко мълчание. — Помисли си само! Излъгах се в Лютичето! Като видях как се перчи, а всъщност е хилав и слаб, несвикнал на труд, реших, че ще се откаже да пътува и ще трябва да го зарежеш. Мислех си: ако ми стане зле, ще се върна с Лютичето. А виж какво стана — Лютичето се държи, а аз…

Гласът й се разтрепери. Гералт я прегърна. И веднага разбра, че това беше жестът, който тя беше очаквала, от който имаше огромна нужда. Твърдостта и грубостта на брокилонската стрелкиня моментално изчезнаха, остана само треперещата, нежна мекота на една уплашена девойка. Но точно тя прекъсна проточилото се мълчание.

— Ти ми каза така и тогава… В Брокилон… Ако се нуждая от опора… Да извикам в нощта… Ти си тук, усещам опора… И все пак ми се иска да извикам… Хей, защо трепериш?

— Нищо. Спомени.

— Какво ще се случи с мен?

Той не отговори. Въпросът не беше отправен към него.

— Татко веднъж ми показа… При нас, край реката, живее една черна оса, която снася яйцата си в жива гъсеница. От яйцата се излюпват оси и изяждат гъсеницата жива… Отвътре… Сега в мен има такова нещо. В мен, вътре, в собствената ми утроба. Расте, постоянно расте и ме яде жива…

— Милва…

— Мария. Аз съм Мария, не Милва. Каква съм аз? Квачка с яйце, не ястреб… Милва, заедно с дриадите, се смееше на полесражението, изваждаше стрели от окървавените трупове — за да не пропадне добрия накрайник! А ако някой още дишаше — ножа в гърлото! Към такава съдба Милва водеше хората чрез предателство и се смееше… Кръвта им крещи сега! Като онези оси тази кръв сега изяжда Мария отвътре. Мария плаща за Милва.

Той мълчеше. Главно защото не знаеше какво да каже. Девойката се притисна по-силно към рамото му.

— Водех към Брокилон отряд „катерици“ — каза тя тихо. — В седмицата преди лятното слънцестоене. Обградиха ни, имаше битка, измъкнахме се седем конници: петима елфи, една елфка и аз. До Лента оставаше половин миля, но зад нас имаше конници, пред нас също, навсякъде бяхме, заобиколени от тъмнина, мъгла, блата… През нощта се притаихме в един върбалак, конете трябваше да отдъхнат, пък и ние. Тогава елфката се съблече безмълвно и легна… А първият от елфите — до нея… Да си тръгна или да се направя, че нищо не виждам? Кръвта ми пулсира в слепоочията, а тя изведнъж казва: „Кой може да знае какво ще стане утре? Кой ще премине реката, и кой ще легне в земята. En’ca minne.“ Така каза: „малко любов“. Само така можело да се победи смъртта. И страха. Те се страхуваха, тя се страхуваше, и аз се страхувах… Така че аз също се съблякох, сложих чула недалеч и легнах върху него… Когато първият ме прегърна, стиснах зъби, защото не бях готова, бях изплашена и суха… Но той беше умен, този елф, нали те само на вид са млади… Беше мъдър… Нежен… Ухаеше на мъх, трева и роса… Към следващия сама протегнах ръце… С желание… Малко любов? Дявол знае колко любов имаше в това, и колко страх, но ми се струва, че страхът беше повече… Защото любовта беше престорена, макар и добра, но все пак престорена, като в пиеса от ония, дето се играят по площадите, защото там, ако актьорите са добри, забравяш кое е престорено и кое е истина. А страхът си го имаше. Истински.

Гералт мълчеше.

— А смъртта все пак не успя да ни победи. На разсъмване убиха двама, докато се доберем до Лента. От онези тримата, които оцеляха, повече не видях никого. Мама ми е казвала, че девойката винаги знае чий плод носи в утробата си… А аз не знам. Аз дори и имената на елфите не знаех, откъде да ги знам? Кажи, откъде?

Той мълчеше. Оставяше прегръдката му да говори вместо него.

— А и за какво ми е да знам? Вампирът вече е направил отварата… Ще ви се наложи да ме оставите в някое село… Не, не казвай нищо, мълчи. Знам какъв си. Ти дори буйната си кобила не изоставяш и не я заменяш за друга, макар и постоянно да се заканваш. Ти не си от тези, които изоставят. Но сега се налага. Просто не мога да остана на седлото. Но знай: когато оздравея, ще тръгна подире ви. Защото искам да намериш твоята Цири, вещерю. Да я намериш с моя помощ и да си я върнеш.

— Значи затова си тръгнала с мен? — каза той, потривайки чело. — Затова…

Тя наведе глава.

— Затова си тръгнала с мен — повтори той. — Тръгнала си, за да ми помогнеш да спася едно чуждо дете. Искала си да се разплатиш. Да платиш дълга си, за който си мислела още тогава, когато си тръгвала с мен… Чуждо дете за своето. И аз обещах да ти помогна в нужда. Но аз не мога да ти помогна, Милва. Повярвай ми, не мога.

Сега тя мълчеше. Но той не можеше да мълчи. Чувстваше, че не бива.

— Тогава, в Брокилон, аз станах твой длъжник и се заклех, че ще се разплатя за този дълг. Неразумно. Глупаво. Ти ми помогна в момент, в който се нуждаех от помощ. Такъв дълг е невъзможно да бъде върнат. Не може да се плаща за нещо, което няма цена. Някои твърдят, че всяко нещо на света си има цена. Това не е вярно. Има неща, които нямат цена, те са безценни. Много е лесно да ги разпознаеш — достатъчно е да ги загубиш — и край, те са изгубени завинаги. Аз самият съм изгубил твърде много. Затова днес не мога да ти помогна.

— Всъщност ти ми помогна — отговори тя много спокойно. — Дори не знаеш колко ми помогна. А сега си върви. Моля те. Остави ме сама. Върви си, докато не си разрушил света ми докрай.

* * *

Когато на разсъмване тръгнаха на път, Милва потегли най-отпред, спокойна и усмихната. А когато яздещият подир нея поет Лютичето започна да дрънка на лютнята, започна да подсвирква в такт.

Гералт и Регис затваряха процесията. След дълго мълчание вампирът погледна вещера и се усмихна с одобрение и учудване. Поклати глава. После измъкна от медицинската си торба малко шишенце от тъмно стъкло и го показа на Гералт. Усмихна се отново и запрати шишенцето в храстите.

Вещерът мълчеше.

* * *

Когато се спряха да напоят конете, Гералт отведе Регис настрани.

— Плановете се променят — съобщи той сухо. — Няма да минем през Исгит.

Вампирът помълча известно време, пронизвайки го с черните си очи. После каза:

— Ако не знаех, че като вещер те е страх само от реални заплахи, щях да си помисля, че си взел на сериозно дрънканиците на ненормалното девойче.

— Но знаеш, така че помисли логично.

— Наистина. Но искам да обърна вниманието ти върху следното: първо, състоянието на Милва не е болест и не е дефект. Разбира се, девойката е длъжна да се грижи за себе си, но тя е напълно здрава и разумна. Бих казал даже — твърде разумна. Хормоните…

— Остави менторския, снизходителен тон — прекъсна го Гералт. — Започва да ми действа на нервите.

— Това беше първият въпрос от двата, които исках да засегна — напомни му Регис. — А ето го и вторият: когато Милва забележи твоята прекалена загриженост и осъзнае, че се грижиш за нея като квачка за яйце, ще побеснее, а после ще последва стрес, който й е абсолютно противопоказен. Гералт, не искам да съм ментор. Искам да съм рационален.

Вещерът не отговори.

— Има и трети проблем — добави Регис, все още пронизвайки го с поглед. — Към Исгит ни тласка не ентусиазмът ни и жаждата ни за приключения, а необходимостта. Из хълмовете се носи войска, а ние трябва да се доберем до Каед Дху. Стори ми се, че това е спешно. Стори ми се, че за теб е важно колкото се може по-бързо да получиш информация и да хукнеш да спасяваш своята Цири.

— Важно е. — Гералт извърна поглед. — Много е важно. Искам да спася и да си върна Цири. Доскоро мислех, че на всяка цена. Но не. Не и на тази цена. Няма да заплатя тази цена и няма да поема този риск. Няма да минем през Исгит.

— Каква е алтернативата?

— Другият бряг на Яруга. Ще тръгнем срещу течението, далеч от тресавищата. Ще се прехвърлим отново през Яруга при Каед Дху. Ако е трудно, ще отидем при друидите само двамата. Аз ще преплувам, а ти ще прелетиш отгоре във вид на прилеп. Защо ме гледаш така? Нима това, че реките са прегради за вампирите, не е поредният мит? Или греша?

— Не грешиш. Но мога да летя само по пълнолуние.

— До пълнолунието има две седмици. Когато се доберем до нужното място, вече ще е почти пълнолуние.

— Гералт — каза вампирът, като продължаваше да не изпуска вещера от поглед, — ти си странен човек. Пояснявам — това не е в отрицателен смисъл. Е, добре. Отказваме се от Исгит, тъй като е опасен за жени в определени състояния. Ще се прехвърлим на другия бряг на Яруга, което според теб е по-безопасно.

— Умея да оценявам степента на риска.

— Не се съмнявам.

— Нито дума на Милва и останалите. Ако попитат, кажи, че това е част от плана ни.

— Разбира се. Започваме да търсим лодка.

* * *

Не се наложи да търсят дълго, а резултатът от издирванията надмина всички очаквания. Намериха не лодка, а голям сал-ферибот. Беше скрит сред върбите и умело замаскиран с клони и тръстика, но го издаде въжето, свързващо го със срещуположния бряг. Намери се и салджия. Когато ги видя, той бързо се шмугна в храстите, но Милва го забеляза и го измъкна за яката, като пътьом сплаши и помощника му, младеж с мощно телосложение и глуповато изражение. Салджията трепереше от страх, очите му шареха като двойка мишки из празен хамбар.

— На другия бряг? — изстена салджията, когато разбра какво се иска от него. — За нищо на света! Там е нилфгардска територия, а сега е военно време! Ако ни хванат, ще ни набият на кол! Няма да ви откарам там. Убийте ме, няма да ви откарам!

— Може да те убием — изскърца със зъби Милва. — А преди това може и да те пребием. Отвори си още веднъж устата — и ще видиш какво можем.

— Военното време — вампирът прободе с поглед салджията, — със сигурност не ти пречи на контрабандата, нали, добри човече? Затова ти е и салът, хитро разположен по-далеч от кралските и нилфгардските постове, нали? Хайде, изкарвай го в реката!

— Така ще е по-разумно — каза Кахир, поглаждайки дръжката на меча си. — Ако се почудиш още, ще се прехвърлим сами, без теб, после ще оставим сала там, и за да си го върнеш, ще се наложи да плуваш жабешката. А така ще преплуваш с нас и ще се върнеш. Един час ще береш страх, после ще забравиш за цялата история.

— А ако се противиш, тъпако — заплаши го отново Милва, — такъв бой ще ти хвърля, че ще ме помниш до зимата.

Изправен пред суровите, не подлежащи на обсъждане аргументи, салджията отстъпи, и скоро цялата дружина беше на сала. Някои коне, особено Плотка, се инатяха и не искаха да се качват, но салджията и глуповатият му помощник явно се бяха сблъсквали с подобна ситуация неведнъж — това си пролича по ловкостта, с която се справиха с упоритите коне. Глупчото гигант завъртя сала с помощта на кормилото и пътуването им през реката започна.

Когато изплуваха в открити води и ги подхвана вятърът, настроението им се подобри. Прехвърлянето през Яруга беше нещо ново, нов етап, свидетелстващ за напредването в придвижването им. Пред тях беше нилфгардският бряг, границата. Изведнъж всички се оживиха. Това се предаде дори на глуповатия помощник на салджията, който изведнъж започна да си подсвирква някаква идиотска мелодия. Гералт също усещаше някаква странна еуфория, сякаш от елшака на другия бряг всеки момент щеше да надникне Цири и да извика радостно, когато го види.

Вместо Цири извика салджията. И то съвсем не радостно.

— Богове! Свършено е с нас!

Гералт погледна накъдето сочеше салджията и изруга. Между елхите на високия бряг заблестяха доспехи, затропаха копита. След миг целият пристан на брега почерня от конници.

— Черни! — извика салджията, пребледнявайки и отпускайки кормилото. — Нилфгардци! Смърт! Спасете ни, богове!

— Дръж конете, Лютиче! — извика Милва, опитвайки с една ръка да извади лъка си от калъфа му. — Дръж конете!

— Тези май не са имперски войски — каза Кахир. — Струва ми се…

Гласът му беше заглушен от виковете на конниците на пристана. И викът на салджията. Глуповатият помощник реагира на вика, като взе брадвата, замахна и с всичка сила я стовари върху въжето. Салджията му помогна с втора брадва. Конниците на пристана видяха това и започнаха да крещят още повече. Няколко души наскачаха във водата. Едни от тях хванаха въжето, други заплуваха към сала.

— Оставете въжето! — развика се Лютичето. — Това не са нилфгардци! Не го сечете…

Но беше твърде късно. Скъсаното въже тежко изпляска във водата, салът се завъртя и течението го подхвана. Конниците на брега нададоха ужасен рев.

— Лютичето е прав — каза навъсено Кахир. — Това не са имперски войски. На нилфгардския бряг са, но не са нилфгардци.

— Разбира се, че не са! — закрещя Лютичето. — Разпознах знаците! Орли и ромбове! Емблемата на Лирия! Това са лирийски гериласи! Хей, хора…

— Скрий се зад борда, глупако!

Поетът, както винаги, вместо да послуша какво му се казва, пожела да узнае каква е работата. И в този момент във въздуха засвистяха стрели. Част от тях с тракане се врязаха в борда на сала, други прелетяха отгоре и паднаха във водата. Две стрели летяха право към Лютичето, но вещерът, вече извадил меча си, скочи и с бързи удари ги отби.

— Велико Слънце! — ахна Кахир. — Отби ги… Отби две стрели! Невероятно! Никога не съм виждал подобно нещо!

— Няма и да видиш! За пръв път в живота си успявам да направя това! Скрийте се зад борда!

Но войниците от пристана прекратиха обстрела, виждайки, че течението носи сала право към техния бряг. Водата се запени от вкарвани в реката коне. Пристанът се изпълни от нови конници. Бяха поне двеста.

— Помагайте! — закрещя салджията. — Хващайте прътовете, благородни господа! Носим се право към брега!

Разбраха веднага какво трябва да направят, а прътовете, за щастие, бяха достатъчно. Регис и Лютичето държаха конете, а Милва, Кахир и вещерът помагаха на салджията и глуповатия му помощник. Салът, оттласнат с пет пръти едновременно, се обърна и увеличи скоростта си, явно насочвайки се към средата на реката. Войниците на брега отново нададоха викове и се хванаха за лъковете. Изсвистяха няколко стрели, един от конете зацвили диво. За щастие подхванатият от течението сал плуваше бързо и се отдалечаваше все повече и повече от брега и от обсега на лъковете.

Вече бяха на средата на реката. Салът се люлееше. Конете пристъпваха и цвилеха, изтръгваха се от вкопчилите се в поводите им Регис и Лютичето. Конниците на брега ревяха и им се заканваха с юмруци. Гералт изведнъж забеляза сред тях ездач на бял кон, който размахваше меч и като че ли раздаваше заповеди. След минута кавалкадата отстъпи към гората и се понесе в галоп по ръба на високия бряг. В крайбрежния храсталак проблясваха ризници.

— Няма да изостанат — изстена салджията. — Знаят, че след завоя течението отново ще ни понесе към техния бряг… Дръжте прътовете готови, господа! Когато ни обърне към десния бряг, трябва да помогнем на лодката да преодолее течението и да акостираме. Иначе лошо ни се пише!

Салът плуваше, леко отклонявайки се към десния бряг, към висок склон, обрасъл с борове. Левият бряг, от който сега се отдалечаваха, стана плосък, с вдаден в реката полукръгъл пясъчен насип. На насипа в галоп излизаха конници и със засилка скачаха във водата. До насипа явно имаше плитчина и конниците навлизаха доста в реката, преди водата да стигне до коремите на конете.

— Ще се приближат на един изстрел разстояние! — прецени мрачно Милва. — Скрийте се.

Отново засвистяха стрели, някои от които се забиха в дъските. Но отбиващото се от плитчината течение бързо понесе сала към остър завой при десния бряг.

— Сега за прътовете! — извика уплашеният салджия. — По-живо, да акостираме, докато не ни е прихванал бързеят!

Но се оказа, че това не е толкова лесно. Течението беше бързо, водата — дълбока, а салът — голям, тежък и трудноподвижен. Отначало изобщо не реагираше на усилията им, докато прътовете не се опряха в дъното. Вече изглеждаше, че усилията им ще имат резултат, когато Милва изведнъж пусна пръта и безмълвно посочи към десния бряг.

— Този път… — Кахир избърса потта от челото си. — Това вече със сигурност са нилфгардци.

Гералт също виждаше, че е така. Конниците, появили се неочаквано на десния бряг, имаха черни и зелени наметала, а конете им бяха с характерните за нилфгардците юзди: Конниците бяха поне стотина.

— Е, сега вече наистина край… — застена салджията. — Майчице, това са Черни!

— За прътовете! — извика вещерът. — За прътовете, и по-бързо! Да се отдалечим от брега!

Задачата отново не се оказа лека. Течението при десния бряг беше силно, салът се носеше под високия склон, над който вече се чуваха виковете на нилфгардците. Когато след минута натискащият пръта Гералт вдигна глава, видя над себе си борови клони. Една изстреляна от върха на склона стрела се заби отвесно в палубата, на две крачки от него. Втората, носеща се към Кахир, той отби с удар на меча.

Милва, Кахир, салджията и помощникът му се отблъсваха вече не от дъното, а от десния бряг, от склона. Гералт захвърли меча, хвана пръта и им помогна, а салът отново започна да се отклонява към средата на течението. Но все още бяха в опасна близост до десния бряг, а по него препускаха преследвачите им. Не бяха успели да се отдалечат много, когато склонът свърши и на плоския, обрасъл с тръстика бряг изскочиха нилфгардците. Във въздуха запяха перата на стрели.

— Скрийте се!

Помощник-салджията изведнъж изруга някак странно й пусна пръта си във водата. Гералт видя окървавения накрайник и четирицаловата стрела, стърчаща от гърба му. Дорестият кон на Кахир се изправи на задните си крака, зацвили, мятайки простреляната си шия, повали Лютичето й скочи зад борда: Останалите коне също цвилеха и се мятаха, салът се тресеше от ударите на копитата им.

— Дръжте конете! — извика вампирът. — Дръжте…

Изведнъж се сепна, падна по гръб на борда, надигна се в седнало положение и наведе глава. От гърдите му стърчеше стрела с черни пера.

Милва видя това. Тя изкрещя диво, хвана лъка, изсипа в краката си стрелите от колчана и започна да стреля. Бързо. Стрела след стрела. Нито една не пропусна целта си.

На брега закипя. Нилфгардците отстъпваха към гората, оставяйки сред тръстиките ранените и убитите. След като се укриха в гората, продължаваха да стрелят, но стрелите вече едва достигаха сала — бързото течение го носеше към средата на реката. Разстоянието беше твърде голямо за нилфгардските лъкове. Но не и за лъка на Милва.

Сред нилфгардците изведнъж се появи офицер с черно наметало, с шлем, на който бяха разперени черни криле. Той крещеше и размахваше боздугана си, сочейки надолу по течението на реката. Милва се разкрачи, вдигна тетивата към крайчеца на устата си и бързо се прицели. Стрелата изсвистя във въздуха, офицерът се изви назад в седлото и увисна в ръцете на подхваналите го войници. Милва отново опъна тетивата и я пусна. Един от придържащите офицера нилфгардци извика сърцераздирателно и се строполи от седлото. Останалите се скриха в гората.

— Майсторски изстрели — обади се спокойно Регис иззад гърба на вещера. — Но по-добре хващай пръта. Все още сме твърде близо до брега, а течението ни носи към плитчина.

Стрелкинята и Гералт се обърнаха.

— Ти си жив? — попитаха те в един глас.

— А вие да не мислехте — вампирът посочи стрелата с черни пера, — че някакво парченце от кол може да ми навреди?

Нямаше време да се чудят. Салът отново се завъртя и заплува по течението. Но на завоя на реката отново имаше пясъчен нанос и плитчина, а на брега стана черно от нилфгардци. Някои влизаха във водата и вдигаха лъковете си. Всички, включително и Лютичето, хванаха прътовете. Скоро прътовете спряха да достигат дъното — течението беше отнесло сала в дълбокото.

— Добре — въздъхна Милва, оставяйки пръта. — Сега вече няма да ни достигнат…

— Един достигна до плитчината! — извика Лютичето. — Готви се да стреля! Скрийте се!

— Няма да уцели — студено прецени обстановката Милва.

Стрелата плесна във водата, на два сажена от сала.

— Отново се прицелва! — извика трубадурът, поглеждайки иззад борда. — Внимание!

— Няма да уцели — повтори Милва, намествайки предпазителя на левия си лакът. — Лъкът му е добър, но от него не става стрелец. Много се горещи. След изстрела скача и се тресе като жена, на която й пълзи охлюв по задника. Дръжте конете, да не ме съборят.

Този път нилфгардецът стреля твърде високо. Стрелата изсвистя над сала. Милва вдигна лъка, разкрачи се, бързо опъна тетивата до бузата си и я пусна нежно, без изобщо да променя позата си. Нилфгардецът рухна във водата като поразен от мълния, течението го понесе. Черното му наметало се изду като мехур.

— Така се прави. — Милва отпусна лъка. — Само че на този му е късно да се учи.

— Останалите идват подир нас. — Кахир посочи десния бряг. — И се обзалагам, че няма да прекратят преследването. Не и след като Милва простреля офицера им. Реката се вие, на следващия завой течението отново ще ни приближи към техния бряг. Те знаят това и ще ни чакат…

— Сега имаме друг проблем — каза салджията, надигайки се от трупа на помощника си. — Сега течението ни носи право към левия бряг. О, богове, обстрелват ни от две посоки… И всичко е заради вас, господа! Тази кръв ще тежи на вашата съвест…

— Затваряй си устата и се хващай за пръта!

На левия, плоския бряг, сега вече се тълпяха, крещяха и размахваха ръце конниците, в които Лютичето беше разпознал лирийски партизани. Гералт отново забеляза белия конник. Не беше сигурен, но му се стори, че това е жена. Светлокоса жена с ризница, но без шлем.

— Какво крещят? — наостри уши Лютичето. — Май нещо за някаква кралица?

Виковете на левия бряг се усилиха. Започна да се чува звънтенето на метал.

— Това е битка — оцени бързо Кахир. — Погледнете. От гората излизат имперски войски. Нордлингите са бягали от тях. А сега са в капан.

— Изходът от капана — Гералт се изплю във водата — е бил салът. Те, изглежда, са искали да спасят поне кралицата си и главните си военачалници, като ги прехвърлят на другия бряг. А ние им откраднахме сала. Ах, не ни обичат сега, не ни обичат…

— А би трябвало — каза Лютичето. — Салът нямаше да спаси никого, а щеше да ги отнесе направо в ръцете на нилфгардците от десния бряг. Ние също трябва да избягваме десния бряг. С лирийците може да се опитаме да се договорим, но Черните ще ни избият безмилостно…

— Носи ни все по-бързо — подхвърли Милва, като се изплю във водата и се загледа надолу. — А дълбочината е средна. Сега и едните и другите могат да ни целунат задниците. Завоите тук не са големи, бреговете са равни и са обрасли с върби. Плуваме надолу по течението на Яруга, няма да ни настигнат. Бързо ще им омръзне.

— Глупости — изстена салджията. — Пред нас е Червената биндуга[72]… Там има мост. И плитчина. Салът ще затъне. Ако ни изпреварят, ще ни чакат там…

— Нордлингите няма да ни изпреварят. — Регис посочи левия бряг. — Имат си собствени проблеми.

Наистина, на десния бряг се водеше ожесточена битка. Центърът й беше в гората и това си личеше по бойните викове, но на много места черните и разноцветните конници се биеха с мечове в крайбрежната вода, труповете с плясък падаха в реката. Шумът и звънтенето на метал постепенно утихваха, салът величествено, но и доста бързо се носеше надолу по течението.

В храсталака на брега вече не се виждаха брони, не се чуваха звуците на преследване. Гералт беше започнал да се надява, че всичко ще свърши по добър за тях начин, но в този момент видя дървения мост, свързващ двата бряга. Реката под моста беше накъсана от островчета, на най-големия от които се издигаше една от опорите на моста.

— Там навсякъде е плитко — въздъхна салджията. — Само по средата може да се преплува, вдясно от острова. Течението ни носи натам, хващайте прътовете, може да са ни от полза, ако заседнем.

— На моста има войници. — Кахир заслони очите си с длан. — На моста и на биндугата.

Вече всички виждаха тези войници. И всички видяха как от гората зад биндугата изведнъж изскочиха конници с черни и зелени наметала, които нападнаха войниците на моста. Вече можеше да се чуе тътенът на битката.

— Нилфгардци — отбеляза сухо Кахир. — Тези, които ни преследваха. Значи на моста са нордлинги…

— За прътовете! — извика салджията. — Докато се бият, можем да се промъкнем!

Не се промъкнаха. Вече бяха съвсем близо до моста, когато той затрещя от стъпките на бягащи войници. Върху ризниците на войниците имаше бели наметки, украсени с червени ромбове. Повечето носеха арбалети, които сега бяха облегнати на перилата на моста и насочени към приближаващия се сал.

— Не стреляйте, момчета! — закрещя с цяло гърло Лютичето. — Не стреляйте! Ние сме свои.

Войниците не го чуха. Или не искаха да го чуят.

Залпът от арбалетите се оказа с трагични последствия. Една от стрелите прониза салджията, все още опитващ се да управлява сала с помощта на пръта си. Кахир, Милва и Регис своевременно бяха успели да се скрият зад борда. Гералт сграбчи меча си и отби една от стрелите, но те бяха много. Лютичето, който все още крещеше и размахваше ръце, като по чудо не беше уцелен. Но градушката от стрели предизвика истинска касапница сред конете. Резервният сивушко, уцелен от три стрели, рухна на колене. В гърчове падна и враният кон на Милва, строполи се и дорестият жребец на Регис. Улучената в задницата Плотка се изправи на задните си крака и падна зад борда.

— Не стреляйте! — крещеше Лютичето. — Ние сме свои!

Този път го чуха.

Носеният от течението сал със скърцане се вряза в една от плитчините и застина. Всички наскачаха на островчетата или във водата, предпазвайки се от копитата на хвърлящите къчове и мъчещи се в агония коне. Милва беше последна, защото движенията й изведнъж станаха някак странно бавни. „Уцелили са я със стрела“ — помисли си Гералт, виждайки как тя тромаво се прехвърли през борда и падна върху пясъка. Той скочи към нея, но вампирът го изпревари.

— Нещо се скъса в мен — изрече девойката много бавно и много неестествено. А после притисна ръце към слабините си. Гералт видя как крачолите на вълнените й панталони почервеняват от кръв.

— Сипи ми това върху ръцете. — Регис му подаде извадено от торбата му шишенце. — Сипи ми това върху ръцете, бързо!

— Какво й е?

— Помята. Дай ми нож, трябва да разрежа дрехите й. И се отдръпни.

— Не — каза Милва. — Искам да остане.

По бузата й потече сълза.

Мостът над тях трещеше от войнишки ботуши.

— Гералт! — крещеше Лютичето.

Когато вещерът видя какво прави вампирът с Милва, смутено се извърна. Забеляза как по моста се носят войници с бели наметки. От десния бряг, откъм биндугата, все още се чуваха крясъци.

— Бягат! — въздъхна Лютичето, хващайки вещера за ръкава. — Нилфгардците вече са на дясното предмостие! Там все още се води бой, но повечето войници бягат към левия бряг! Чуваш ли? Ние също трябва да бягаме!

— Не можем — стисна зъби вещерът. — Милва пометна. Няма да може да ходи.

Лютичето изруга.

— Значи трябва да я носим — отвърна той. — Това е единствената възможност.

— Не е единствената — каза Кахир. — Гералт, на моста!

— Защо?

— Да спрем бягството. Ако нордлингите удържат поне за малко десния подстъп към моста, може би ще ни се удаде да се измъкнем на левия бряг.

— Как смяташ да спреш бягството?

— Вече съм командвал войски. Хайде — по опората и на моста!

На моста Кахир веднага демонстрира, че наистина има опит и умее да прекратява паниката сред войниците.

— Накъде, кучи синове? Накъде, помияри! — викаше той, подкрепяйки всеки вик с юмручен удар, повалящ тичащите по моста. — Стой! Стойте, проклети негодници!

Някои от бягащите — далеч не всички — се спираха, изумени от крясъците и от проблясването на меча, който развърташе Кахир. Други се опитваха да се промъкнат зад гърба му. Но Гералт също извади меча си и се включи в операцията.

— Къде! — изкрещя той, спирайки с мощен удар един от бягащите. — Къде? Стой! Обръщай се!

— Нилфгард, господине! — извика войникът. — Там е касапница! Пуснете ме!

— Страхливци! — изкрещя качващият се на моста Лютичето с такъв глас, какъвто Гералт изобщо не беше очаквал от него. — Проклети страхливци! Заешки сърца! Бягате, спасявате си кожите? За да изживеете живота си в срам, подлеци!

— По-силни са, господин рицарю, няма да издържим!

— Стотникът е убит… — простена друг. — Десетниците избягаха. Смъртта идва!

— Трябва да се спасяваме!

— Вашите другари — извика Кахир, размахвайки меча — продължават да се бият на предмостието и на биндугата. Всички на бой! Позор за този, който не им се притече на помощ! След мен!

— Лютиче — прошепна вещерът, — слез на острова. Заедно с Регис отнесете Милва на левия бряг. Е, какво стоиш?

— След мен, момчета! — крещеше Кахир, размахвайки меча. — Всички, които вярват в боговете — след мен! Към биндугата! Да ги избием!

Няколко войници подхванаха възгласите с различна степен на решителност. Някои от онези, които бяха избягали, се засрамиха и се върнаха, присъединявайки се към армията на моста. Армия, начело на която се бяха оказали един вещер и един нилфгардец.

Може би тази армия наистина щеше да се хвърли в боя, но в този момент към подходите на моста се втурнаха конници с черни наметала. Нилфгардците пробиха отбраната и нахлуха на моста, по дъските загърмяха подковите на конете им. Част от спрелите се войници отново хукнаха да бягат, друга част нерешително се спряха. Кахир изруга. На нилфгардски. Но никой, освен вещера, не обърна внимание на това.

— Когато започнеш нещо, трябва да го приключиш! — промърмори Гералт, стискайки меча си в ръка. — Да вървим към тях. Трябва да привлечем войниците да ни последват.

— Гералт. — Кахир се спря и го погледна неуверено. — Искаш аз… да убивам своите? Не мога…

— Майната й на тази война! — изскърца със зъби вещерът. — Но тук става въпрос за Милва. Ти се присъедини към дружината ни, сега решавай. Или идваш с мен, или заставаш на страната на онези с черните наметала. Решавай бързо!

— Идвам с теб.

И стана така, че един вещер и един съюзил се с него нилфгардец закрещяха диво, размахаха мечовете си и без да се замислят, се хвърлиха напред; двама спътници, двама приятели, двама съратници — хвърлиха се срещу общ враг, в неравен бой. И това беше общото им огнено кръщение. Кръщение чрез обща битка, ярост, безумие и смърт. Двамата приятели отиваха на смърт. Или поне така си мислеха. Защото нали не можеха да знаят, че няма да умрат в този ден, на този мост над река Яруга. Не знаеха, че им е предопределена друга смърт. На друго място и в друго време.

Нилфгардците имаха на ръкавите си сребърни бродерии, изобразяващи скорпиони. С няколко бързи удара на дългия си меч Кахир уби двама. Гералт съсече други двама със сихила. После скочи на перилото на моста, затича се по него и нападна останалите. Той беше вещер, за него беше дребна работа да запази равновесие, но акробатичният му номер смая нилфгардците и ги завари неподготвени. Те така си и умряха, неуспели да се съвземат от изумлението; изкования от джуджетата меч разсече ризниците им, сякаш са от вълна. Кръвта плисна върху протритите дъски на моста.

Когато видя бойното предимство на предводителите си, отбраняващата моста армия, сега вече увеличила количеството си, поде невъобразим рев, в който си пролича нарастващия й боен дух. И стана така, че онези, които само допреди минута бяха паникьосани бегълци, сега се хвърлиха срещу нилфгардците като разярени вълци, сечейки наляво и надясно с мечовете и брадвите си, мушкайки с копията си, удряйки със сопите и алебардите си. Перилата се срутиха, конете започнаха да падат във водата заедно с черните си ездачи. Ревящата армия се изля на предмостието, продължавайки да тласка пред себе си Гералт и Кахир, случайните си командири, и да не им позволява да направят това, заради което бяха започнали цялата тази история. А те я бяха започнали заради едно-единствено нещо: колкото се може по-бързо да се измъкнат, да се върнат при Милва и да избягат заедно на левия бряг.

На биндугата също кипеше битка. Нилфгардците бяха обкръжили и отрязали от моста войниците, които не бяха избягали и яростно се отбраняваха зад барикада от кедрови и борови дънери. При вида на настъпващата помощ шепата защитници на барикадата нададоха радостен вик. Малко преждевременно. Плътният клин на лирийските войници помете нилфгардците от моста, но сега върху него се посипаха фланговите удари на имперската конница. Ако не беше барикадата и купчините дърва, пречещи и на бягството, и на атаките на кавалерията, пехотата щеше да бъде разбита мигновено. Притиснатите към куповете дърва войници започнаха яростна битка.

За Гералт това беше нещо ново, той не беше запознат с този вид тактически бой. Никаква фехтовка и никаква работа на краката, само хаотично сечене и непрестанни удари, сипещи се от всички страни… Но му помогна това, че той съвсем неочаквано и не напълно заслужено се беше озовал в ролята на командир и сега войниците се биеха за него, прикриваха фланговете му, пазеха му гърба, разчистваха пътя пред него, освобождаваха му място, за да може да замахва и да посича смъртоносно. Но блъсканицата се увеличаваше все повече и повече. Вещерът и армията му вече се биеха рамо до рамо с шепата окървавени и изтощени защитници на барикадата, които бяха предимно наемници-джуджета. Биеха се, обкръжени отвсякъде.

А после пламна огън.

Едната от страните на барикадата, намираща се между биндугата и моста, представляваше огромна купчина от сплетени сухи дърва и клони — непреодолимо препятствие за конете и пехотата. Но сега всичко това пламтеше — някой беше хвърлил там факла. Защитниците отстъпваха, прогонени от горещината и дима. Събрали се накуп, заслепени, пречейки си един на друг, те умираха един след друг под ударите на атакуващите нилфгардци.

Положението спаси Кахир. Благодарение на своя военен опит, той не беше позволил събралите се около него войници да бъдат обкръжени. Беше допуснал да го откъснат от групата на Гералт, но сега се връщаше. Дори се беше сдобил с кон с черен чул, и размахвайки меча си, удари нилфгардците по фланга. След него с див рев в образувалия се проход нахлуха войници с бели наметки с червени ромбове, въоръжени с алебарди и копия.

Гералт направи знака на Аард и удари по пламтящите клони. Не разчиташе на особен ефект, тъй като от няколко седмици не беше употребявал вещерски еликсири. Но все пак имаше резултат. Купчината се взриви и се разпадна, хвърляйки искри.

— След мен! — изрева той, съсичайки висок нилфгардец, катерещ се върху барикадата. — След мен! През огъня!

И тръгнаха, разхвърляйки с копията си все още горящата купчина, разхвърляйки нилфгардските коне с хванати с голи ръце главни. „Огнено кръщение — помисли си вещерът, който сечеше и парираше ударите като полудял. — Трябваше да премина през огъня заради Цири. А вървя през огъня в битка, която изобщо не ме касае. Която изобщо не разбирам. Огънят, който би трябвало да ме пречисти, просто изгаря косите и лицево ми.“

Кръвта, с която беше напръскан, съскаше и се изпаряваше.

— Напред, момчета! Кахир, при мен!

— Гералт! — Кахир помете от седлото му поредния нилфгардец. — Към моста! Пробий си път с твоите хора към моста! Ще организираме отбраната там.

Той не довърши, защото върху него в галоп налетя конник с черен нагръдник, без шлем, с развяващи се окървавени коси. Кахир парира удара на дългия му меч, но падна от вдигналия се на задните си крака кон. Нилфгардецът се наведе, за да го прикове към земята. Но не направи това, не нанесе удара си. Върху нараменника му гореше сребърен скорпион.

— Кахир! Кахир аеп Кеалах! — възкликна той смаяно.

— Мортесен… — В гласа на падналия на земята Кахир имаше не по-малко учудване.

Тичащият до Гералт наемник-джудже с покрита със сажди и обгоряла по краищата си бяла наметка с червени ромбове не се смая, а със замах заби пиката си в корема на нилфгардеца и със силен тласък го свали от седлото. Второ джудже скочи, стъпи с крак върху черния нагръдник на умиращия и заби копието си право в гърлото му. Нилфгардецът захриптя, избълва кръв и задраска с шпорите си по пясъка.

В този момент нещо твърдо и тежко удари вещера в кръста. Коленете му се подкосиха. Той падна, чувайки силен, тържествуващ рев. Видя как конниците с черни наметала се носят към гората. Чуваше как мостът гърми под копитата на носещи се от левия бряг конници, над които се развяваше знаме с орел, заобиколен от червени ромбове.

Така приключи за Гералт голямата битка за моста над Яруга, битка, на която впоследствие хрониките не отделиха нито ред, разбира се.

* * *

— Не се безпокойте, уважаеми господине — каза фелдшерът, опипвайки и оглеждайки гърба на вещера. — Мостът е унищожен. Не ни заплашва нападение от другия бряг. Вашите приятели и жената са в безопасност. Тя ваша съпруга ли е?

— Не.

— Ах, а аз си помислих… Винаги е страшно за бременни жени по време на война…

— Мълчете. Нито дума за това. Що за знамена са вашите?

— Не знаете ли за кого се бихте? Изумително, изумително… Това е армията на Лирия. Виждате ли лирийския черен орел и ривийските червени ромбове. Е, готово. Само един удар. Ще ви наболява малко кръстът — и това е. Нищо страшно. Ще оздравеете.

— Благодаря.

— Аз трябва да ви благодаря. Ако не бяхте удържали моста, нилфгардците щяха да ни избият до крак на онзи бряг, бяха ни притиснали към реката. Нямаше да успеем да се измъкнем… Спасихте кралицата! Е, всичко хубаво, господине. Ще тръгвам, че и други ранени се нуждаят от помощ.

— Благодаря.

Седеше на един дънер на биндугата, уморен, измъчен, безразличен към всичко. Сам. Кахир беше изчезнал някъде. Между двете части на разбития мост течаха златистозелените води на Яруга, проблясващи в лъчите на залязващото слънце.

— Това е той, милостива господарке. Позволете да ви помогна да слезете…

— Префтани.

Гералт вдигна глава при звука на крачки, тропането на подкови и скърцането на броня. Пред него стоеше жена с ризница, с много светли коси, като неговите собствени. В следващия момент осъзна, че косите не са руси, а са побелели, макар че върху лицето на жената нямаше забележими признаци на старост. Зрялост — да. Но не и старост.

Жената притискаше към устата си батистена кърпичка с дантелени ръбове. Кърпичката беше цялата в кръв.

— Станете, господине — прошепна на Гералт един от застаналите наблизо рицари. — И отдайте чест. Това е кралицата.

Вещерът стана. Поклони се, превъзмогвайки болката си в кръста.

— Ти ли удърфа мофта?

— Моля?

Жената махна кърпичката от устата си и изплю кръв. Няколко капчици попаднаха върху орнаментния й нагръдник.

— Нейно Величество Меве, кралицата на Лирия и Ривия — каза застаналият до жената рицар с виолетово наметало, — пита вие ли командвахте геройската отбрана на моста над Яруга?

— Май така се получи.

— Полуфило фе! — Кралицата се опита да се засмее, но нищо не излезе. Тя се намръщи, изруга неразбираемо и отново се изплю. Преди да успее да прикрие устата си с кърпичката, Гералт видя грозна рана, забеляза и липсата на няколко зъба.

— Да — каза тя иззад кърпичката, гледайки го в очите. — Някакъф куфи фин ме млафна прафо ф муфрата.

— Кралица Меве — съобщи високопарно човекът с виолетовото наметало — се биеше в първите редици, като мъж, като рицар, срещу превъзхождащите сили на нилфгардците. Тази рана боли, но не я обезобразява. А вие спасихте и нея, и нашия корпус. След като някакви изменници откраднаха сала, този мост остана единственото спасение за нас. А вие го отбранявахте геройски.

— Префтани, Одо. Как фе кафвате, герое?

— Аз ли?

— Разбира се, че вие. — Рицарят с виолетовото наметало го погледна страшно. — Какво ви е? Ранен ли сте? Контузен? В главата ли сте ранен?

— Не.

— Тогава отговаряйте, когато кралицата ви пита! Нали виждате, че е ранена в устата и й е трудно да говори!

— Префтани, Одо.

Виолетовият се поклони, след което погледна към Гералт.

— Името ви?

„Какво пък — помисли си той. — Писна ми от всичко това. Няма да лъжа.“

— Гералт.

— Гералт откъде?

— Отникъде.

— Не фте ли пофветен? — Меве отново украси пясъка под краката си с червени пръски слюнка, примесени с кръв.

— Моля? Не. Не съм посветен. Ваше Кралско Величество.

Меве извади меча си.

— На колене.

Той изпълни заповедта, като все така не можеше да повярва в случващото се. Мислеше си за Милва и за пътя, който избра за нея, след като се уплаши от тресавищата на Исгит.

Кралицата се обърна към виолетовия.

— Кафи ти думите. Аф нямам фъби.

— За безпримерно мъжество в битка за справедливо дело — провъзгласи тържествено виолетовият, — като доказателство за чест, доблест и вярност към короната, аз, Меве, по милостта на боговете кралица на Лирия и Ривия, възползвайки се от моето право и моята привилегия, те провъзгласявам за рицар. Служи ми вярно. Изтърпи този удар и нито един повече.

Гералт почувства върху рамото си лекия удар с плоската страна на меча. Погледна в светлозелените очи на кралицата. Меве изплю гъста червена слюнка, притисна кърпичката към лицето си и му намигна иззад дантелата.

Виолетовият се приближи към владетелката и започна да шепне нещо. Вещерът чу думите „именуване“, „ривийски ромбове“, „знаме“ и „чест“.

— Справедливо — кимна Меве. Тя говореше все по-ясно, превъзмогвайки болката си. — Ти отбраняваше моста заедно с бойците от Ривия, храбри Гералт Отникъде. Така фе полуфило, ха-ха. А на мен ми фе полуфи да ти дам това име: Гералт от Ривия. Ха-ха.

— Поклонете се, господин рицарю — прошепна виолетовият.

Посветеният в рицарство Гералт от Ривия се поклони толкова ниско, че кралица Меве, неговата сюзеренка, не можа да види усмивката му, горчивата усмивка, която той не успя да сдържи.

КУЛАТА НА ЛЯСТОВИЦАТА

(книга 6 от "Вещерът")

В нощ, тъмна като черно наметало,

достигнаха до Дун Дара, където

вещерката млада бе се скрила.

Обкръжиха селото изцяло.

В нощ, тъмна като черно наметало,

да я хванат искаха, но не успяха —

не беше още слънцето изгряло,

а трийсет трупа на пътя лежаха.

Песен за ужасното клане, станало в Дун Дара в нощта на Саовине.

Първа глава

— Мога да ти дам всичко, което пожелаеш — казала вълшебницата. Богатство, власт и скиптър, слава, дълъг и щастлив живот. Избирай.

— Не искам нито богатство, нито слава, власт или скиптър — отговорила вещерката. — Искам да имам кон, черен и бърз като нощен вихър. Искам да имам меч, блестящ и остър като лунен лъч. Искам да се нося в черна нощ на този черен кон из света, искам да поразявам Злото и Мрака с блестящия си меч. Това искам.

— Ще ти дам кон, черен като нощта и по-бърз от нощния вихър — обещала вълшебницата. — Ще ти дам и меч, по-ярък и по-остър от лунен лъч. Но ти искаш много, вещерке, и ще трябва и да платиш много.

— С какво? Та аз нямам нищо.

— С твоята кръв.

Флорънс Деланой, „Приказки и предания“

Всички добре знаят, че вселената, също както и животът, се движи в кръг. Кръг, върху който са отбелязани осем магически точки, образуващи годишния цикъл. Тези точки, разположени в кръга по двойки точно една срещу друга, са Imbaelk, или Поникване; Lammas, или Съзряване; Belleteyn, или Разцъфтяване; и Saovine, или Замиране. На този кръг са обозначени също така два пъти Solstycja[73], или точки на Слънцестоене — зимното, наречено Midinvaerne, и Midaete, лятното. Има също така й два пъти Ekwinikcja[74], или точки на Равноденствие — Birke, пролетното, и Velen, есенното. Тези дати разделят кръга на осем части — точно по същия начин се разделя годината в елфическия календар.

Акостиралите на плажовете в околностите на Яруга и Понтар хора донесли със себе си собствен календар, в основата на който било движението на луната. Този календар разделял годината на дванайсет месеца, определящи годишния цикъл на работа на земеделеца — от началото, от изработването на коловете през януари, до самия край, когато мразът сковава земята. Но въпреки че хората разделяли годината и отмервали датите по различен начин, те харесали елфическия кръг и осемте точки върху него. Заимствали от елфическия календар Имбаелк и Ламас, Саовине и Белетейн; двете слънцестоения и равноденствия станали важни празници и за хората, тържествени дати. Започнали да се открояват сред останалите дати толкова явно, колкото се откроява от останалите дървета някое, намиращо се насред ливадата.

Защото тези дати са магически.

За никого не е тайна, че по време на тези осем дни и нощи невероятно се усилва магическата аура. Никой не се учудва от магическите феномени и загадъчните явления, съпровождащи тези осем дати, и особено двукратните Еквинокции и Солтиции. Хората дотолкова вече са свикнали с тези феномени, че рядко някой се вълнува от тях.

Но тази година беше различно.

През тази година хората, както обикновено, отбелязаха есенната Еквинокция с тържествена семейна вечеря, на която на масата се слагаха колкото се може повече различни плодове от тазгодишната реколта, дори и някои да не бяха в големи количества. Така повеляваше обичаят. След като похапнаха и благодариха на Мелителе за урожая, хората отидоха да си легнат. И тогава започна ужасът.

Точно преди полунощ се разрази люта виелица, задуха ужасен вятър, в който, наред с шума от превиващи се почти до земята дървета, пращенето на стрехите и ударите на кепенците, се чуваха страховит вой и крясъци. Облаците в небето приемаха най-страховити форми, сред които най-често се повтаряха силуетите на носещи се в галоп коне и еднорози. Ураганът вилня почти час, а в настъпилата след него неочаквана тишина нощта оживя с трелите и пляскането на крилете на стотици козодои — тези тайнствени птици, които според мълвата се събират на ята над умиращи, за да пеят заупокойни песни. Този път хорът на козодоите беше толкова силен и гръмък, сякаш целият свят умираше. Козодоите пееха песента си с диви гласове, небосклонът се покриваше с облаци, остатъците от лунна светлина угасваха. Тогава заскимтя страховито и банши, предвестница на нечия скорошна и внезапна смърт, а през черното небе се понесе в галоп Дивия лов — шествие от огненооки призраци, яхнали скелетите на коне и шумно развяващи разкъсани наметала и знамена. Както и други години, Дивия лов събра своя урожай, но този път той беше толкова ужасен, какъвто хората не го бяха виждали от много години — само в Новиград повече от двайсет души изчезнаха безследно.

Когато Ловът си отиде и облаците се разсеяха, хората видяха луната — малка, както винаги по време на равноденствие. Но тази нощ имаше кървав цвят.

Обикновените хора имаха множество обяснения за феномена на Еквинокциите, които, между другото, се различаваха доста помежду си в зависимост от спецификата на регионалната демонология. Астролозите, друидите и магьосниците също си имаха свои обяснения, но в повечето случаи — погрешни, колкото да се отбие номерът. Малко, невероятно малко бяха хората, умеещи да свържат това явление с реалните факти.

На островите Скелиге, например, някои суеверни хора сметнаха шокиращите явления за предвестник на Tedd Deireadh, краят на света, предшестван от битката Ragh nar Roog, финалният сблъсък между Светлината и Мрака. Стремителният ураган, разтърсил острова в нощта на Есенното слънцестоене, беше сметнат от суеверните за вълна, задвижвана от носа на чудовищния, построен от ноктите на трупове дракар[75] на Наглфар от Морхог, предвождащ армия от призраци и демони на Хаоса. Но по-просветените или по-добре информирани хора свързваха безумието на небесата и морето със злата магьосница Йенефер и ужасната й смърт. Други — още по-добре информирани — виждаха в бушуващото море знак, че в този момент умира някой, в чиито вени тече кръвта на кралете на Скелиге и Цинтра.

Тази нощ на есенната Еквинокция беше нощ на кошмари и привидения, нощ на внезапни пробуждания върху смачканите и мокри от пот чаршафи. Виденията и събужданията не се разминаха дори и на най-светлите личности — в Нилфгард, Града на Златните кули, се събуди с вик император Емхир вар Емрейс. На Север, в Лан Ексетер, скочи от леглото си крал Естерад Тисен, събуждайки съпругата си, кралица Зулейка. В Третогор падна от леглото и сграбчи камата си супершпионинът Дийкстра, като при това събуди съпругата на министъра на финансите. В замъка Монтекалво скочи от чаршафите си от дамаска магьосницата Филипа Ейлхарт, но без да събуди съпругата на граф де Ноалие. Събудиха се — повече или по-малко внезапно — джуджето Ярпен Зигрин в Махакам, старият вещер Весемир в планинската крепост Каер Морхен, банковият служител Фабио Сахс в град Горс Велен, ярлът Крах ан Крайт на борда на дракара „Рингхорн“. Събуди се магьосницата Фрингила Виго в замъка Боклер, събуди се жрицата Сигрдрифа в храма на богинята Фрея на остров Хиндарсфял. В обсадената крепост Марибор се събуди Даниел Ечевери, граф на Гарамоне. Зивик, десетник от Кафявата рота, се събуди във форт Бан Глеан. Събуди се търговецът Доминик Бомбастус Хувенагел в градчето Клармон. И много, много други.

Но малцина бяха онези, които успяха да свържат тези явления и феномени с истински, конкретен факт. И с конкретна личност. Така се получи, че трима от тях прекараха нощта на есенната Еквинокция под един покрив. В храма на богинята Мелителе в Еландер.

* * *

— Козодои… — простена писарят Яре, вторачил се в тъмнината, спуснала се над храмовия парк. — Сигурно са хиляди, цели облаци… Врещят за нечия смърт… За нейната смърт… Тя умира…

— Не говори глупости! — Трис Мериголд се обърна рязко и вдигна юмрук — за момент изглеждаше, че ще удари или бутне момчето в гърдите. — Да не вярваш в глупави суеверия? Краят на септември е, козодоите се събират на групи, преди да отлетят. Напълно естествено е!

— Тя умира…

— Никой не умира! — извика магьосницата. — Никой, ясно ли ти е? Престани да плещиш глупости!

В коридора на библиотеката прииждаха послушнички, разбудени от нощната тревога. Лицата им бяха сериозни и бледи.

— Яре — Трис се успокои, сложи ръката си върху рамото на момчето и силно го стисна, — ти си единственият мъж в храма. Всички гледаме към теб, търсим в теб помощ и опора. Не можеш да си позволиш да се страхуваш, не можеш да си позволиш да се паникьосваш. Овладей се. Не ни разочаровай.

Яре въздъхна дълбоко, опитвайки се да успокои треперенето на ръцете и устните си.

— Това не е страх — прошепна той, отклонявайки поглед от очите на магьосницата. — Не се страхувам, тревожа се! За нея. Сънувах…

— Аз също сънувах — стисна устни Трис. — Сънували сме едно и също — аз, ти и Ненеке. Но за това — никому нито дума.

— Кръвта върху лицето й… Толкова много кръв…

— Помолих те да мълчиш. Ненеке идва.

Върховната жрица се приближи към тях. Лицето й беше уморено. Отговори на безмълвния въпрос на Трис с поклащане на главата. Забеляза, че Яре се готви да каже нещо, и го изпревари:

— За съжаление — нищо. При минаването на Дивия лов над храма са се събудили почти всички, но никой не е имал видения. Иди да спиш, момче, няма какво да правиш тук. Момичета, по спалните помещения!

Тя потърка с две ръце очите и главата си.

— Ех… Еквинокция! Проклета нощ… Лягай си, Трис. Нищо не можем да направим.

— Безпомощността ме довежда до безумие — стисна юмруци магьосницата. — При мисълта, че тя някъде там страда, че кръвта й изтича, че е в опасност… Проклятие, само ако знаех какво да направя!

Ненеке, върховната жрица в храма на Мелителе, се извърна:

— А опита ли да се помолиш?

* * *

На юг, далеч отвъд планините Амел, в Ебинг, в района на име Переплут, в обширните мочурища, прорязани от реките Велда, Лете и Арете, на място, отдалечено на осемстотин мили гарванов полет по права линия, старият отшелник Висогота внезапно се събуди на зазоряване от кошмар. Изобщо не можа да си спомни какво е сънувал, но от вълнение не можа да заспи отново.

— Студено, студено, студено, бррр — мърмореше си Висогота, крачейки на пътечката сред тръстиките. — Студено, студено, бррр.

Поредната мрежа беше празна. Нито една ондатра. Изключително неуспешен лов. Висогота изчисти мрежата от калта и тревата, шепнейки проклятия и подсмърчайки с премръзналия си нос.

— Студено, бррр, ху-ха — бърбореше той, вървейки към началото на блатото. — А все още е септември! Минали са само четири дни от Еквинокцията! Откакто съм жив, не е имало такива студове в края на септември. А аз живея вече доста дълго!

Поредната — вече предпоследна — мрежа също беше празна. На Висогота вече дори не му се ругаеше.

— Определено става все по-студено всяка следваща година — мърмореше си той, докато вървеше. — А сега изглежда, че ефектът на застудяването рязко се засилва. Е, елфите са предвидили това отдавна, но кой вярва на предсказанията на елфите?

Над главата на стареца запърхаха криле, понесоха се сиви, невероятно бързи сенки. Мъглата над тресавището отново се изпълни с дивите, накъсани трели на козодоите и бързото плющене на криле. Висогота не обръщаше внимание на птиците. Той не беше суеверен, а над блатата винаги имаше много козодои, особено на разсъмване — тогава летяха толкова нагъсто, че го беше страх да не го закачат за главата. Е, невинаги бяха толкова много като днес, и може би песента им невинаги беше толкова страховита… От друга страна, в последно време природата си правеше странни шеги, редяха се куриоз след куриоз, всеки следващ по-куриозен от предишния.

Висогота тъкмо измъкваше от водата последната — също празна — мрежа, когато чу цвилене на кон. Козодоите внезапно млъкнаха, като по команда.

В блатата Переплут имаше островчета — сухи, високо разположени места, обрасли с черни брези, елхи, дрян и трънаци. Повечето островчета бяха обградени толкова плътно от тресавищата, че беше абсолютно невъзможно дотам да се добере кон или ездач, който не познава добре пътечките. И все пак цвиленето — Висогота отново го чу — идваше точно от такова островче.

Любопитството надделя над предпазливостта.

Висогота не разбираше много от коне и техните породи, но беше естет, способен да разпознае и оцени красотата. А открояващият се на фона на брезите вран кон с козина, блестяща като антрацит, беше невероятно красив. Толкова красив, че изглеждаше нереален.

Обаче беше реален. И съвсем реално беше попаднал в капан, заплел юздите си в кървавочервените клони на дряна. Когато Висогота се приближи, конят прибра ушите си и удари с копито така, че земята се разтресе, дръпна красивата си глава и се извърна. Сега си личеше, че това е кобила. Виждаше се й още нещо. Нещо, от което сърцето на Висогота се разтуптя диво, и сякаш невидими клещи стиснаха гърлото му.

Зад коня, в една плитка яма, лежеше труп.

Висогота хвърли чувала си на земята. И се засрами от първата си мисъл — да се обърне и да си плюе на петите. Приближи се, запазвайки бдителност, защото враната кобила пристъпи на място, прибра уши, озъби се в мундщука и сякаш само чакаше удобен случай да го ухапе или изрита.

Трупът беше на юноша. Той лежеше по очи, с една ръка, притисната към тялото, а другата — разперена встрани, с пръсти, впити в пясъка. Момчето носеше велурена салтамарка, тесни кожени панталони и високи до коленете меки елфически ботуши с катарами.

Висогота се наведе, и в този момент трупът гръмко изстена. Враната кобила изцвили протяжно и удари с копита земята.

Отшелникът се отпусна на колене, внимателно преобърна ранения. Неволно отдръпна глава и изсумтя при вида на чудовищната маска от мръсотия и засъхнала кръв върху лицето на момчето. Висогота внимателно събра мъха, листата и пясъка от покритите със слуз и слюнка устни, опита се да отлепи от бузата сплъстените коси, залепнали от кръвта. Раненият застена приглушено и се разтрепери. Висогота най-накрая отлепи косата от лицето му.

— Момиче — каза той високо, неспособен да повярва на видяното. — Това е момиче.

* * *

Ако в този ден някой беше успял да се промъкне тихо и незабележимо до забутаната сред тресавищата къщурка с порутена и обрасла с мъх, стряха, ако беше погледнал през процепите в капаците на прозорците, щеше да види в оскъдно осветената с лоена свещ вътрешност девойка с глава, плътно омотана с бинтове, лежаща почти мъртвешки неподвижно върху застлан с кожи одър. Би видял и старец с бяла клиновидна брада и дълги бели коси, падащи върху раменете му изпод голяма плешивина, започваща от високо, издълбано от бръчки чело. Щеше да забележи и как старецът пали още една свещ, как слага на масата пясъчен часовник, как наостря перото си, как се навежда над пергамента. Как се замисля и си мърмори нещо под носа, без да изпуска от поглед лежащата върху одъра девойка.

Но подобно нещо беше невъзможно. Никой не можеше да види тези неща. Колибата на отшелника Висогота беше добре скрита в тресавището, във вечно покрит с мъгла пущинак, където никой не се осмеляваше да броди.

* * *

— Да запишем следното — Висогота потопи перото в мастилото: — Изминаха три часа от операцията. Диагноза: vulnus inciswum, порезна рана, нанесена с голяма сила от неизвестен остър предмет, вероятно с изкривено острие. Раната обхваща лявата част на лицето, започва под очната кухина, пресича бузата и стига до челюстта, в района на ухото. Най-дълбоката, почти стигаща до надкостницата част от раната е малко под очната кухина, при костта на скулата. Предполагаемо време от момента на раняването до първата превръзка — десет часа.

Перото заскърца по пергамента, но това скърцане продължи само няколко секунди. И няколко реда. Висогота не смяташе за необходимо да записва всичко, което си говореше.

— Връщайки се към превръзката на раната, да запишем следното — продължи след малко старецът, гледайки в трепкащото огънче на свещта: — Махнах от раната няколко кичура коса и съсиреците, разбира се. Промих я с екстракт от върбова кора. Отстраних мръсотията и външните тела. Направих шевове с коноп. Трябва да отбележа, че не разполагах с друг вид нишки. Използвах компрес от арника и муселинова превръзка.

През средата на стаята притича мишле. Висогота му хвърли залък хляб. Девойката върху одъра дишаше неспокойно, стенеше в съня си.

* * *

— Осми час след операцията. Състоянието на болната е без промяна. Състоянието на лекаря — тоест моето — се е подобрило, защото подремнах малко… Мога да продължа със записките. Защото трябва да впиша малко информация за пациентката ми. За бъдещите поколения. В случай че някои от потомците ни се доберат до тези блата, преди всичко тук да изгние и да се разпадне на прах.

Висогота въздъхна тежко, потопи перото и го изтри от ръба на мастилницата.

— Що се отнася до пациентката, ще бъде записано следното — замърмори той: — Изглежда на около шестнайсет години, висока, сравнително слаба, но в никакъв случай не и мършава, няма признаци на недохранване. Мускулатурата и телосложението са типични по-скоро за млада елфка, но няма никакви признаци, че е метиска или квартеронка. Както е добре известно, ниският процент елфическа кръв може да не остави следи.

Висогота сякаш едва сега си спомни, че не е нанесъл върху листа нито една руна, нито една дума. Поднесе перото към пергамента, но мастилото вече беше изсъхнало. Старецът изобщо не се притесни от това.

— Да запишем също — продължи той, — че девойката никога не е раждала. Освен това върху тялото й няма никакви стари белези, рани, няма следи от онези, които оставят тежкият физически труд, нещастните случаи, бурният живот. Подчертавам: става въпрос за стари следи. Защото скорошните следи са в изобилие. Девойката е била бита. И то не от ръката на баща си. Вероятно е била и ритана.

Намерих върху тялото й и един доста странен белег… Хммм… Да запишем и това, за благото на науката… На слабините й, почти до венериния хълм, е татуирана червена роза.

Висогота огледа съсредоточено заострения връх на перото, после го потопи в мастилницата. Но този път не забрави с каква цел го е направил — бързо започна да покрива листа с равни редове от наклонени букви. Писа, докато перото не изсъхна.

— В безсъзнание говореше и крещеше — продължи той. — Акцентът и произношението й, ако се оставят настрана честите подмятания на непристойни думи от жаргона на престъпниците, не позволяват със сигурност да се определи родината й, но бих рискувал да изкажа твърдението, че е по-скоро от Север, отколкото от Юг. Някои думи…

Той отново заскърца с перото по пергамента, но това не продължи много дълго, даже беше твърде кратко, за да успее да запише всичко, което беше изрекъл преди това. После продължи монолога си от мястото, където го беше прекъснал.

— Някои думи, имена и названия, които девойката изрече в бълнуването си, трябва да се запомнят. И да се проучат. По всичко личи, че тази много необикновена личност е намерила пътя към колибата на стария Висогота…

Той помълча малко, заслушвайки се.

— Само дето се оказва — промърмори той, — че колибата на стария Висогота не е завършекът на пътя й.

* * *

Висогота се наведе над пергамента и дори поднесе перото към него, но не написа нищо, нито една руна. Хвърли перото на масата. Сумтя няколко минути, мърмореше ядосано, подсмърчаше. Погледна към одъра, вслушвайки се към идващите оттам звуци.

— Трябва да се констатира и запише — каза той с уморен глас, — че нещата никак не изглеждат добре. Всичките ми старания и лечението ми могат да се окажат напразни. Оказа се, че опасенията ми са основателни. Раната е инфектирана. Девойката има силна треска. Вече се появиха три от четирите признака за остър възпалителен процес. Rubor[76], calor[77] и tumor[78] — в момента си личат и визуално, и на допир. Когато отмине следоперационният шок, ще се прояви и четвъртият симптом — dolor[79].

Нека да запишем, че е минал половин век, откакто не съм практикувал медицина; чувствам как с годините паметта ми отслабва и ловкостта на пръстите ми намалява. Има много неща, които вече не умея; в момента не мога да направя кой знае какво. Цялата ми надежда е в защитните механизми на младия организъм.

* * *

— Дванайсети час след операцията. Както се очакваше, появи се четвъртият кардинален признак за инфекция: dolor. Болната крещи от болка, треската и треперенето се усилват. Нямам нищо, никакви медикаменти, които да й дам. Имам само малко датуров еликсир, но девойката е твърде слаба, за да издържи действието му. Имам и известно количество аконит, но аконитът със сигурност ще я убие.

* * *

— Петнайсети час след операцията. Съмва се. Болната е в безсъзнание. Треската и треперенето се усилват. Освен това се наблюдават силни спазми на лицевите мускули. Ако това е тетанус, свършено е с нея. Надявам се обаче, че това е само лицевият нерв… Или троичният нерв. Или и двата… В такъв случай девойката ще бъде обезобразена… Но ще живее.

Висогота погледна към пергамента, на който не видя нито една руна, нито една дума.

— При условие — изрече глухо той, — че няма инфекция.

* * *

— Двайсети час след операцията. Треската се засилва. Rubor, calor, tumor и dolor достигат, както ми се струва, критичната точка. Но девойката няма шанс да доживее дори до тази точка. Така че ще запиша… Аз, Висогота от Корво, не вярвам в съществуването на боговете. Но ако все пак случайно съществуват, нека да поемат опеката над това девойче. И да ми простят това, което направих… Ако направеното от мен се окаже грешка.

Висогота остави перото, потри подутите си и парещи клепачи и притисна длани към слепоочията си.

— Дадох й смес от датура и аконит — каза той глухо. — В близките часове ще се реши всичко…

* * *

Той не спеше, а само дремеше, когато от дрямката го изтръгнаха грохот и удар, съпроводени със стон. Стон по-скоро от ярост, отколкото от болка.

Навън се развиделяваше, през процепите в капаците на прозорците се процеждаше слаба светлина. Пясъкът в пясъчния часовник беше изтекъл, и то отдавна — Висогота, както винаги, беше забравил да го преобърне. Кандилото едва тлееше, рубиновата жар в огнището слабо осветяваше ъгъла на стаята. Старецът стана, отмести импровизираната завеса от одеяло, която отделяше одъра от останалата част на помещението, за да осигури спокойствие на болната.

Болната вече беше успяла да се надигне от пода, където току-що беше паднала, и сега седеше накрая на постелята си, опитвайки се да почеше лицето си, омотано с превръзки.

Висогота се изкашля.

— Помолих те да не ставаш. Твърде слаба си. Ако искаш нещо, повикай ме. Винаги съм наблизо.

— А аз точно това не искам, да си наблизо — каза тя тихо, почти шепнешком, но напълно разбираемо. — Искам да пишкам.

Когато той се върна, за да вземе нощното гърне, тя лежеше по гръб върху одъра и опипваше превръзката, притисната към бузата й с бинт, минаващ през чедото и шията. Когато след малко старецът се приближи отново към нея, тя не беше променила позата си.

— Четири денонощия? — попита тя, гледайки в тавана.

— Пет. След последния ни разговор мина още денонощие. През цялото време спа. Това е добре. Нуждаеш се от сън.

— Чувствам се по-добре.

— Радвам се да го чуя. Да сменим превръзката. Ще ти помогна да седнеш. Хвани ме за ръката.

Раната заздравяваше добре и не беше мокра. Този път почти не се наложи да се отлепва болезнено превръзката от струпея. Девойката внимателно докосна бузата си. Намръщи се. Висогота знаеше, че причината не е само в болката. Всеки път тя отново се убеждаваше в размерите на раната и осъзнаваше колко е сериозна. Убеждаваше се — ужасено, че онова, което е усещала по-рано с докосванията си, не е било предизвикан от треската кошмар.

— Имаш ли тук някакво огледало?

— Не — излъга той.

Тя го погледна, може би за пръв път абсолютно трезво.

— Толкова ли е зле? — попита, внимателно прокарвайки пръсти по шева.

— Раната е много широка — промърмори той, негодувайки против себе си, че е принуден да се обяснява и извинява пред девойката. — Лицето все още е много подпухнало. След няколко дни ще сваля шевовете, а дотогава ще те мажа с арника и екстракт от върбинка. Няма да ти омотавам цялата глава. Раната ти заздравява добре. Наистина добре.

Тя не отговори. Помръдна устни, раздвижи челюсти, намръщи се и изкриви лицето си, проверявайки какво позволява раната, и какво — не.

— Сварих бульон от гълъб. Ще хапнеш ли?

— Ще хапна. Само че сега ще опитам сама.

Тя яде дълго. Поднасяше дървената лъжица към устата си с такива усилия, сякаш тежеше два фунта. Но се справяше без помощта на Висогота, който я наблюдаваше с интерес. Висогота беше любознателен — и изгаряше от нетърпение. Знаеше, че едновременно с оздравяването на девойката ще започнат разговори, които могат да хвърлят светлина върху загадката. Знаеше това и не можеше да дочака този миг. Прекалено дълго беше живял сам в пустошта.

Девойката приключи с яденето и се облегна назад на възглавницата. Известно време гледа неподвижно в тавана, после леко обърна глава. Невероятно големите зелени очи — за пореден път забеляза Висогота — придаваха на лицето й невинно детско изражение, което обаче в настоящия момент си контрастираше със зловещо осакатената буза. На Висогота му беше познат този тип красота — едроокото вечно дете; лице, предизвикващо инстинктивна симпатия. Вечно момиче, дори когато отдавна е прехвърлило двайсетата или трийсетата година. Да, на Висогота му беше много добре познат този тип красота. Такава беше втората му съпруга. Такава беше и дъщеря му.

— Трябва да бягам оттук — изрече изведнъж девойката. — И то колкото се може по-бързо. Преследват ме. И ти знаеш това.

— Знам — кимна той. — Това бяха първите ти думи, които не бяха бълнуване. По-точно — едни от първите. Защото преди това ти попита за коня си и меча си. Точно в такава последователност. Когато те уверих, че и конят, и мечът са на сигурно място, ти ме заподозря в съучастие на някакъв Бонхарт и реши, че не те лекувам, а те подлагам на изтезания. Когато не без усилие те отървах от това заблуждение, ти се представи като Фалка и ми благодари за спасението.

— Това е добре — отвърна тя и извърна глава, сякаш се боеше да го погледне в очите. — Добре е, че не съм забравила да ти благодаря. Помня всичко случило се като през мъгла. Не знам кое е било наяве, и кое — насън. Боях се, че не съм ти благодарила. И не се казвам Фалка.

— И това го научих, макар и случайно. Ти бълнуваше.

— Аз съм бегълка — каза тя, без да се обръща. — Преследвана. Опасно е да ме укриваш. Опасно е да знаеш как се казвам в действителност. Трябва да се кача на седлото и да се омитам, докато не са ме проследили дотук…

— Преди малко имаше трудности със сядането върху гърнето — каза меко той. — Не мога да си те представя как сядаш на коня. Но те уверявам, че тук е безопасно. Никой няма да те намери тук.

— Със сигурност ме преследват. Вървят по следите ми, душат наоколо…

— Успокой се. Всеки ден вали, невъзможно е да се намерят следите. А ти си на безлюдно място, в пущината. В дома на отшелник, който се е откъснал от света. По такъв начин, че на света също не му е лесно да го намери. Впрочем, ако искаш, мога да намеря начин да предам вест от теб на родителите ти или на приятелите ти.

— Ти дори не знаеш коя съм аз…

— Ти си ранена девойка — прекъсна я той. — Бягаш от някого, който е готов без колебание да рани девойка. Искаш ли да съобщя на някого за теб?

— Няма на кого — отговори тя след малко, а Висогота долови как се е променил гласът й. — Приятелите ми не са живи. Нито един от тях.

Той не се обади.

— Аз съм смъртта — продължи тя със странен глас. — Всеки, който се сблъска с мен, умира.

— Не всеки — възрази той, взирайки се в нея внимателно. — Не и Бонхарт, чието име крещиш в бълнуванията си, този, от когото се готвиш да избягаш сега. Сблъсъкът помежду ви е навредил повече на теб, отколкото на него. Той ли… те рани в лицето?

— Не. — Тя стисна устни, за да приглуши стон или проклятие. — В лицето ме рани Кукумявката. Стефан Скелен. А Бонхарт… Бонхарт ме рани много по-силно. По-дълбоко. И за това ли говорих в треската си?

— Успокой се. Отслабнала си, трябва да избягваш силното вълнение.

— Казвам се Цири.

— Ще ти направя компрес от арника, Цири.

— Почакай… за момент. Дай ми някакво огледало.

— Казах ти…

— Моля те!

Висогота реши, че не си струва да отлага повече. Донесе й дори лампа. За да види по-добре какво са направили с лицето й.

— Е, да — каза тя с променен, треперещ глас. — Е, да. Както и очаквах. Почти както очаквах.

Той излезе, дърпайки завесата след себе си.

Тя се стараеше да ридае тихо, така че той да не може да я чуе. Много се стараеше.

* * *

На следващия ден Висогота свали половината от шевовете й. Цири опипа бузата си, изсъска като змия, оплаквайки се от силна болка в ухото и голяма чувствителност на шията около челюстта. Но все пак стана, облече се и излезе навън. Висогота не се възпротиви. Съпроводи я. Нямаше нужда да й помага или да я придържа. Тя беше здрава и много по-силна, отколкото можеше да се предположи.

Залитна само докато излизаше и се облегна на касата на врата.

— Ама че… — Тя се задави при вдишването. — Ама че студ! Мраз, нали? Зима ли е вече? Колко време съм прекарала тук? Колко седмици?

— Точно шест дни. Сега е пети октомври. Но се очертава много студен октомври.

— Пети октомври? — Тя се намръщи и изсъска от болка. — Как така? Две седмици…

— Какво? Какви две седмици?

— Няма значение — сви рамене тя. — Може и да бъркам нещо… А може и да не бъркам. Кажи ми, какво смърди толкова ужасно?

— Кожи. Ловя ондатри, бобри, нутрии и видри и им одирам кожите. Нали и отшелниците трябва да живеят от нещо.

— Къде е конят ми?

— В обора.

Враната кобила ги посрещна с гръмко цвилене, а козата на Висогота я подкрепи с блеене, в което прозвуча явно недоволство от необходимостта да дели жилището си с друг обитател. Цири прегърна кобилата си през шията, потупа я и я погали по гривата. Кобилата пръхтеше и ровеше с копито из сламата.

— Къде е седлото ми? Чула? Юздата?

— Тук.

Той не протестираше, не правеше забележки, не изказваше мнението си. Просто мълчеше, подпирайки се на тояжката си. Не се помръдна, когато Цири застена, опитвайки се да вдигне седлото, не потрепна, когато тя се олюля под тежестта и със силен стон се стовари на застлания със слама глинен под. Не се приближи, не й помогна да стане. Просто гледаше внимателно.

— Е, да — процеди тя през стиснатите си зъби, отблъсквайки кобилата, която се опитваше да напъха носа си под яката й. — Всичко е ясно. Но аз трябва да се махам оттук, по дяволите. Просто трябва!

— Къде? — попита той студено.

Тя опипа лицето си, като продължаваше да седи на сламата до изпуснатото седло.

— Колкото се може по-надалеч.

Той кимна, сякаш отговорът го е задоволил, направил е всичко ясно и не е оставил място за никакви съмнения. Цири се изправи с усилие. Дори не се опита да се наведе за седлото и юздата. Само провери дали в коритото на кобилата има сено и овес, а после се зае да бърше гърба и хълбоците й с наръч слама. Висогота чакаше безмълвно и дочака. Девойката, пребледняла като платно, се олюля и залитна към стълба, поддържащ покрива. Без да каже каквото и да било, Висогота й подаде тояжката.

— Нищо ми няма. Само…

— Само ти се зави свят, защото си болна и слаба като новородено. Да се връщаме. Трябва да легнеш.

* * *

По залез-слънце, след като беше спала няколко часа, Цири излезе отново. В този момент Висогота се връщаше от реката и двамата се срещнаха около живия плет от къпинови храсти.

— Не се отдалечавай твърде далеч от къщата — изрече той рязко. — Първо, доста си отслабнала…

— Чувствам се по-добре.

— Второ, това е опасно. Наоколо има огромно тресавище, безкрайно поле от тръстика. Не знаеш пътеките, може да се заблудиш или да потънеш.

— А ти — тя посочи чувала, който той носеше, — разбира се, знаеш пътеките. И дори не се отдалечаваш много по тях, значи блатото не е чак толкова голямо. Щавиш кожи, за да живееш, ясно. Келпи, моята кобила, има овес, а наоколо не се виждат поля. Ядем кокошки и каша. И хляб. Истински хляб — такъв няма да получиш от трапер. Значи наблизо има село.

— Желязна логика — съгласи се той спокойно. — Наистина получавам провизии от близкото село. Най-близкото, но то съвсем не е наблизо, накрая на блатото. Блатото е свързано с река. Разменям кожите срещу храна, която ми карат с лодка — хляб, каша, брашно, сирене, понякога заек или кокошка. Понякога ми носят новини.

Не дочака въпрос, затова продължи:

— Конни отряди от потерята вече на два пъти са идвали в селото. Първия път са предупредили никой да не те укрива, заплашили са ги с клане и опожаряване, ако те хванат в селото. Втория път са обещали награда — за този, който намери трупа ти. Преследвачите ти са убедени, че лежиш мъртва в гората, в някоя яма или дере.

— И няма да се успокоят, докато не намерят трупа ми — промърмори тя. — Добре знам това. Трябва им доказателство, че съм умряла. Без такова доказателство няма да се откажат. Ще търсят навсякъде. И в края на краищата ще се доберат и дотук…

— Много е важно за тях — отбеляза той. — Бих казал — извънредно важно…

Тя стисна устни.

— Не се бой. Ще си отида, преди да ме намерят. Няма да те подложа на риск… Не се бой.

— Защо реши, че ме е страх? — сви рамене той. — Че има причини да ме е страх? Тук няма да дойде никой, никой няма да те проследи. Но ако си подадеш носа от тръстиките, със сигурност ще паднеш право в ръцете на преследвачите си.

— С други думи — гордо вдигна глава тя, — трябва да остана тук. Това ли искаше да кажеш?

— Не си затворник. Можеш да ходиш, където поискаш. По-точно — където успееш. Но можеш и да останеш и да изчакаш. Дори и на най-разпалените преследвачи рано или късно им минава ентусиазмът. Винаги така става. Можеш да ми вярваш. Разбирам от тези неща.

Когато тя го погледна, зелените й очи проблеснаха.

— Впрочем — каза той бързо, като сви рамене и извърна поглед, — постъпи както искаш. Повтарям, не те задържам.

— Сигурно няма да си тръгна днес — въздъхна тя. — Още съм слаба… И слънцето всеки момент ще залезе. А и нали не знам пътеките. Да вървим в колибата. Измръзнах.

* * *

— Каза, че съм била на легло при теб шест дни. Вярно ли е?

— Защо да те лъжа?

— Не се ядосвай. Опитвам се да изброя дните… Избягах… Раниха ме… по време на Равноденствието. Двайсет и трети септември. Ако предпочиташ елфическия календар — в последния ден на Ламас.

— Това е невъзможно.

— А защо да те лъжа? — извика тя и застена, хванала се за лицето.

Висогота я гледаше спокойно.

— Не знам защо — изрече студено той. — Но аз някога бях лекар, Цири. Много отдавна, но все още мога да различа рана, нанесена преди десет часа, от рана, нанесена преди четири дни. Намерих те на двайсет и седми септември. Значи си била ранена на двайсет и шести. На третия ден от Велен, ако предпочиташ елфическия календар. Три дни след Еквинокцията.

— Раниха ме по време на самата Еквинокция.

— Това е невъзможно, Цири. Със сигурност си сбъркала датите.

— Със сигурност не съм. Ти ползваш някакъв остарял отшелнически календар.

— Добре, така да бъде. А толкова голямо значение ли има това?

— Не, няма никакво значение.

* * *

След три дни Висогота свали последните шевове. Той имаше всички основания да е доволен и да се гордее с делото си — линията на шева беше равна и чиста, нямаше опасност от петна заради останала в раната мръсотия. Но удоволствието леко се разваляше от вида на Цири, която се оглеждаше навъсено, без да каже нито дума. Тя въртеше огледалото насам-натам и безуспешно се опитваше да прикрие белега с косите си. Белегът беше уродлив. Фактът си оставаше факт, и нищо не можеше да се направи. Преструвките, че не е така, с нищо не можеха да помогнат. Целият червен, издут като въженце, очертан от дупките от иглата и пресечен от следите на шевовете, белегът изглеждаше ужасяващо. Разбира се, червенината и следите от иглите и конците можеха постепенно да изчезнат, при това доста скоро. Но Висогота знаеше, че няма никакви шансове белегът да изчезне изобщо и да престане да загрозява лицето на момичето.

Цири се чувстваше значително по-добре, но за учудване и удоволствие на Висогота кой знае защо изобщо не отваряше дума за тръгване. Извеждаше от обора кобилата Келпи — Висогота знаеше, че при нордлингите думата „келпи“ означава морщинец, ужасяващо морско същество, което, ако се вярва на мълвата, е способно да приема облик на красив жребец, делфин, и дори на прекрасна жена, макар че обикновено изглежда като купчина бурени. Цири оседлаваше кобилата и обикаляше няколко пъти двора около колибата, след което Келпи се връщаше в обора да прави компания на козата, а Цири влизаше в колибата да прави компания на Висогота. Даже му помагаше — най-вероятно от скука — в обработката на кожите. Докато той сортираше нутриите по размери и оттенъци, тя разпаряше кожите на ондатрите от гръбнака до корема. Пръстите й бяха страшно ловки.

Именно по време на това занимание започна много странен разговор между тях.

* * *

— Не знаеш коя съм аз. Дори не се досещаш коя съм.

Цири повтори това банално твърдение неколкократно и по този начин предизвика у него леко раздразнение. Разбира се, тя не можеше да се досети по вида му, че е така — щеше да е обидно за него да издаде чувствата си пред такава сополанка. Не, той не можеше да допусне това, но не можеше и да издаде разкъсващото го любопитство.

Любопитството му общо взето беше неоснователно, защото по принцип той спокойно би могъл да се досети коя е тя. По време на юношеството на Висогота младежките банди също не бяха рядкост. Нямаше как изминалите години да са намалили магнетичната сила, привличаща в такива шайки младоци, жадуващи приключения и силни усещания, които често водят до гибел. За сополанковците, хвалещи се с белезите по лицата си, можеше да се каже, че са имали голям късмет, защото онези с по-малко късмет ги очакваха изтезания, бесило или кол.

Да, от времето на Висогота се беше променило само едно нещо — еманципацията настъпваше. Към такива банди биваха привличани не само юноши, но и откачени девойки, предпочитащи коня, меча и приключенията пред плетивото, къделята и чакането на сватовници.

Разбира се, Висогота не й каза това направо. А отговори уклончиво. Но така, че да й даде да разбере, че е наясно по въпроса. Да й даде да разбере, че ако някой тук е загадка, то това не е тя — по чудо измъкнала се от потерята малолетна престъпница от банда на малолетни престъпници. Обезобразена сополанка, опитваща се да се обкръжи с ореола на тайнственост.

— Не знаеш коя съм. Но не се бой. Скоро ще си тръгна. Няма да те подлагам на опасност.

Това вече дойде в повече на Висогота.

— Не ме заплашва никаква опасност — каза той сухо. — А и какво би могло да ме заплашва? Дори и преследвачите да се появят тук, в което се съмнявам, какво лошо могат да ми направят? Да, оказването на помощ на избягал престъпник се наказва, но това не се отнася за отшелниците, защото те са неосведомени за светските дела. Мое право е да приемам всеки, който попадне в моята обител. Правилно го рече, че не знам коя си. Откъде да знам аз, отшелникът, коя си, какви си ги надробила и за какво те преследва законът? А и какъв закон? Всъщност аз дори не знам кои закони действат в този район и под чия юрисдикция е той. И това не ме интересува. Аз съм отшелник.

Чувстваше, че твърде често споменава това отшелничество. Но не се отказваше — яростните й зелени очи го пробождаха като шпори.

— Аз съм беден отшелник. Мъртъв за света и за неговите дела. Аз съм прост и необразован човек, незапознат със световните проблеми…

Явно прекали.

— Да бе! — избухна тя, хвърляйки ножа и кожата на пода. — За глупачка ли ме смяташ? Не съм глупачка, не си го и помисляй! Беден отшелник! Докато те нямаше, поразгледах наоколо. Погледнах там, в ъгъла, зад не особено чистата завеса. Кажи, прости и необразовани човече, откъде се взеха тези учени книги?

Висогота хвърли кожата от нутрия върху купчината.

— Някога тук е живял бирник — отговори небрежно той. — Това са кадастри и счетоводни книги.

— Лъжеш — намръщи се Цири, масажирайки раната си. — Гледаш ме в очите и ме лъжеш!

Той не отговори, преструвайки се, че оценява оттенъка на поредната кожа.

— Сигурно си мислиш — продължи девойката след малко, — че щом имаш побеляла брада, бръчки и си на сто години, с лекота можеш да излъжеш някоя наивна сополанка. Но чуй какво ще ти кажа: сигурно при мнозина ще ти мине номерът. Само че аз не съм която и да е.

Той вдигна високо вежди в безмълвен провокативен въпрос. Тя не го накара да чака дълго.

— Аз, драги ми отшелнико, съм се учила на места, където е имало множество книги, включително и такива като онези на рафтовете ти. Много от заглавията са ми познати.

Висогота вдигна вежди още по-високо. Тя го погледна право в очите и процеди:

— Сигурно ти звучи странно от устата на едно мръсно, разчорлено и раздърпано сираче, може би крадла или бандитка, намерена в храстите с разбита муцуна. Но въпреки това трябва да те уведомя, господин отшелник, че съм чела историята на Родерик де Новембре. Разглеждала съм, и то неведнъж, труда със заглавие Materia medica. Познат ми е Herbarius, точно същият като на твоя рафт. Знам и какво означава хермелиновият кръст върху червения щит на гърба на книгите. Това е знак, че книгата е издание на Оксенфуртския университет.

Тя млъкна, продължавайки да наблюдава внимателно Висогота. Той мълчеше, стараейки се лицето му да не издава нищо.

— Така че мисля — продължи тя, тръсвайки глава с обичайното за нея гордо и малко рязко движение, — че изобщо не си обикновен отшелник. И изобщо не си умрял за света, а си избягал от него. И се криеш тук, в пустошта, замаскирал своята същност сред безбройните тръстики.

— Ако е така — усмихна се Висогота, — то наистина съдбите ни са се преплели удивително, моя начетена госпожице. Предопределението ни е събрало по много загадъчен начин. Защото и ти се криеш тук, Цири. Замаскирала своята същност. Но аз съм стар човек, изпълнен с подозрения и старческо недоверие…

— Към мен?

— Към света, Цири. Към света, в който мошеническата същност си слага маската на някоя истина, за да измами друга истина, също фалшива и също опитваща се да мами. Към света, в който гербът на Оксенфуртския университет се рисува на вратите на бордеи. Към света, в който ранени разбойнички се представят за опитни хора, за учени, може би и за госпожици от благороден произход, интелектуалки и ерудити, цитиращи Родерик де Новембре и запознати с герба на Академията. Въпреки същността си. Въпреки това, че самите те носят съвсем различен знак. Бандитска татуировка. Червена роза на слабините.

— Всъщност ти имаше право. — Тя прехапа устни, а лицето й се покри с такава гъста руменина, че линията на белега започна да изглежда черна. — Ти си озлобен старец. И заядлив дъртак.

— На рафта ми, зад завесата — посочи той с кимане, — има екземпляр от Aen Iog Mab Taedh’morc, сборник от елфически приказки и римувани притчи. В него има една много подходяща за нашата ситуация и разговора ни история за стар гарван и млада лястовица. И тъй като аз, Цири, подобно на теб, съм ерудит, ще си позволя да цитирам съответния фрагмент. Гарванът, както несъмнено си спомняш, обвинява лястовицата в лекомислие и непристойно поведение.

Hen Cerbin dic’ss aen n’og Zirael

Aark, aark, caelm foile, te veloe, ell?

Zireael…

Той замълча, облегна лакти на масата и сложи брадичка върху сплетените си пръсти. Цири тръсна глава, изправи се, погледна го предизвикателно и довърши:

… Zireael ueloe que’ss aen en’ssan irch

Mab og, Hen Cerbin, vean ni, guirk, guirk!

— Озлобеният и недоверчив старец — проговори след кратко мълчание Висогота, без да променя позата си, — поднася извиненията си на младата дама ерудит. Старият гарван, на който навсякъде му се привиждат измами и предателство, моли за прошка малката лястовичка, чиято единствена вина е, че е млада и пълна с живот. И привлекателна.

— А сега говориш глупости! — възкликна Цири, Инстинктивно прикривайки белега на лицето си. — Можеш да запазиш тези комплименти за себе си! Те няма да премахнат кривите шевове, с които си ми закърпил кожата. И не си мисли, че с такива номера ще спечелиш доверието ми. Аз все така не знам кой си ти. Защо ме излъга за дните и датите? И защо си гледал какво имам между краката, след като раната е на лицето ми? И само с гледане ли свърши всичко?

Този път успя да го накара да изгуби самообладание.

— Какво си въобразяваш, сополанке! — извика той. — Аз мога да съм ти баща!

— Дядо — поправи го студено тя. — Или прадядо. Но не си. И аз не знам кой си. Но със сигурност не си този, за който искаш да се представиш.

— Аз съм този, който те намери в блатото, почти измръзнала в мъха, с черна кора от кръв вместо лице, измърляна и в несвяст. Аз съм този, който те прибра в дома си, без дори да знае коя си, а имаше основания да предполага най-лошото. Който превърза раните ти и те сложи в леглото. Който те лекуваше, когато ти умираше от треска. Грижеше се за теб. Миеше те. Цялата. Включително и областта на татуировката.

Тя отново почервеня, но в очите й продължаваше да припламва нагло предизвикателство.

— На този свят — промърмори тя — мошеническата същност често се прикрива с фалшива истина, както ти сам каза. Представи си, аз също знам това-онова за света. Ти си ме спасил, превързал, грижеше се за мен. Благодаря ти за това. Благодарна съм ти за… добротата. Но нали много добре знам, че няма доброта без…

— … без сметки и надежди за изгода? — завърши той усмихнато. — Да, знам, аз съм опитен човек, кой знае, може би познавам света толкова добре, колкото и ти, Цири. Както е добре известно, от ранените девойки се ограбва всичко, което има някаква стойност. Ако са в безсъзнание или твърде слаби, за да се защитят, обикновено грабителят дава воля на похотта и страстите си, нерядко чрез порочни и противоестествени способи. Не е ли така?

— Нещата често не са такива, каквито изглеждат — отговори Цири и за пореден път се изчерви.

— Колко вярно твърдение. — Старецът хвърли поредната кожа върху съответната купчина. — И колко безмилостно ни води към заключението, че ние, Цири, не знаем нищо един за друг. Знаем се само външно, а външността е измамна.

Той изчака малко, но Цири не бързаше да отговаря.

— Макар и двамата да успяхме да направим нещо като малко разследване, все така не знаем нищо един за друг. Аз не знам каква си ти, ти не знаеш какъв съм аз…

Този път той нарочно изчака повече. Тя го гледаше, а в очите й се беше затаил въпросът, който той очакваше. Погледът й проблесна странно, когато тя попита:

— Кой ще започне пръв?

* * *

Ако в здрача някой се беше промъкнал към къщурката с порутена и обрасла с мъх стряха, ако беше погледнал вътре, в светлината на пламъка и жарта от огнището, щеше да види белобрад старец, наведен над купчина кожи. Би видял също и девойка с пепеляви коси и отвратителен белег върху бузата, който изобщо не си подхожда с огромните като на дете зелени очи.

Но никой не можеше да види това. Колибата се намираше насред тръстиките, в тресавище, в което никой не се осмеляваше да навлезе.

* * *

— Казвам се Висогота от Корво. Бях лекар, хирург. И алхимик. Бях изследовател, историк, философ, етик. Бях професор в Оксенфуртската академия. Наложи ми се да бягам оттам след публикуването на един труд, който сметнаха за безбожен, а тогава, преди петдесет години, такива неща се наказваха със смърт. Наложи ми се да емигрирам. Жена ми не искаше да емигрира и ме напусна. Спрях се далеч на юг, в Нилфгардската империя. Започнах да преподавам етика в Имперската академия в Кастел Граупиан и работих там почти десет години. Но бях принуден да избягам и оттам, след като публикувах един трактат… Между другото, този труд разглеждаше проблема за тоталитарната власт и престъпния характер на завоевателните войни, но официално ме обвиниха в метафизичен мистицизъм и клерикална схизма. Сметнаха, че действам, подбуден от експанзивните и ревизионистично настроени групи от жреци, които фактически управляват кралствата на нордлингите. Доста забавно в светлината на смъртната присъда, издадена ми заради атеизъм двайсет години по-рано. Впрочем, на Север експанзивните жреци отдавна бяха потънали в забрава, но в Нилфгард не отчитаха това. Връзките на мистицизма и суеверията с политиката се наказваха сурово.

Сега, когато обръщам поглед назад, си мисля, че ако се бях подчинил и разкаял, може би обвиненията срещу мен щяха да бъдат оттеглени, а императорът щеше да се ограничи с това да ме остави в немилост, без да прибягва до драстични мерки. Но аз бях разгневен. Бях сигурен в своята правота, която смятах за непреходна, стояща над една или друга власт и над политиката. Смятах се за онеправдан. Несправедливо, тиранично онеправдан. Затова установих активни контакти с дисидентите, борещи се тайно против тиранина. Докато се усетя, вече бях в килията с останалите дисиденти, а някои от тях, веднага щом видяха уредите за изтезания, ме посочиха като главен идеолог на движението.

Императорът използва правото си на помилване, но ме осъди на изгнание, със заплахата незабавно да бъда екзекутиран, ако се върна на територията на империята.

Обидих се на целия свят, на кралствата, на империята и университетите, на дисидентите, чиновниците и юристите. На колегите и приятелите ми, които при първия намек за опасност се отрекоха от мен. На втората ми жена, която, както и първата, сметна, че неприятностите на мъжа й са достатъчен повод за развод. На децата, които се отказаха от мен. Станах отшелник. Тук, в Ебинг, в блатата Переплут. Наследих тази съборетина от един отшелник, с когото се запознах случайно. За нещастие Нилфгард анексира Ебинг и аз, въпреки желанието си, отново се озовах в Империята. Нямам вече нито сили, нито желание да продължа да се скитам, затова съм принуден да се крия. Имперските присъди нямат срок на давност, дори когато императорът, който ги е издал, отдавна не е между живите, а управляващият в момента няма поводи да си спомня предшественика си с добро и не споделя възгледите му, смъртната присъда си остава в сила. Такъв е законът и обичаят в Нилфгард. Присъдите за държавна измяна не остаряват и не подлежат на амнистия, каквато всеки нов император непременно обявява след коронацията си. След възкачването на престола новият император амнистира всички, осъдени от предшественика му… с изключение на обвинените в държавна измяна. Няма значение кой управлява в Нилфгард: ако стане известно, че съм жив и съм нарушил присъдата за изгнание и съм на имперска територия, ще ме обезглавят на ешафода.

Както виждаш, Цири, озовали сме се в абсолютно една и съща ситуация.

* * *

— Какво е това етика? Знаех, но съм забравила.

— Наука за морала. За правилата на поведение на порядъчния, благородния, добрия и честния. За висините на доброто, до които справедливостта и етичността въздигат човека. И за бездните на злото, в които непорядъчността и липсата на морал низвергват човека…

— Висините на доброто! — изсумтя Цири. — Справедливост! Морал! Не ме разсмивай, че ще ми се отвори раната. Провървяло ти е, че не са те преследвали, че не са изпратили подир теб ловци на глави, такива като… Бонхарт. Тогава щеше да се научиш какво е това бездни на злото. Етика? Нищо не струва твоята етика, Висогота от Корво. На дъното не пропадат злите и непорядъчните. О, не! Точно тези, които са зли, но решителни, изпращат там онези, които са морални, честни и благородни, но плахи, колебаещи се и изпълнени със скрупули.

— Благодаря за поучението — подигра й се Висогота. — Сигурен съм, че човек дори и да е живял цял век, никога не е късно да научи нещо ново. Наистина, винаги си струва да послушаш зрелите и опитни хора.

— Шегувай се ти, шегувай се — тръсна глава Цири. — Докато можеш. Защото сега е мой ред, сега аз ще те позабавлявам с разказа си. Ще ти разправя какво се е случило с мен. А когато свърша, ще видим дали ще ти е до шеги.

* * *

Ако този ден в здрача някой се беше добрал до къщурката с порутена стряха и беше погледнал в процепите между капаците на прозорците, щеше да види в оскъдно осветената стая белобрад старец, съсредоточено слушащ разказа на девойка с пепеляви коси, седнала на един пън до огнището. Той би забелязал, че девойката говори бавно, сякаш търси подходящите думи с усилие; че нервно потърква обезобразената си от отвратителен белег буза и редува с дълги минути мълчание разказа си за своята съдба. Разказ за знанията, които е получила и които — всичките до едно — са се оказали лъжливи и объркани. За обещанията, които са й давали и които не са били спазени. Разказ за това как предопределението, в което е била заставена да вярва, я е измамило и я е лишило от наследството й. За това как всеки път, когато вече е започвала да вярва, върху нея са се стоварвали страдание, болка, несправедливост и унижение. За това как онези, които е обичала и на които е вярвала, са я предали, не са й се притекли на помощ, когато е страдала, когато са я заплашвали позор, мъчения и смърт. Разказ за идеалите, които е била длъжна да следва, но които са я подвели, предали и изоставили точно когато са й били особено нужни, доказвайки по този начин колко нищожна е била стойността им. Разказ за това как най-накрая е получила помощ, приятелство и любов от онези, от които не би трябвало да търси нито помощ, нито приятелство. Да не говорим за любов.

Но никой не би могъл да види това, още по-малко пък — да го чуе. Къщурката с порутена и обрасла с мъх стряха беше добре скрита сред мъгла в блатата, в които никой не се осмеляваше да навлезе.

Втора глава

При встъпването си в зряла възраст младата девойка започва да изследва области от живота, които до момента са й били недостъпни и които в приказките се символизират с проникване в тайнствени кули и търсене на скритите там стаи. Девойката се качва на върха на кулата по вита стълба — в сънищата стълбите са символ на еротични преживявания. Малката, забранена, заключена стая символизира вагина, а превъртането на ключа в ключалката — сексуален акт.

Бруно Бетелхайм, „Употреба на магията, значение и важност на вълшебните приказки“

Западният вятър носеше със себе си нощна буря.

Тъмновиолетовото небе бе пресечено от линията на светкавица, експлодира протяжен гръм. Внезапен дъжд удари прашните пътища с капки, гъсти като масло, забарабани по покривите, размаза прахта по прозорците. Но силният вятър бързо прогони пороя, прогони бурята някъде далеч, отвъд пламтящия от светкавиците хоризонт.

И тогава се разлаяха кучета. Зазвънтяха копита, задрънча оръжие. Диви крясъци и свистене изправиха косите на пробудилите се селяни, които в паника започнаха да скачат от леглата си и да подпират с копия вратите и капаците на прозорците. Изпотените ръце стискаха брадви и вили. Стискаха ги здраво. Но безполезно.

Ужас, ужас се носи през селото. Преследвани или преследвачи? Обезумели и ожесточени от ярост или от страх? Ще профучат ли, без да спират конете? Или нощта всеки момент ще се освети от блясъка на пламтящи покриви?

Тихо, тихо, деца…

Мамо, това демони ли са? Това Дивия лов ли е? Кошмари, дошли от ада? Мамо, мамо!

Тихо, тихо, деца! Това не са демони, не са дяволи…

По-лошо.

Това са хора.

Кучетата лаеха. Вятърът виеше. Конете цвилеха, подковите звънтяха. През селото и през нощта се носеше безчинстващ отряд.

* * *

Хотспорн излетя на хълма, задържа коня и го обърна. Беше внимателен и предпазлив, не обичаше да рискува, още повече че предпазливостта не струваше нищо. Не бързаше да се спуска долу, при реката, при пощенската станция. Предпочиташе преди това да се огледа добре.

Пред станцията нямаше нито коне, нито впрягове, а само едно фургонче с впрегнати в него две мулета. На платнището имаше надпис, който Хотспорн не можеше да прочете отдалеч. Но той не надушваше опасност. А Хотспорн определено усещаше опасностите. Беше професионалист.

Спусна се на обраслия с храсталаци и върби бряг, решително вкара коня в реката, премина в галоп през плискащата се вода. Гмуркащите се край брега патици се разпръснаха с гръмко крякане.

Хотспорн пришпори коня и влезе в двора на станцията през разбитата ограда. Сега вече можеше да се разчете надписът на платнището на фургона: „Маестро Алмавера, специалист по татуировките“. Всяка от думите беше изписана с различен цвят и започваше с твърде голяма, изящно изрисувана буква. А на корпуса на фургона, над предното колело, се виждаше изрисувана малка пурпурна раздвоена стрела.

— Скачай от коня! — разнесе се иззад гърба му. — На земята, по-бързо! И ръцете по-далеч от дръжката на меча!

Приближиха се и беззвучно го обкръжиха: отдясно Асе, с черна кожена куртка, обшита със сребро, отляво — Фалка, със зелен велурен кафтан и шапка с пера. Хотспорн свали качулката, която закриваше лицето му.

— Ха! — Асе отпусна меча. — Това сте вие, Хотспорн. Щях да ви позная, но този вран кон ме заблуди.

— Но кобилката е прекрасна! — изрече възхитено Фалка, килвайки шапката си към ухото. — Черна е и блести като въглен, няма нито един по-светъл косъм. И колко е стройна! Красавица!

— Аха, дадох за нея почти сто флорена — усмихна се небрежно Хотспорн. — Къде е Гиселхер? Вътре?

Асе кимна. Фалка, която гледаше кобилата като омагьосана, я потупа по шията и погледна Хотспорн с големите си зелени очи.

— Когато бягаше през водата — каза тя, — беше като истинско келпи! Ако беше излязла от морето, а не от река, не бих повярвала, че не е истинско келпи!

— А вие, Фалка, виждали ли сте някога истинско келпи?

— На картинка. — Момичето изведнъж се изчерви. — Стига сме бъбрили. Да влезем. Гиселхер чака.

* * *

При прозореца, през който влизаше някаква светлина, беше сложена маса. На масата, облегната на лактите си, лежеше Мистле, която не носеше надолу от кръста нищо, освен черни чорапи. Между непристойно разтворените й крака клечеше слаб и дългокос тип с червеникавокафява престилка. Това не можеше да е друг освен маестро Алмавера, специалистът по татуировки, тъй като точно в момента изографисваше върху бедрото на Мистле цветна картинка.

— Приближи се, Хотспорн — повика го Гиселхер от по-далечната маса, на която седеше заедно с Искра, Кайли и Реф. Последните двама, подобно на Асе, също бяха облечени с кафтани от черна телешка кожа, осеяни с катарами, гвоздеи, вериги и други интересни украшения от сребро. „Някой занаятчия здравата е заработил“ — помисли си Хотспорн. Когато на Плъховете им се приискаше да се понагиздят, плащаха на шивачите, обущарите и седларите наистина по кралски. Естествено, те също така никога не пропускаха случая просто да отнемат от нападнатите хора дрехи или скъпоценности, които им хванат окото.

— Виждам, че си намерил съобщението ни в руините на старата станция? — провлачи Гиселхер. — Ха, защо изобщо те питам, ако не беше така, нямаше да си тук. Трябва да призная, че дойде бързо.

— Защото кобилата е прекрасна — вметна Фалка. — Обзалагам се, че е и бърза!

— Намерих съобщението ви. — Хотспорн не откъсваше поглед от Гиселхер. — А моето? Достигна ли до вас?

— Достигна… — кимна главатарят на Плъховете. — Но… накратко казано… Тогава нямахме време. А после се напихме и се наложи да поотпочинем. А след това се получи така, че пътят ни беше в друга посока.

„Проклети гадини“ — помисли си Хотспорн.

— Накратко казано, не си изпълнил поръчението?

— Аха, не съм. Извинявай, Хотспорн. Нямаше как… Но следващия път — хо, хо! Непременно!

— Непременно! — потвърди на висок глас Кайли, макар че никой не го беше молил за това.

„Проклети безотговорни гадини. Напили се. А след това се получило, че пътят им е в друга посока. Към шивачите на модни дрехи, несъмнено“.

— Ще пийнеш ли?

— Благодаря, не.

— А може би ще пробваш това? — Гиселхер посочи сложената сред бутилките и чашите кутийка, боядисана с лак. Хотспорн вече знаеше защо очите на Крис така блестят, защо движенията им са така нервни и бързи.

— Първокласен прах — увери го Гиселхер. — Няма ли да си щипнеш малко?

— Благодаря, не. — Хотспорн посочи многозначително към кървавото петно на пода и водещата към страничното помещение следа, ясно показваща накъде е бил влачен трупът. Гиселхер забеляза погледа му.

— Един тип тук се правеше на герой — процеди той. — Наложи се Искра да го порицае.

Искра се засмя гърлено. Личеше си, че е под силното въздействие на наркотика.

— Да, така го порицах, че се задави от кръвта си — похвали се тя. — И останалите веднага се укротиха. Това се казва терор!

Както обикновено беше окичена със скъпоценности, даже на носа си имаше диамантена халка. Не беше с кожено облекло, а с вишневия кафтан с брокатена бродерия, който вече беше достатъчно знаменит, за да се смята за последен писък на модата сред златната младеж в Турн. Както и копринената кърпа, обвиваща главата на Гиселхер. Хотспорн вече беше чувал за девойки, които се подстригват „като Мистле“.

— Това се казва „терор“… — повтори замислено той, продължавайки да разглежда кървавата ивица на пода. — А стопанинът на станцията? Жена му? Синът?

— Не, не — намръщи се Гиселхер. — Мислиш, че всичките сме ги изклали? Какви ги говориш? Временно ги затворихме в килера. Сега, както виждаш, станцията е наша.

Кайли шумно изплакна устата си с вино, изплю го на пода. Взе си с малка лъжичка от кутията малко фистех, както наричаха наркотика, внимателно го изсипа на върха на показалеца си и го втри във венците си. Подаде лъжичката на Фалка, тя повтори ритуала и предаде фистеха на Реф. Нилфгардецът отказа, зает с разглеждане на каталога с цветни татуировки, и предаде лъжичката на Искра. Елфката я връчи на Гиселхер, без да се възползва.

— Терор! — промърмори тя, присвивайки лъщящите си очи и подсмърквайки. — Държим станцията под терор! Император Емхир държи така целия свят, а ние само тази съборетина. Но принципът е един и същ.

— Аууу, мамка му! — извика Мистле откъм масата. — Внимавай къде бодеш! Направи така още веднъж и аз ще те бодна. Така ще те бодна, че острието ще излезе от другата страна!

Всички плъхове — с изключение на Фалка и Гиселхер — се разкикотиха.

— Ако искаш да си красива, трябва да търпиш — обади се Искра.

— Боди я, маестро, боди я — добави Кайли. — Тя е закалена между краката!

Фалка изруга грубо и запрати по него чашата си. Кайли успя да се отмести. Плъховете отново избухнаха в смях.

— Така значи. — Хотспорн реши да сложи край на веселбата. — Държите станцията под терор. А защо? Ако се остави настрана удоволствието от тероризирането?

— Тук сме на пост — каза Гиселхер, докато втриваше фистеха във венците си. — Който мине да си смени коня или да отдъхне — обираме го. Това е по-удобно, отколкото да висим на някой кръстопът или в храсталака. Защото, както каза Искра току-що, принципът е един и същ.

— Но днес, от изгрев-слънце досега, ни попадна само този — вметна Реф, сочейки маестро Алмавера, почти скрил се между разтворените бедра на Мистле. — Голтак, както всеки човек на изкуството; нямаше какво да му вземем, и затова ограбваме от майсторството му. Хвърлете един поглед, да видите колко го бива в рисуването.

Реф вдигна ръкава си и показа татуировката си — гола жена, която помръдваше задника си при стискането на юмрука му. Кайли също се похвали — около ръката му, над гривната с шипове, се виеше зелена змия с отворена уста и ален раздвоен език.

— Изящна работа — изрече равнодушно Хотспорн. — И полезно при разпознаването на труповете. Нищо няма да се получи от грабежа ви, драги Плъхове. Ще се наложи да заплатите на художника за майсторството му. Нямаше кога да ви предупредя: вече седем дни, от първи септември, знакът е пурпурна раздвоена стрела. Той има такава, изрисувана на фургона си.

Реф изруга тихо. Кайли се разсмя. Гиселхер махна равнодушно с ръка.

— Какво да се прави. Ще му платим за иглата и боята. Пурпурна стрела, казваш? Ще го запомним. Ако до утре се появи още един такъв със стрела, няма да му направим нищо лошо.

— Мислите да висите тук до утре? — учуди се малко пресилено Хотспорн. — Неразумно е, Плъхове. Рисковано и опасно!

— Какво?

— Рисковано и опасно.

Гиселхер сви рамене. Искра изсумтя и се изсекна на пода. Реф, Кайли и Фалка гледаха търговеца така, сякаш той току-що им е съобщил, че слънцето е паднало в реката и трябва бързо да го извадят оттам, преди раците да са го нащипали. Хотспорн проумя, че се опитва да вразуми побъркани сополанковци. Да предупреди за риска и опасността надути и безразсъдни младоци, на които понятието за страх им е напълно чуждо.

— Преследват ви, Плъхове.

— И какво от това?

Хотспорн въздъхна.

Разговорът беше прекъснат от Мистле, която се приближи към тях, без дори да си направи труда да се облече. Тя сложи крака си на пейката и въртейки бедра, демонстрира на всички произведението на маестро Алмавера: яркочервена роза на зелено стъбло с две листенца, разположена на бедрото, почти до венериния хълм.

— Е? — попита тя, сложила ръце на кръста. Гривните й, нанизани почти до лактите, проблеснаха като диаманти. — Какво ще кажете?

— Прекрасно! — изсумтя Кайли, отмятайки косите си назад. Хотспорн забеляза, че Плъхът носи обеци на ушите си. Не будеше съмнения, че тези обеци — както и осеяното с метал кожено облекло — скоро щяха да са на мода сред златната младеж в Турн и в цяло Гесо.

— Твой ред е, Фалка — каза Мистле. — Какво ще искаш да ти изрисува?

Фалка докосна бедрото й, наведе се и се вгледа в татуировката. Отблизо, Мистле нежно разроши пепелявите й коси. Фалка се разкикоти и без никакви церемонии започна да се съблича.

— Искам същата роза — отговори тя. — На същото място, като при теб, любима.

* * *

— Ама че мишки има при тебе, Висогота. — Цири прекъсна разказа, гледайки към пода, където в кръга от падащата от газеничето светлина се разиграваше истински миши турнир. Можеше само да се предполага какво става извън кръга, в тъмнината. — Няма да е лошо да се сдобиеш с котка. Или, още по-добре — с две.

— Гризачите — изкашля се отшелникът — се стремят към топлината, защото наближава зимата. А котарак имах, но изчезна, горкичкият.

— Сигурно го е изяла някоя лисица или златка.

— Не си виждала котарака ми, Цири. Ако го е изяло нещо, не е било по-малко от дракон.

— Такъв ли е бил? Е, жалко. Той не би позволил на тези мишки да ми лазят по леглото. Жалко.

— Жалко. Но аз мисля, че ще се върне. Котките винаги се връщат.

— Ще хвърля дърва в огъня. Студено е.

— Студено е. Нощите сега са адски студени… А още не е дори средата на октомври… Продължавай, Цири.

Цири седя неподвижно известно време, вторачила се в огнището. Огънят оживя, запращя, затрещя, хвърли върху обезобразеното лице на девойката златист отблясък и подвижни сенки.

— Разказвай!

* * *

Маестро Алмавера я бодеше, а Цири усещаше как сълзите парят крайчетата на очите й. Макар че преди процедурата тя предвидливо се опияни с вино и бял прашец, болката беше непоносима. Тя стискаше зъби, за да не стене, и разбира се, не стенеше, а се правеше, че не обръща внимание на иглата и презира болката. Стараеше се изобщо да не забелязва болката, да участва в разговора, който плъховете водеха с Хотспорн — типът, който се опитваше да се представи за търговец, макар че в действителност — ако не се смята фактът, че живееше за сметка на търговците — нямаше нищо общо с тях.

— Над главите ви са се струпали черни облаци — говореше Хотспорн, като местеше поглед по лицата на Плъховете. — Не стига, че ви преследва префектът от Амарило, не стига, че ви преследват Варнхагенови, барон Касадей…

— И този ли? — намръщи се Гиселхер. — За префекта и Варнхагенови разбирам, но защо някакъв си Касадей се е захванал с нас?

— Увил се вълкът в овча кожа — усмихна се Хотспорн — и започнал да блее жалостиво: „Беее, беее, никой не ме обича, никой не ме разбира, където и да се покажа, ме замерват с камъни и крещят по мене, защо е тази несправедливост?“. Защото, драги ми Плъхове, след произшествието при река Стърчиопашка дъщерята на барон Касадей и до днес е в треска и слабее…

— Аай… — спомни си Гиселхер. — Каретата с четирите пъстри коня. Това тази госпожица ли е?

— Тя е. Сега, както ви казах, боледува, нощем скача с викове, споменава господин Кайли… И особено госпожица Фалка. И брошката, спомен от покойната й майка. Госпожица Фалка е изтръгнала насила тази брошка от роклята й. При това е изрекла разни думи.

— Изобщо не става въпрос за това! — извика Цири откъм масата, възползвайки се от удобния случай, за да не реагира с вик на болката. — Ние проявихме презрение и неуважение към принцесата, като я пуснахме да си ходи, оставяйки я на сухо. Трябваше да се позабавляваме с нея.

— Наистина. — Хотспорн гледаше в голите бедра на Цири. Тя усети това. — Голямо безчестие е, че не сте се позабавлявали. Нищо чудно, че оскърбеният баща Касадей е събрал въоръжен отряд и е обявил награда. Заклел се е публично, че всички вие ще висите надолу с главите от стените на замъка му. Обещал е също, че заради изтръгнатата от роклята на девойката брошка ще съдере кожата на госпожица Фалка. На ленти.

Цири изруга, а Плъховете избухнаха в див смях. Искра кихна и ужасно се осополиви — фостехът бе раздразнил лигавицата й.

— Изобщо не ни интересуват тези преследвания — заяви тя, докато бършеше с шала си устата, носа, брадичката си и масата. — Префектът, баронът, Варнхагенови! Преследват ни, но няма да ни догонят. Ние сме Плъховете! След Велда завихме на три пъти и сега тези глупаци вървят в обратната посока. Докато съобразят каква е работата, ще бъдат прекалено далеч, за да могат да се върнат.

— А дори и да се върнат, какво от това? — възникна разпалено Асе, който преди известно време се беше върнал от караул, без никой да го смени или да има намерение да го смени. — Просто ще ги избием!

— Точно така! — извика откъм масата Цири, вече забравила как предишната нощ бягаха от потерята през селата край Велда и колко я беше страх тогава.

— Добре. — Гиселхер удари с разтворената си длан по масата, слагайки край на надвикването. — Говори, Хотспорн. Защото виждам, че искаш да ни кажеш нещо, нещо по-важно от префекта, Варнхагенови, барон Касадей и чувствителната му дъщеря.

— Бонхарт е по следите ви.

Настана тишина, необичайно дълга. Дори маестро Алмавера спря работата си за момент.

— Бонхарт — повтори бавно Гиселхер. — Старият белокос обесник. Сигурно здравата сме досадили на някого.

— На някой богатичък — съгласи се Мистле. — Не всеки може да си позволи Бонхарт.

Цири вече се готвеше да попита кой е този Бонхарт, но я изпревариха — почти едновременно, в един глас — Асе и Реф.

— Ловец на глави — поясни навъсено Гиселхер. — Някога май е бил войник, после търговец, а най-накрая се захванал да убива хора срещу възнаграждение. Истински кучи син, малко са като него.

— Говори се — добави доста безгрижно Кайли, — че ако всички, убити от Бонхарт, трябва да се погребат на едно гробище, ще е необходима площ от половин морга[80].

Мистле взе щипка от белия прашец между палеца и показалеца си и рязко го изсмърка с ноздри.

— Бонхарт разби бандата на Големия Лотар — каза тя. — Уби него и брат му — оня, на когото му викаха Мухоморката.

— Разправят, че с удар в гърба — добави Кайли.

— Уби и Валдез — добави Гиселхер. — А когато Валдез умря, бандата му се разпадна. А беше една от най-добрите. Стегнат, боеви отряд. Задружен. Навремето мислех да се присъединя към тях. Преди да ви срещна.

— Всичко това е истина — каза Хотспорн. — Такава банда като бандата на Валдез не е имало и няма да има. Пеят се песни за това как са се измъкнали от обсадата при Сарда. Буйни глави, мъжка храброст. Малцина можеха да им съперничат.

Плъховете млъкнаха и се вторачиха в него със своите искрящи и зли очи.

— Когато бяхме шестима — процеди след кратко мълчание Кайли, — си пробихме път през ескадрон от нилфгардски конници.

— Освободихме Кайли от нисирите! — извика Асе.

— С нас също малцина могат да се сравняват! — изсъска Реф.

— Това е вярно, Хотспорн — изпъчи гърди Гиселхер. — Плъховете не са по-лоши от никоя друга банда, включително и от валдезовата. Мъжка храброст, казваш? Ще ти разкажа нещо за женската храброст. Искра, Мистле и Фалка, трите, дето седят тука, посред бял ден преминаха през град Друи, а когато разбраха, че в кръчмата са Варнхагенови, минаха през кръчмата. През нея! Влязоха отпред, излязоха през задния вход. А Варнхагенови останаха да седят с отворени уста, над преобърнатите си халби и разлятата бира. Сигурно ще кажеш, че не е особено храбро?

— Няма да го каже — изпревари отговора Мистле, усмихвайки се зловещо. — Няма да каже, защото добре знае кои са Плъховете. Неговата гилдия също знае.

Маестро Алмавера довърши татуировката. Цири му благодари с гордо изражение, облече се и седна при компанията. Изсумтя, чувствайки странния, изучаващ и сякаш насмешлив поглед на Хотспорн. Погледна го злобно, демонстративно притискайки се към рамото на Мистле. Тя вече беше успяла да се убеди, че такива демонстрации смущават мъжете, възнамеряващи да флиртуват, и охлаждат ентусиазма им. В случая с Хотспорн тя действаше малко предварително, защото търговецът не беше нахалствал в това отношение.

Хотспорн беше загадка за Цири. Тя го беше виждала само веднъж преди, за останалото й разказа Мистле. Хотспорн и Гиселхер, поясни тя, се познават и дружат отдавна, имат си условни сигнали, пароли и места за срещи. По време на тези срещи Хотспорн предава информация — и тогава те отиват на посочения път и нападат посочения търговец, конвой или обоз. Понякога убиват посочения човек. Винаги се уговарят за определен знак върху нечий фургон, при наличието на който съответният търговец не се напада.

Отначало Цири беше изненадана и леко разочарована — тя уважаваше Гиселхер, смяташе Плъховете за образец за свобода и независимост, беше обикнала тази свобода, това презрение към всички и всичко. Но неочаквано се оказа, че изпълняват и работа по поръчка. Като наемни убийци — някой им нареждаше кого да убият. Нещо повече — някой им поръчваше да убият някого, а те слушаха с наведени глави.

— Услуга срещу услуга — беше свила рамене Мистле в отговор на думите й. — Хотспорн ни дава нареждания, но и ни предоставя информация, благодарение на която оцеляваме. Свободата и презрението си имат свои граници. В края на краищата винаги се получава така, че си оръдие на някой друг. Такъв е животът, Соколче.

Цири беше учудена и разочарована, но това бързо отмина. Тя се учеше — да не се учудва твърде много и да няма прекалено високи очаквания, защото тогава разочарованията не са толкова силни.

— Аз, драги Плъхове — продължаваше да говори Хотспорн, — имам лекарство за всичките ви грижи. За нисирите, бароните, префектите и дори за Бонхарт. Да, да. Защото макар и той да стяга примката около вратовете ви, аз разполагам с начин, по който да се измъкнете.

Искра прихна, Реф се закикоти. Но Гиселхер ги спря с жест, позволявайки на Хотспорн да продължи.

— Говори се — каза след кратка пауза търговецът, — че всеки момент ще бъде обявена амнистия. Дори и някого да го очаква съд, дори и да го очаква бесило, ще бъде помилван, ако се предаде и признае вината си. Това се отнася и за вас.

— Глупости! — извика Кайли с насълзени очи, заради твърде голямата доза фистех, попаднала в носа му. — Нилфгардски номер, клопка! Ние, старите кучета, няма да се хванем на това!

— Почакай — спря го Гиселхер. — Успокой се, Кайли. Хотспорн, доколкото го познаваме, не е свикнал да говори празни приказки. Той е свикнал да е наясно какво говори и по каква причина го казва. Така че със сигурност знае и ще ни каже откъде се е взела тази неочаквана нилфгардска милост.

— Император Емхир се жени — изрече спокойно Хотспорн. — Скоро в Нилфгард ще си имаме императрица. Затова и ще бъде обявена амнистия. Разправят, че императорът е безумно щастлив и желае щастие на всички останали.

— Пука ми за императорското щастие — обяви тържествено Мистле. — А от амнистията ще си позволя да не се възползвам, защото нилфгардската милост нещо намирисва на стърготини. От прясно наострен кол, хе-хе.

— Съмнявам се, че това е измама — сви рамене Хотспорн. — Въпрос на политика е. И е нещо голямо. По-голямо от вас, Плъховете, или всички местни разбойници накуп. Става въпрос за политика.

— Тоест за какво? — смръщи вежди Гиселхер. — Защото аз нищичко не разбрах.

— Сватбата на Емхир е политически въпрос и с помощта на тази сватба могат да бъдат решени много политически проблеми. Императорът сключва този брак, за да сплоти още по-силно империята, да сложи край на пограничните сблъсъци и разпри, да осигури мир. Знаете ли за кого се жени? За Цирила, наследницата на престола на Цинтра.

— Лъжа! — извика Цири. — Измишльотина!

— На какво основание ме обвинявате в лъжа, госпожице Фалка? — вдигна поглед към нея Хотспорн. — Може би сте по-добре осведомена?

— Със сигурност!

— По-тихо, Фалка — намръщи се Гиселхер. — Когато беше на масата и те боцкаха в задника, пазеше тишина, какво се развика сега? Каква е тази Цинтра, Хотспорн? И тази Цирила? Защо са толкова важни?

— Цинтра — намеси се Реф, сипвайки от фистеха върху пръста си — е малка държава на север, за която Империята е воювала с тамошните владетели. Преди три или четири години.

— Точно така — потвърди Хотспорн. — Имперските войски превзеха Цинтра и дори преминаха през Яра, но после бяха принудени да отстъпят.

— Защото си го получиха при Соденския хълм — измърмори Цири. — Така отстъпиха, че пушек се вдигна!

— Както виждам, сте запозната с най-новата история, госпожице Фалка. Похвално, в такава млада възраст. Мога ли да попитам къде сте ходили на училище?

— Не можете!

— Достатъчно! — намеси се отново Гиселхер. — Продължи за тази Цинтра, Хотспорн. И за амнистията.

— Император Емхир — рече търговецът — е решил да направи от Цинтра бръшлянена държава…

— Каква?

— Бръшлянена. Като бръшляна, който не може да съществува без могъщ дънер, около който да се увива. А този дънер, разбира се, ще бъде Нилфгард. Вече има такива държави. Например Метина, Маехт, Тоусайнт… Там управляват местните династии. Наужким, разбира се.

— Това се нарича мнима автономия — похвали се Реф. — Така съм чувал.

— Но проблемът с Цинтра е, че кралската линия там е угаснала…

— Угаснала?! — Изглеждаше, сякаш от очите на Цири всеки момент ще се посипят зелени искри. — Друг път е угаснала! Нилфгардците са убили Каланте. Просто са я убили!

— Признавам — Хотспорн спря с жест Гиселхер, който се готвеше отново да скастри Цири за намесата й, — че ни поразявате със знанията си, госпожице Фалка. Кралица Каланте наистина загина по време на войната. Смяташе се, че е загинала и внучката й Цирила, последната с кралска кръв. Получи се така, че император Емхир нямаше от какво да създаде тази — както мъдро отбеляза господин Реф — мнима автономия. И изведнъж тази Цирила се намери.

— Това са някакви детски приказки — изсумтя Искра, облягайки се на рамото на Гиселхер.

— Наистина — кимна Хотспорн, — трябва да призная, че малко прилича на приказка. Говори се, че зла магьосница държала Цири някъде далеч на Север, в магическа кула. Но Цирила успяла да избяга и поискала убежище от Империята.

— Това е една голяма, гадна, глупава лъжа и измислица! — развика се Цири, протягайки треперещите си ръце към кутийката с фистеха.

— Според слуховете — продължи смутеният Хотспорн, — когато я видял, император Емхир се влюбил безумно в нея и иска да я вземе за жена.

— Соколчето има право — изрече твърдо Мистле, подкрепяйки думите си с удар на юмрука си по масата. — Това е глупава измишльотина. Изобщо не мога да разбера за какво става въпрос! Но едно е ясно — да се основава на тази глупост надеждата за нилфгардска милост е още по-голяма глупост.

— Така е! — подкрепи я Реф. — Какво ни интересува сватбата на императора? За която и да се ожени, нас винаги ще ни очаква друга невяста. Конопена!

— Работата не е във вашите шии, драги Плъхове — напомни Хотспорн. — Това е политика. На северните граници на империята се ширят въстания, бунтове и вълнения, особено в Цинтра и околностите й. А ако императорът вземе за жена наследницата на кралството, Цинтра ще се успокои. Ако тържествено бъде обявена амнистия, то бунтовническите отряди ще слязат от планините и ще престанат да тормозят Империята и да причиняват безредици. Пък и ако цинтрийка седне на императорския трон, бунтовниците ще се присъединят към императорската армия. А вие знаете, че на север от Яра войната продължава, всеки войник е от полза.

— Аха! — намръщи се Кайли. — Сега разбрах! Значи такава амнистия! Дават ти избор: ето го наостреният кол, ето я имперската емблема. Или колът в задника, или емблемата на гърба. И на война, за да умреш за Империята.

— По време на война — изрече бавно Хотспорн — наистина може да стане какво ли не, както в онази известна песен. Но не е необходимо всички да воюват, драги Плъхове. Може пък след изпълнението на условията на амнистията, тоест явяването пред властите и признаването на вината, да бъде въведена… някаква алтернативна служба.

— Какво?

— Аз знам за какво става въпрос. — Зъбите на Гиселхер за миг проблеснаха на фона на загорялото, леко посиняло от скорошно бръснене лице. — Търговската гилдия, деца, иска да ни привлече. Да ни привлече и приласкае. Като родна майка.

— Като мащеха по-скоро — промърмори под нос Искра.

Хотспорн се направи, че не е чул.

— Напълно си прав, Гиселхер — изрече той студено. — Ако поиска, гилдията може да ви даде работа. Официално, под формата на алтернативна служба в армията. Да ви даде защита.

Кайли искаше да каже нещо. Мистле също искаше да се обади, но бързият поглед на Гиселхер им затвори устата.

— Предай на гилдията, Хотспорн — изрече ледено главатарят на Плъховете, — че благодарим за предложението. Ще помислим и ще обсъдим как да постъпим.

Хотспорн се изправи.

— Тръгвам си.

— Сега, през нощта?

— Ще пренощувам в селото. Тук ми е някак неуютно. А утре тръгвам право към границата с Метина, после по главния път към Форгехам, където ще прекарам до Еквинокцията, а кой знае, може и по-дълго. Защото там ще очаквам онези, които вече са помислили, обсъдили, решили, и са готови да се явят и да изчакат амнистията под моя опека. Съветвам ви и вие да не се бавите прекалено с размишленията и обсъжданията. Защото Бонхарт може да изпревари амнистията.

— Постоянно ни плашиш с този Бонхарт — изрече бавно Гиселхер, който също се изправи. — Някой би си помислил, че мерзавецът вече е на прага… А всъщност той е отвъд горите, планините…

— … в Ревност — довърши спокойно Хотспорн. — В странноприемницата „Под главата на химерата“. На трийсет мили оттук. Ако не бяха зигзагите ви край Велда, сигурно щяхте да се натъкнете на него още вчера. Но това не ви вълнува, знам. Всичко хубаво, Гиселхер. Всичко хубаво, Плъхове. Маестро Алмавера? Аз съм към Метина и винаги се радвам на компания по пътя… Какво казвате, маестро? С удоволствие? Така и предполагах. Е, опаковайте си принадлежностите. Платете на маестрото за труда му, Плъхове.

* * *

Пощенската станция се изпълни с аромата на пържен лук и картофена супа, които готвеше жената на стопанина, временно пусната от заточението в килера. Огненото езиче на свещта на масата танцуваше и се удължаваше. Плъховете се бяха навели над масата така, че огънят огряваше почти докосващите им се глави.

— Той е в Ревност — говореше тихо Гиселхер. — В странноприемницата „Под главата на химерата“. Точно на един ден езда оттук. Какво мислите за това?

— Същото, което и ти — промърмори Кайли. — Да отидем там и да убием кучия син.

— Да отмъстим за Валдез — каза Реф. — И за Мухоморката.

— И такива като Хотспорн повече няма да ни обясняват за чужди дела и храброст — изсъска Искра. — Да убием Бонхарт, този трупоядец, този върколак. Ще му побием главата над портата на странноприемницата, за да съответства на името й! И за да знаят всички, че той не е никакъв свръхчовек, а обикновен смъртен, като всички останали, и че най-накрая се е натъкнал на по-силни от него. И ще се види коя е най-добрата банда от Корат до Переплут!

— Ще започнат да пеят песни за нас по панаирите! — изрече разпалено Кайли. — И из замъците!

— Да вървим! — Асе удари по масата с ръка. — Да вървим и да убием мерзавеца!

— А след това — разсъждаваше Гиселхер — може и да помислим за тази амнистия… За гилдията… Какво се мръщиш, като че ли си глътнал дървеница, Кайли? По петите ни са, а зимата наближава. Аз си мисля следното, Плъхове: да презимуваме, да си стоплим задниците на огнището, да се предпазим чрез амнистията от студа, да си пийнем амнистийна греяна бира. Да изтърпим тази амнистия учтиво и порядъчно по някакъв начин до пролетта. А напролет… Когато тревичките се подадат над снега…

Плъховете се разсмяха в един глас, тихо, зловещо. Очите им горяха, като на истински плъхове, когато нощем, в тъмна пресечка, се прокрадват към ранен човек, неспособен да се защити.

— Да пием за гибелта на Бонхарт! — каза Гиселхер. — Да изсърбаме супата и да лягаме да спим. Да си отдъхнем, защото на разсъмване тръгваме.

— Ясно — изсумтя Искра. — Вземете пример от Мистле и Фалка, те вече от един час са в леглото.

Жената на стопанина на пощенската станция затрепери пред гърнето, чувайки откъм масата тихото, злобно, отвратително кикотене.

* * *

Цири вдигна глава и дълго мълча, загледана в едва тлеещото пламъче на газеничето, в което вече догаряше остатъкът от фитила.

— Тогава аз се измъкнах от станцията, като крадла — продължи тя разказа си. — Преди разсъмване, в пълна тъмнина… Но не успях да избягам незабелязано. Мистле сигурно се е събудила, когато се измъквах от леглото. Завари ме в конюшнята, как оседлавам коня. Но не показа, че е учудена. И изобщо не се опита да ме задържи… Започваше да се развиделява…

— И сега не е много далеч от изгрева — прозина се Висогота. — Време е за сън, Цири. Утре ще продължиш.

— Сигурно си прав. — Тя също се прозина, изправи се, протегна се. — И на мен са ми натежали клепачите. Но с това темпо никога няма да завърша, отшелнико. Колко вечери минаха? Поне десет. Боя се, че за целия разказ ще са необходими хиляда и една нощ.

— Имаме време, Цири. Имаме време.

* * *

— От кого искаш да избягаш, Соколче? От мен? Или от себе си?

— Край с бягствата. Сега трябва да преследвам. За целта трябва да се върна… там, където започна всичко. Трябва. Разбери ме, Мистле.

— Значи затова… Затова беше толкова мила с мен снощи. За първи път от толкова дни… Прощален последен път? А после — забравяш за всичко?

— Никога няма да те забравя, Мистле.

— Ще ме забравиш.

— Никога. Заклевам се. И това не беше последният път. Ще те намеря. Ще дойда за теб… Ще дойда със златна карета. Със свита от дворяни. Ще видиш. Скоро ще имам… възможности. Големи възможности. Ще направя така, че съдбата ти да се промени… Ще видиш. Ще се убедиш колко много мога да направя. Колко много мога да променя.

— За това е необходима голяма сила — въздъхна Мистле. — И голяма магия.

— И това също е възможно. — Цири облиза устни. — Магията също… Мога да намеря… Всичко, което някога съм загубила, може да се върне… И отново да бъде мое. Обещавам ти, че ще се учудиш, когато се срещнем отново.

Мистле се извърна и дълго време гледа розово-синкавите облаци, които изгревът вече беше изрисувал над източния край на света.

— Вярно е — каза тя тихо. — Ще съм много учудена, ако някога се срещнем отново. Ако някога те видя пак, малката. Тръгвай вече. Да не протакаме.

— Чакай ме. — Цири изсмърка. — И не допускай да те убият. Помисли си за амнистията, за която говореше Хотспорн. Дори ако Гиселхер и другите не поискат… Все пак си помисли, Мистле. Това може и да е начин да оцелееш… Защото аз ще се върна за теб. Заклевам се.

— Целуни ме.

Ставаше все по-светло, развиделяваше се, студът се усилваше.

— Обичам те, Птиченце.

— Обичам те, Соколче. Тръгвай вече.

* * *

— Разбира се, тя не ми вярваше. Мислеше, че съм се уплашила и съм хукнала подир Хотспорн, за да търся спасение, да го умолявам за амнистията, с която той ни съблазняваше. Откъде можеше да знае какви чувства ме вълнуваха, докато слушах дрънканиците на Хотспорн за Цинтра, за баба ми Каланте… И за това, че „някаква Цирила“ ще стане жена на императора на Нилфгард? Същият този император, който уби баба Каланте, и изпрати за мен онзи черен рицар с перата на шлема. Разказвах ти, нали си спомняш? На остров Танед, когато той протегна ръка към мен, му пуснах кръв! Трябваше да го убия тогава… Но кой знае защо, не успях… Бях глупава! Но кой знае, може там, на Танед, да му е изтекла кръвта и да е умрял… Защо ме гледаш така?

— Разказвай, Разкажи как си тръгнала подир Хотспорн, за да си върнеш наследството. Да си върнеш това, което ти принадлежи.

— Напразно говориш с неодобрение и сарказъм. Да, знам, че беше глупаво, сега го виждам, но тогава не го виждах… Бях по-умна в Каер Морхен и в храма на Мелителе, там знаех, че миналото не може да се върне, че вече не съм принцеса на Цинтра, а нещо съвсем друго, че вече нямам никакво наследство, всичко е загубено и нищо не може да се направи, трябва да се примиря. Обясниха ми това, деликатно и спокойно, и аз го приех. Също спокойно. И изведнъж всичко започна да се връща. Първо, когато се опитаха да ми тикнат в очите титлата на тази баронеса Касадей… Никога не са ме вълнували подобни неща, но тогава изведнъж се вбесих, вирнах нос и се развиках, че титлата ми е по-висока от нейната и че родът ми е по-знатен. И оттогава това нещо повече не ми излезе от главата. Чувствах, че гневът в мен расте. Разбираш ли това, Висогота?

— Разбирам.

— А при думите на Хотспорн чашата преля. За малко да кипна от ярост… По-рано толкова ми бяха говорили за предопределението… А сега се получаваше, че някой друг се възползва от моето предопределение, чрез обикновена измама. Някой се беше представил за мен, за Цири от Цинтра, и щеше да получи всичко, да се къпе в разкош. Не, не можех да мисля за нищо друго… Изведнъж осъзнах, че се налага да изтърпявам недояждане, студ, спане под открито небе, принудена съм да си мия интимните места в ледени потоци… Аз! Която трябваше да имам вана от злато! С вода, ухаеща на лавандула и рози! И топли кърпи! Чисти чаршафи! Разбираш ли, Висогота?

— Разбирам.

— Изведнъж се оказа, че съм готова да отида до най-близката префектура, в най-близкия форт, до същите тези „черни“ нилфгардци, от които толкова се страхувах и които толкова мразех… Бях готова да им кажа: „Аз съм Цири, нилфгардски тъпаци; не нея, а мен трябва да вземе за жена вашият глупав нилфгардски император. Пробутали са му някаква нагла авантюристка, а този идиот не е прозрял измамата“. Бях толкова вбесена, че щях да постъпя точно така, ако ми се беше удал удобен случай. Без да се замислям. Разбираш ли, Висогота?

— Разбирам.

— За щастие успях да се успокоя.

— За голямо твое щастие — сериозно кимна отшелникът. — Личи си, че в историята с женитбата на императора са забъркани различни интереси, борби на партии и фракции. Ако се беше разкрила, осуетявайки нечии планове, нямаше да избегнеш кинжала или отровата.

— И аз го съзнавах. Но го забравих. Напълно го забравих. Да си призная коя съм беше равносилно на смърт. Успях да се убедя в това. Но да не избързвам.

Мълчаха известно време, занимавайки се с кожите. Преди няколко дни уловът се беше оказал доста богат, в капаните и мрежите бяха попаднали доста ондатри и нутрии, две видри и един бобър. Така че имаше достатъчно работа.

— Настигна ли Хотспорн? — попита най-накрая Висогота.

— Настигнах го. — Цири изтри челото си с ръкав. — Даже доста бързо, защото той не бързаше особено. И изобщо не се учуди, когато ме видя!

* * *

— Госпожице Фалка! — Хотспорн дръпна юздата и обърна с танцова стъпка враната кобила. — Каква приятна изненада! Макар че, признавам си, не е чак толкова голяма. Очаквах я, не крия, че я очаквах. Знаех, че ще направите избор. Мъдър избор. Забелязах изблик на интелигентност в прекрасните ви и очарователни очи.

Цири се приближи, така че стремената им почти се допряха. После се изхрачи шумно, наведе се и се изплю на пясъчната настилка на пътя. Беше се научила да плюе с такъв маниер, отвратителен, но ефективен, когато трябваше да охлади ентусиазма на някой обожател.

— Както разбирам — леко се усмихна Хотспорн, — искате да се възползвате от амнистията?

— Лошо си разбрал.

— Тогава трябва ли да се радвам при вида на красивото ви лице?

— Защо не? — изсумтя тя. — На станцията говореше, че се радваш на всяка компания по пътя.

— Винаги — усмихна се той широко. — Но ако не става въпрос за амнистията, не съм сигурен, че сме в една и съща посока. Както виждате, намираме се на кръстопът. Четирите страни на света, необходимост от избор… Символика, като в онази добре позната легенда. Ако тръгнеш на запад — няма да се върнеш. Ако тръгнеш на изток — няма да се върнеш. На север… Хммм… На север от този стълб е амнистията…

— Стига с тази амнистия!

— Както желаете. Тогава накъде води пътят, ако мога да попитам? В коя от посоките на символичния кръстопът? Маестро Алмавера, специалистът по татуировките, поведе мулетата си на запад, към градчето Фано. Източният път води към селището Ревност, но аз на ваше място бих избегнал тази посока…

— Река Яра — изрече бавно Цири, — за която стана въпрос на станцията, е нилфгардското име на Яруга, нали?

— Такава сте учена — наведе глава той, поглеждайки в очите й, — а не знаете това?

— Не можеш ли да отговориш по човешки, когато те питат по човешки?

— Просто се пошегувах, защо се ядосвате? Да, това е същата река. На елфически и нилфгардски — Яра, на северен език — Яруга.

— А устието на тази река е Цинтра? — продължи Цири.

— Да. Цинтра.

— Цинтра далече ли е оттук? На колко мили е?

— Не са малко. И зависи в какви мили се смята. Почти всяка държава има своя миля, не е трудно да се сбърка. По-удобен е методът на всички пътуващи търговци — да се смята в дни. За да се достигне оттук до Цинтра, ще са необходими двайсет и пет — трийсет дни.

— Накъде? Право на север?

— Много ви е интересна тази Цинтра, госпожице Фалка. Защо?

— Искам да се възкача на трона й.

— Добре, добре. — Хотспорн вдигна длан, сякаш за да се защити. — Разбрах деликатния намек, няма да задавам повече въпроси. Най-краткият път за Цинтра, колкото и да е парадоксално, води право на север, защото нататък няма пътища, а само блата. Първо трябва да се насочите към град Форгехам, а след това да потеглите на северозапад, към Метина, столицата на страната със същото име. После трябва да прекосите равнината Маг Деира, по търговския път чак до град Нойнройт. Едва оттам трябва да поемете по северния път, водещ към долината на река Йелена. Оттам вече е по-лесно — по пътя непрестанно се точат войскови подразделения. Той минава през Назаир и Стълбата Марнадал — проход, водещ към долината Марнадал. А долината Марнадал — това вече е Цинтра.

— Хммм… — Цири се вторачи в зеления хоризонт, в размитата линия на черните възвишения. — До Форгехам, а после на северозапад… Това значи… По кой път?

— Знаете ли — усмихна се леко Хотспорн, — аз съм тръгнал точно към Форгехам, а после — до Метина. Ето този път, където се жълтее пясъкът между боровете. Яздете подир мен — и няма да се заблудите. Амнистията си е амнистия, но ще ми е приятно да пътешествам с такава очарователна госпожица.

Цири го измери с най-студения поглед, на който беше способна. Хотспорн насмешливо прехапа устни.

— Е, какво?

— Да вървим.

— Браво, госпожице Фалка. Мъдро решение. Вече казах, че колкото сте красива, толкова сте и умна.

— Престани да ми викаш госпожица, Хотспорн. От твоите уста това звучи обидно, а аз не позволявам да ме обиждат безнаказано.

— Както желаете, госпожице…

* * *

Въпреки красивия изгрев, денят се оказа сив и мокър. Влажната мъгла притъпяваше яркостта на есенния листак на надвисналите над пътя дървета, пламнали в хиляди оттенъци на охрата, червеното и златистото.

Във влажния въздух се носеше аромат на кора и гъби.

Яздеха бавно върху килима от паднали листа, но Хотспорн често пришпорваше враната кобила, като от време на време я караше да се движи в тръс или дори в галоп. В такива моменти Цири ги гледаше възхитено.

— Тя има ли си име?

— Не. — Зъбите на Хотспорн проблеснаха. — Отнасям се към конете експлоататорски, сменям ги твърде често и не се привързвам към тях. Смятам за много претенциозно да се дават имена на конете, без да имаш коневъдна ферма. Съгласна ли си с мен? Кон Вранчо, пес Кучо, котак Мърчо. Претенциозно!

* * *

На Цири не й харесваха неговите погледи и многозначителни усмивки, още по-малко пък — насмешливия тон на неговите въпроси и отговори. Ето защо възприе най-простата тактика — мълчеше, отговаряше с кратки реплики, не го провокираше. Ако успееше. Невинаги успяваше. Особено когато той заговореше за онази своя амнистия. Когато тя за пореден път доста рязко изрази недоволство, Хотспорн изненадващо смени тактиката — зае се да й доказва, че в нейния случай амнистията е излишна и че даже изобщо не я засяга. Амнистират се престъпниците, а не техните жертви. Цири прихна:

— Самият ти си жертва, Хотспорн!

— Казах го напълно сериозно — увери я той. — Не за да те развеселя, а за да те посъветвам как да отървеш кожата, в случай че те хванат. Разбира се, това няма да подейства на барон Касадей, от Варнхагенови също не можеш да очакваш снизхождение, те в най-добрия случай ще те линчуват на място, бързо и — ако имаш късмет — безболезнено. Но ако попаднеш в ръцете на префекта и се изправиш пред съда, пред суровото, но справедливо лице на имперския закон… В този случай бих ти препоръчал следната защитна линия: избухни в плач и настоявай, че си невинна жертва на обстоятелствата.

— И кой ще повярва в това?

— Всеки. — Хотспорн се наведе в седлото и я погледна в очите. — Защото това си е самата истина. Ти си невинна жертва, Фалка. Ти все още нямаш шестнайсет, по законите на Империята си непълнолетна. Оказала си се по случайност в бандата на Плъховете. Не си виновна, че ти е хвърлила око една от бандитките, Мистле, чийто противоестествени наклонности не са тайна за никого. Попаднала си под влиянието на Мистле, от теб са се възползвали сексуално и са те принудили…

— Ето че всичко се изясни — прекъсна го Цири, като се изненада от спокойствието си. — Най-накрая стана ясно какво целиш. Вече съм виждала такива като теб.

— Наистина ли?

— Както при всяко петле — продължи тя все така спокойно, — гребенчето ти се надигна при мисълта за мен и Мистле. Както при всеки глупав самец, в глупавата ти глава се е мярнала мисълта да опиташ да ме излекуваш от противоестествената болест и да ме обърнеш към правата вяра. А знаеш ли кое е най-противоестествено в цялата тази история? Точно тези мисли!

Хотспорн я наблюдаваше безмълвно, запазвайки загадъчна усмивка върху тънките си устни.

— Мислите ми, драга Фалка — каза той след кратко мълчание, — може и да не са благопристойни, може и да не са съвсем прилични, и явно не са невинни… Но, богове, те съответстват на природата ми. Моята. Обиждаш ме, предполагайки, че привличането ми към теб се дължи на някакво… перверзно любопитство. Ха, ти обиждаш самата себе си, като не забелязваш или не искаш да забележиш, че пленителният ти чар и необикновената ти красота могат да накарат всеки мъж да застане на колене. Че очарователният ти поглед…

— Слушай, Хотспорн — прекъсна го тя, — да не искаш да спиш с мен?

— Каква интелигентност — разпери ръце той. — Просто нямам думи.

— Тогава аз ще ти помогна. — Тя леко пришпори коня, за да може да погледне Хотспорн през рамо. — Защото аз имам достатъчно думи. Чувствам се поласкана. Във всеки друг случай — кой знае… Ако беше някой друг… Но ти, Хотспорн, изобщо не ми харесваш. Нищо в теб не ме привлича, абсолютно нищичко. И даже бих казала обратното — всичко в теб ме отблъсква. Трябва да си наясно, че при такива условия половият акт би бил нещо противоестествено.

Хотспорн се разсмя, също пришпорвайки коня си. Кобилата затанцува по пътя, красиво вдигнала изящната си глава. Цири се завъртя в седлото, борейки се със странното чувство, което изведнъж оживя в нея, оживя някъде дълбоко, в най-долната част на корема, но бързо и отчаяно се стремеше да излезе навън, към раздразнената от дрехите кожа. „Казах му истината — помисли си тя. — Той не ми харесва, по дяволите, но конят му ми харесва, тази врана кобила… Не той, а конят… Що за безумие! Не, не, не! Дори и да я нямаше Мистле, щеше да е смешно и глупаво да му се отдам само защото ме възбужда видът на танцуващата по пътя врана кобила.“

Хотспорн я изчака да се приближи, като я гледаше в очите и странно се усмихваше. После отново дръпна юздата, карайки кобилата да тропа с крака, да се завърта, да пристъпва танцово встрани. „Знае — помисли си Цири. — Старият негодник знае какво чувствам. По дяволите! Аз просто съм любопитна!“

— Имаш борови иглички по косата — подхвърли меко Хотспорн, приближавайки се много близо и протягайки ръка. — Ще ги махна, ако позволиш. Ще добавя, че жестът ми е изключително резултат от моята галантност, а не от извратено желание.

Тя много се учуди, че докосването е приятно. Все още не беше взела решение, но за всеки случай преброи колко дни са минали от последната й менструация. На това я беше научила Йенефер — да брои предварително, а не когато е разгорещена, защото после, когато стане горещо, се появява странно нежелание човек да се занимава с изчисления и да мисли за възможните последствия.

Хотспорн я гледаше в очите и се усмихваше, сякаш знаеше, че изчисленията ще бъдат в негова полза. „Само да не беше толкова стар — въздъхна крадешком Цири. — Но той сигурно вече има трийсет години…“

— Турмалин. — Пръстите на Хотспорн докоснаха нежно ухото й и обецата. — Красиво, но само турмалин. С удоволствие бих ти подарил изумруди. Те са много по-зелени, което значи че ще отиват много повече на красотата и очите ти.

— Знай — процеди тя, гледайки го безсрамно, — че ако се стигне до нещо, ще взема изумрудите предварително. Защото ти се отнасяш експлоататорски не само с конете, Хотспорн. На сутринта след замайващата нощ може да решиш, че е твърде претенциозно да си спомниш името ми. Пес Кучо, котак Мърчо и момиче Мацка.

— Ле-ле! — засмя се той пресилено. — Можеш да накараш и най-горещото желание да замръзне, Снежна кралице.

— Минала съм добро обучение.

* * *

Мъглата се поразсея, но беше все така мрачно. И сънливо. Сънливостта им беше прекъсната грубо от викове и тропот. Иззад дъбовете, покрай които минаваха в момента, изскочиха конници.

Цири и Хотспорн действаха толкова бързо и съгласувано, сякаш бяха тренирали това със седмици. Обърнаха конете и потеглиха в галоп, притиснати към гривите и подкарвайки конете с викове и удари с пети. Над главите им засвистяха перата на стрели, дочуха се крясъци, звънтене, тропот.

— Към гората! — извика Хотспорн. — Свърни към гората! В гъсталака!

Те завиха, без да намаляват скоростта. Цири се притисна още по-силно към шията на коня, за да не я свалят от седлото удрящите я по раменете клони. Тя видя как една стрела от арбалет отцепи треска от един елшов дънер. Пришпори с вик коня, очаквайки всеки момент да получи стрела в гърба. Движещият се пред нея Хотспорн изведнъж странно изохка.

Прескочиха дълбока яма и стремително навлязоха в трънестия гъсталак. И в този момент Хотспорн се плъзна от седлото и рухна в клюквата. Кобилата изцвили, хвърли къч, размаха опашка и се понесе нататък. Цири не се поколеба — скочи и удари коня си по задницата. Той последва враната кобила, а Цири помогна на Хотспорн да се изправи, и двамата се гмурнаха в храстите, в елшака, претърколиха се, плъзнаха се надолу по склона и паднаха сред високите папрати на дъното на дерето. Мъхът смекчи падането им.

Горе, по склона, тракаха копитата на преследвачите — за щастие, насочили се към високата гора след отдалечаващите се коне. Изглежда, не бяха забелязали падането на ездачите в папратите.

— Какви са тези? — изсъска Цири, докато се измъкваше изпод Хотспорн и чистеше косата си от пухчетата. — Хора на префекта? Варнхагенови?

— Обикновени бандити… — Хотспорн изплю едно листо. — От онези, които вилнеят по пътищата.

— Предложи им амнистия. — Между зъбите на Цири проскърца пясък. — Обещай им…

— Тихо. Ще чуят.

— Хе-е-ей! Хе-е-ей! Ту-у-ук! — долетя отгоре. — Мини отляво! Отляво-о-о!

— Хотспорн?

— Какво?

— Имаш кръв по гърба.

— Знам — отговори той студено, като измъкна от пазвата си навита кърпичка и се обърна странично към нея. — Мушни я под ризата. На височината на лявата плешка…

— Къде са те уцелили? Не виждам стрела.

— Това беше арбалет… Желязно парче, най-вероятно срязан пирон за подкова. Остави, не пипай. До гръбначния стълб е.

— Проклятие! Какво да направя?

— Говори по-тихо. Връщат се.

Затропаха копита, някой изсвири пронизително. Някой крещеше, призоваваше, нареждаше някому да се върне. Цири наостри уши.

— Тръгват си — промърмори тя. — Отказаха се от преследването. Не са хванали конете.

— Това е добре.

— И ние няма да можем да ги хванем. Ще можеш ли да ходиш?

— Няма да се наложи — усмихна се той, показвайки и доста мизерно изглеждащата гривна на китката си. — Купих тази дрънкулка заедно с коня. Тя е магическа. Кобилата я е носила от малка. Ако потъркам гривната ето така, ще е все едно, че съм повикал кобилата. Все едно е чула гласа ми. Ще дойде. Не веднага, но със сигурност ще дойде. Ако имаме късмет, и твоят сивушко ще дотича заедно с нея.

— А ако нямаме късмет? Ще тръгнеш сам?

— Фалка — каза той, вече с по-сериозен тон, — няма да тръгна сам, разчитам на помощта ти. Ще се наложи да ме придържаш върху седлото. Пръстите на краката ми вече изтръпват. Може да изгубя съзнание. Чуй ме: дерето ще те отведе до долината на поток. Ще тръгнеш нагоре срещу течението, на север. Ще ме отведеш до местност, наречена Тегамо. Там ще намериш човек, който ще може да извади желязото от гърба ми, без при това да ме убие или парализира.

— Това ли е най-близкото населено място?

— Не. Ревност е по-близо. Котловина на двайсетина мили в противоположната посока, надолу по течението. Но в никакъв случай не бива да ходиш в тази посока.

— Защо?

— В никакъв случай — повтори той, мръщейки се. — Не става въпрос за мен, а за теб. Ревност означава смърт за теб.

— Не разбирам.

— Не ти и трябва. Просто ми повярвай.

— Ти каза на Гиселхер…

— Забрави за Гиселхер. Ако искаш да живееш, забрави за него и за всички тях.

— Защо?

— Остани с мен. Ще удържа обещанието си, Снежна кралице. Ще те украся с изумруди. Ще те обсипя с тях…

— Наистина, подходящ момент за шеги.

— Винаги е подходящ момент за шеги.

Хотспорн изведнъж я прегърна, притисна я с ръце и започна да разкопчава блузата й. Безцеремонно, но без да бърза, Цири отблъсна ръката му.

— Да — промърмори тя, — определено подходящ момент и за това.

— За това всеки момент е добър. Особено за мен в момента. Нали ти казах за гръбначния стълб. Утре могат да възникнат трудности… Какво правиш? О, по дяволите…

Този път тя го отблъсна по-силно. Твърде силно. Хотспорн пребледня, прехапа устни, изстена от болка.

— Извинявай. Но когато човек е ранен, трябва да лежи спокойно.

— Близостта на тялото ти ме кара да забравя за болката.

— Престани, по дяволите!

— Фалка… Бъди по-мила със страдащия човек.

— Ще страдаш, ако не си махнеш ръцете. Веднага!

— По-тихо… Бандитите може да ни чуят… Кожата ти е като атлаз… Не се върти, по дяволите!

„О, проклятие — помисли си Цири. — Да става каквото ще става. В края на краищата, какво толкова? Интересно ми е. Имам право да съм любопитна. Тук няма никакви чувства. Ще действам експлоататорски — и толкоз. И после непретенциозно ще забравя.“

Тя се остави на докосванията и на удоволствието, което й носеха. Извърна глава, но сметна това за излишна скромност и превзето — не искаше той да мисли, че е съблазнил самата невинност. Погледна го право в очите, но това й се стори твърде смело и предизвикателно — не искаше да мине и за такава. Затова просто затвори очи, прегърна го през шията и му помогна да се справи с копчетата, защото на него не му се получаваше лесно и само напразно губеше време.

Към докосването с пръсти бе прибавено докосването с устни. Тя вече беше близо до това да забрави за целия свят, когато Хотспорн изведнъж застина. Тя почака търпеливо известно време, давайки си сметка, че е ранен и раната сигурно му пречи. Но бездействието му продължаваше твърде дълго. Слюнката му върху зърната й започваше да застива.

— Хей, Хотспорн? Заспа ли?

Нещо потече по гърдите й. Тя опипа мястото с пръсти. Кръв.

— Хотспорн! — Тя го отблъсна от себе си. — Хотспорн, да не умря?

„Глупав въпрос — помисли си тя. — Нали виждам. Нали виждам, че е умрял.“

* * *

— Умря с глава върху гърдите ми. — Цири се извърна. Жарта в огнището хвърли червен отблясък върху обезобразената й буза. Може би там имаше и руменина. Но Висогота не беше сигурен в това. — Единственото, което изпитах тогава — добави тя, все още извърната, — беше разочарование. Шокира ли те това?

— Не. Точно това — не.

— Разбирам. Старая се да не украсявам разказа, да не променям нищо. Да не скривам нищо. Макар и понякога да ми се иска. — Тя изсмърка и потърка с кокалчето на пръста си крайчеца на окото си. — Затрупах го с клони и камъни. Стъмваше се, наложи ми се да пренощувам там. Бандитите все още се въртяха наоколо, чувах виковете им и бях почти сигурна, че това не са обикновени бандити. Не знаех само кого преследват: мен или него. Но бях принудена да седя тихо. През цялата нощ. До съмване. Край трупа. Бррр.

Тя помълча, и след малко продължи:

— На разсъмване не беше останала нито следа от преследвачите, и можех да тръгвам. Вече имах кон. Вълшебната гривна, която свалих от ръката на Хотспорн, наистина действаше. Враната кобила се върна. Сега тя беше моя. Това беше наградата ми. Има такъв обичай на островите Скелиге, знаеш ли? Девойката трябва да получи скъп подарък от първия си любовник. Какво от това, че моят умря, преди да успее да стане първи?

* * *

Кобилата тропна с предните си копита в земята, изцвили, завъртя се настрани, сякаш настоявайки да й се любуват. Цири не можа да сдържи възхищението си при вида на малката й изящна шия, права и стройна, но мускулеста; на малката й глава с изпъкнало чело; на високия й задник; на строежа на тялото й и на изумителните му пропорции.

Приближи се внимателно, показвайки на кобилата гривната на китката си. Кобилата изпръхтя протяжно, прибра подвижните си уши, но позволи на девойката да я хване за трензелата и да я погали по кадифения нос.

— Келпи — каза Цири. — Ти си черна и гъвкава като морско келпи. Вълшебна си като келпи. Така че ще се казваш Келпи. И не ме интересува дали е претенциозно, или не.

Кобилата изпръхтя, вдигна уши и размаха копринената си опашка, достигаща до ставите й. Цири, която обичаше язденето нависоко, скъси ремъците на стремената и потърка нетипично плоското седло без преден лък. Сложи ботуш на стремената и хвана кобилата за гривата.

— Спокойно, Келпи.

Въпреки опасенията й, седлото се оказа напълно удобно. И по очевидни причини — много по-леко от обикновените кавалерийски седла.

— А сега — каза Цири, потупвайки коня по топлата шия, — да видим дали си толкова буйна, колкото и красива. Дали си истински яздитен кон, или ставаш само за паради. Какво ще кажеш за двайсет мили галоп, Келпи?

* * *

Ако в дълбоката нощ някой беше успял да се прокрадне тихичко до загубената сред мочурищата къщичка с порутена и обрасла с мъх стряха и ако беше погледнал през процепите в капаците на прозорците, би видял белобрад старец, слушащ разказа на девойка със зелени очи и пепелявосиви коси.

Би видял как догарящите въглени в огнището оживяват и проблясват, сякаш предчувствайки какво ще бъде разказано.

Но това беше невъзможно. Никой не можеше да види тази гледка. Колибата на стария Висогота беше добре скрита сред тръстиките в блатото. Във вечно обхванатата от мъгли пустош, в която никой не се осмеляваше да навлезе.

* * *

— Долината на потока беше равна, подходяща за езда, така че Келпи летеше като вихър. Разбира се, аз се носех не нагоре срещу течението, а надолу по течението. Спомних си какво беше казал Хотспорн на Гиселхер на станцията. Разбрах защо ме е предупредил. В Ревност имаше капан. Когато Гиселхер отхвърли предложението за амнистия и работа за гилдията, Хотспорн съзнателно му напомни за отседналия в селището ловец на глави. Знаеше на каква примамка ще клъвнат плъховете, знаеше, че ще отидат там и ще попаднат в капан. Трябваше да се добера до Ревност преди тях, да им пресека пътя, да ги предупредя. Да ги накарам да се върнат. Всичките. Или поне само Мистле.

— Досещам се, че не се е получило — промърмори Висогота.

— Тогава — изрече тя приглушено — очаквах, че в Ревност ни очаква въоръжен до зъби многоброен отряд. Изобщо не предполагах, че засадата се състои само от един човек.

Тя млъкна, вперила поглед в тъмнината.

— Нямах си никаква представа какъв е този човек.

* * *

Бирка някога е било богато и красиво село с живописно местоположение — жълтите му стрехи и червените покриви са запълвали плътно котловината със стръмни гористи склонове, променящи цвета си в зависимост от сезона. Особено през есента Бирка е радвала погледа и е впечатлявала сърцето.

Това продължило, докато селището не сменило името си. Което станало по следния начин: един млад фермер, елф от близката елфическа колония, бил безумно влюбен в дъщерята на мелничар от Бирка. Кокетката се надсмивала над ухажването на елфа и продължавала да се отдава интензивно на съседи, познати и дори роднини. Те започнали да се подиграват на елфа и на сляпата му любов. Елфът се изпълнил с омраза и жажда за мъст, доста нетипични за расата му. Една нощ, в която духал силен вятър, благоприятстващ замисъла му, той подхвърлил огън и запалил цяла Бирка.

Разорените жертви на пожара паднали духом. Едни тръгнали по света, други се отдали на безделие и пиянство. Парите, които събирали за възстановяване, постоянно се харчели и изпивали, и богатото някога селище станало пример за нищета и отчаяние, превърнало се в струпване от отвратителни и бараки, построени надве-натри под голия и опушен до черно склон на котловината. Преди пожара Бирка имаше кръгъл пазарен площад, а сега сред малобройните повече или по-малко възстановени къщи, хамбари и винарни се беше оформило нещо като дълга улица, завършваща с фасадата на издигнатата с общи усилия странноприемница „Под главата на химерата“, държана от вдовицата Гулю.

И вече седем години никой не използваше името Бирка. Казваха Огнена ревност, или за по-кратко — само Ревност.

По улицата на Ревност яздеха Плъховете.

Беше студено, облачно, мрачно утро. Хората се криеха в къщите си, хамбарите и магазините. Който имаше капаци на прозорците — с трясък ги затваряше, който имаше врати — подпираше ги отвътре с кол. На когото все още му беше останала водка, пиеше за кураж. Плъховете яздеха в крачка, демонстративно бавно, стреме до стреме. Върху лицата им беше изписано равнодушно презрение, но присвитите очи внимателно разглеждаха прозорците, навесите и ъглите на сградите.

— Само един изстрел с арбалет — предупреди гръмко за всеки случай Гиселхер. — Само едно изщракване на тетива — и ще започнем да колим!

— И пак ще играе огънят — добави Искра със звънко и високо сопрано. — Само вода и земя ще останат!

Някои от селяните със сигурност имаха арбалети, но не се намери такъв, който да провери дали Плъховете говорят празни приказки.

Плъховете наскачаха от конете. Изминаха последната четвърт стаяние[81] до странноприемницата „Под главата на химерата“ пеша, рамо до рамо, ритмично подрънквайки с шпорите, украшенията и бижутата си.

При вида им трима жители на селото, които седяха на стъпалата и лекуваха снощния махмурлук с бира, веднага изчезнаха.

— Добре ще е, ако още е тук — промърмори Кайли. — Замотахме се. Не трябваше да отлагаме, трябваше да дойдем още през нощта…

— Глупости — озъби се Искра. — Ако искаме бардовете да пеят песни за това, не можем да го правим нощем, по тъмно. Хората трябва да видят! Най-добре е сутрин, докато хората още са трезви, нали, Гиселхер?

Гиселхер не отговори. Той вдигна един камък и със замах го запрати във вратата на странноприемницата.

— Излизай, Бонхарт!

— Излизай, Бонхарт! — подеха в хор Плъховете. — Излизай, Бонхарт!

Отвътре се чуха стъпки. Бавни и тежки. Мистле почувства как я побиват тръпки.

Бонхарт застана на вратата.

Плъховете неволно отстъпиха крачка назад, токовете на високите ботуши се опряха в земята, ръцете им хванаха дръжките на мечовете. Ловецът на глави държеше своя меч в ножницата, под мишницата си. По този начин ръцете му бяха свободни; в едната държеше сварено, обелено яйце, а в другата — къшей хляб.

Той бавно се приближи към оградата и погледна Плъховете отвисоко. Стоеше на верандата, пък и самият той беше висок. Огромен, макар и слаб като вейка.

Гледаше ги, местейки безцветните си очи от един на друг. След това отхапа първо част от яйцето, после — залък хляб.

— А къде е Фалка? — попита той неразбираемо. От устните и мустаците му се посипаха парченца жълтък.

* * *

— Дий, Келпи! Дий, красавице! Дий, с всички сили!

Враната кобила изцвили гръмко и изпъна шия, носейки се в стремителен галоп. Изпод копитата й пръскаше пясък, макар да изглеждаше, че едва докосват земята.

* * *

Бонхарт се протегна лениво, при което кожената му салтамарка изскърца; бавно си сложи ръкавиците от лосева кожа и старателно ги изпъна.

— Така значи? — намръщи се той. — Искате да ме убиете? И защо?

— Да речем заради Мухоморката, за да не се задълбаваме — отговори Кайли.

— И защото ни е забавно — добави Искра.

— И за собственото ни спокойствие — вметна Реф.

— Ааа — изрече бавно Бонхарт. — Ето каква била работата! А ако ви обещая, че ще ви оставя на мира, ще го направите ли и вие?

— Не, проскубано куче, няма да го направим — усмихна се пленително Мистле. — Познаваме те. Знаем, че няма да ни простиш, че ще се мъкнеш подире ни и ще чакаш удобен случай да прободеш някой от нас в гърба. Излез!

— По-спокойно, по-спокойно! — Бонхарт се усмихна зловещо, показвайки зъбите си под прошарените мустаци. — Винаги можем да потанцуваме, няма защо да се горещите. Първо ще ви направя едно предложение, Плъхове. Предлагам ви избор, пък вие ще решите как да постъпите.

— Какво си мърмориш, старче? — извика Кайли, привеждайки се. — Говори по-ясно!

Бонхарт поклати глава и се почеса по бедрото.

— За вас е обявена награда, Плъхове. Не е малка. А трябва да се живее от нещо.

Искра изсъска като дива котка, разтваряйки по котешки очите си. Бонхарт скръсти ръце, премествайки меча при сгъвката на лакътя си.

— Наградата в случай, че сте мъртви, не е малка — каза той. — Но ако сте живи, е още по-голяма. Така че, честно казано, на мен ми е все едно. Нямам нищо лично против вас. Само преди ден си мислех, че ще ви убия просто ей така, за удоволствие и развлечение, но вие дойдохте сами, като ми спестихте време и усилия, и с това ме спечелихте. Така че ще ви дам избор: как искате да ви убия — с добро или с лошо?

Върху челюстите на Кайли заиграха мускули. Мистле се наведе, приготвяйки се за скок. Гиселхер я хвана за рамото.

— Иска да ни вбеси — изсъска той. — Нека да си говори, негодникът.

Бонхарт изсумтя.

— Е? — повтори той. — С добро или с лошо? Аз ви съветвам да е първото. Защото, нали разбирате — това означава доста по-малко болка.

Плъховете като по команда извадиха оръжията си. Гиселхер махна с острието си и застана във фехтовална поза. Мистле се изплю сочно на земята.

— Ела тук, хилаво старче — изрече тя, спокойна на вид. — Ела, мерзавецо. Ще те убием като старо, проскубано псе.

— Явно предпочитате с лошо. — Гледайки някъде над покривите на къщите, Бонхарт бавно извади меча си и хвърли встрани ножницата. Без да бърза, слезе по стъпалата, подрънквайки с шпорите си.

Плъховете бързо се наредиха по ширината на улицата. Кайли отиде най-вляво, почти при стената на винарната. До него застана Искра, изкривила тънките си устни в присъщата за нея страховита усмивка. Мистле, Асе и Реф отидоха вляво, а Гиселхер остана по средата, гледайки ловеца на глави изпод спуснатите си клепачи.

— Е, добре, Плъхове. — Бонхарт се огледа, хвърли поглед към небето, след което вдигна меча си и се изплю върху острието.

— Щом искате да танцуваме, нека да потанцуваме. Да свири музика!

Хвърлиха се един срещу друг като вълци — мигновено, тихо, без предупреждение. Във въздуха запяха мечове, изпълвайки улицата със звънките удари на метал. Отначало се чуваха само ударите на остриетата, въздишки, стонове и ускорено дишане.

А после, внезапно и неочаквано, Плъховете започнаха да крещят. И да умират.

Реф излетя пръв от мелето, удари гръб в стената, опръсквайки с кръв мръснобялата вар. Последва го с несигурна крачка Асе, който се преви и падна настрани, свивайки и изпъвайки колене.

Бонхарт се въртеше и скачаше като обезумял, обкръжен от блясъка и свистенето на меча си. Плъховете отстъпваха от него, подскачаха, правеха нападения и отскачаха — яростно, ожесточено, безмилостно. И безрезултатно. Бонхарт парираше, сечеше, парираше, сечеше, атакуваше, атакуваше непрекъснато, не им даваше да си отдъхнат, налагаше темпото. А Плъховете отстъпваха. И умираха.

Искра, съсечена през шията, падна в прахта, сви се на кълбо като котка, кръвта от артериите й пръсна върху прасците и коленете на прекрачващия през нея Бонхарт. Ловецът на глави с широк замах отрази нападенията на Мистле и Гиселхер, обърна се и с мълниеносен удар със самия връх на меча разпори Кайли от ключицата до бедрото. Кайли изпусна меча си, но не падна, само се хвана с двете ръце за гърдите и корема, а изпод дланите му рукна кръв. Бонхарт отново се изплъзна от удара на Гиселхер, парира нападението на Мистле и съсече Кайли още веднъж, този път превръщайки бузата му в кървава маса. Светлокосият Плъх падна в локва от собствената му кръв, смесена с кал.

Мистле и Гиселхер застинаха за миг, но вместо да хукнат да бягат, закрещяха в един глас, диво и бясно. Нахвърлиха се върху Бонхарт.

И намериха смъртта си.

* * *

Цири влетя в селището и се понесе в галоп по улицата. Изпод копитата на враната кобила полетяха пръски кал.

* * *

Бонхарт изрита проснатия до стената Гиселхер. Главатарят на Плъховете не показваше признаци на живот. От разцепения му череп вече не течеше кръв.

Мистле, паднала на колене, търсеше меча си, шарейки с ръцете си из мръсотията, без да вижда, че лази в увеличаваща се локва кръв. Бонхарт бавно се приближи към нея.

— Не-е-е!

Ловецът вдигна глава.

Цири в движение скочи от коня, завъртя се, падна на едно коляно.

Бонхарт се усмихна.

— Плъхче — каза той. — Седмото Плъхче. Липсваше ми в комплекта.

Мистле напипа меча си, но не беше в състояние да го вдигне. Тя захриптя и се хвърли в краката на Бонхарт, вкопчвайки се с треперещи пръсти в ботушите му. Отвори уста, за да извика, но вместо вик, от гърлото й изригна лъщяща тъмночервена струя. Бонхарт я изрита силно и тя се строполи в калта. Но все пак успя да се надигне отново, хванала се за корема.

— Не-е-е! — извика Цири. — Мистле-е-е!

Ловецът на глави не обърна внимание на вика й, дори не обърна глава, а завъртя меча си и нанесе рязък, скосен удар, който повдигна Мистле от земята и я запрати към стената като мека парцалена кукла.

Викът в гърлото на Цири застина. Ръцете й трепереха, когато тя хвана меча.

— Убиец — процеди тя през стиснатите си зъби, учудвайки се колко чуждо звучи гласът й. И колко чудовищно сухи са станали устните й. — Убиец! Мерзавец!

Бонхарт леко наведе глава, разглеждайки я.

— Ще умираме ли? — попита.

Цири вървеше към него, заобикаляйки го в полукръг. Мечът в нейните вдигнати и изпънати ръце се местеше, правеше измамни движения.

Ловецът на глави се разсмя гръмко.

— Ще умираме! — повтори. — Плъхчето е решило да умре.

Той се въртеше бавно, без да се помръдва от мястото си, без да позволява да бъде хванат неподготвен от измамното движение в полукръг. Но на Цири й беше все едно. Тя кипеше от ярост и омраза, трепереше от желание да убие този страшен старец, да усети как острието навлиза в плътта му. Искаше да види кръвта му, плискаща от разсечените му вени в ритъма на последните удари на сърцето му.

— Е, Плъхче — Бонхарт вдигна омазания меч и се изплю върху острието му, — преди да умреш, покажи на какво си способна. Музиката да свири!

* * *

— Изобщо не знам как се получи така, че не се убиха взаимно при първия сблъсък — разказваше след шест дни Никлар, синът на гробаря. — Много искаха да се убият, личеше си. Тя него, и той — нея. Хвърлиха се един към друг, сблъскаха се, мечовете им иззвънтяха. Размениха може би два, може би три удара. Никой не би могъл да прецени това от гледане или слушане. Толкова бързо удряха, че човешкото око или ухо не можеше да долови движенията им. Танцуваха и скачаха като невестулки!

Стефан Скелен, наричан Кукумявката, слушаше внимателно, играейки си с камшика си.

— Отскочиха един от друг — продължи младежът, — а по тях нямаше нито драскотина. Плъхчето беше бясна като самия дявол и съскаше като котка, на която искат да вземат мишката. А негова милост господин Бонхарт беше съвсем спокоен.

* * *

— Фалка — каза Бонхарт, като се усмихна и показа зъбите си, — ти наистина умееш да танцуваш и да въртиш меча. Заинтригува ме, момиче. Коя си ти? Кажи ми, преди да умреш.

Цири дишаше тежко. Чувстваше как започва да я обзема ужас. Беше разбрала с кого си има работа.

— Кажи коя си и ще ти подаря живота.

Тя стисна ръкохватката на меча още по-силно. Трябваше да преодолее защитата му и да го съсече, преди той да успее да се предпази. Не биваше да допуска той да отбива ударите й, не биваше и да посреща с меча неговите удари, трябваше да избегне болката и парализата, която я пронизваше и караше лактите и бицепсите й да се сковават при атаките му. Не трябваше да изразходва енергията си за пасивни отскачания от ударите му, минаващи на косъм от нея. „Ще го принудя да сбърка — помисли си тя. — Сега, в този сблъсък. Или ще умра.“

— Ще умреш, Плъхче — каза той, пристъпвайки към нея с протегнат напред меч. — Не те ли е страх? Това е, защото не знаеш как изглежда смъртта.

„Каер Морхен — помисли си тя, отскачайки. — Ламберт. Гребенът. Салто.“

Тя направи три крачки и пирует, а когато той я нападна, избягвайки финта й, тя направи задно салто, падна ловко прикляквайки, и веднага се хвърли върху него, гмуркайки се под меча му и извивайки ставата си, за да нанесе удар — страшен удар, подсилен от мощното разгръщане на бедрата. Изведнъж я обхвана еуфория, тя вече почти усещаше как острието се забива в тялото му.

Вместо това последва твърд, звънък удар на метал в метал. И неочаквано просветване пред очите, разтърсване и болка. Почувства, че пада, усети, че е паднала. „Той парира удара и отвърна — помисли си тя. — Умирам.“

Бонхарт я ритна в корема. Втори ритник, прецизно и болезнено насочен към лакътя, изби меча й. Цири се хвана за главата. Почувства тъпа болка, но под пръстите й нямаше рана и кръв. „Ударил ме е с юмрук — помисли си тя ужасено. — Просто ме е ударил с юмрук. Или с дръжката на меча. Но не ме уби. Просто ме е фраснал, сякаш съм някоя сополанка.“

Отвори очи.

Ловецът на глави стоеше над нея, страшен, кльощав като скелет, извисяващ се като огромно безлистно дърво. Вонеше на пот и кръв.

Той я хвана за косата на тила, вдигна я, накара я да стане, но веднага я дръпна пак, поваляйки я, и започна да я влачи по земята, към проснатата до стената Мистле.

— Не те е страх от смъртта, а? — промърмори той, притискайки главата й към земята. — Тогава погледни, Плъхче. Ето я смъртта. Ето така се умира. Виж, това са черва. Това е кръв. А това са лайна. Това човек носи вътре в себе си.

Цири се напрегна, изви се, здраво стисната от ръката му, закашля се в опит да повърне. Мистле все още беше жива, но погледът й вече беше замъглен, очите й започваха да се оцъклят. Пръстите й се свиваха и изпъваха като ястребови нокти, риеха се в калта. Цири почувства остра, пронизваща воня на урина. Бонхарт прихна.

— Ето така се умира, Плъхче. В собствените лайна и черва!

Той я пусна. Тя падна на колене, разтърсвана от сухи, резки хлипания. Мистле беше до нея. Ръката на Мистле, тънката, нежна, мека, умна ръка на Мистле…

Тя вече не помръдваше.

* * *

— Той не ме уби. Завърза ме за коневръза.

Висогота седеше неподвижно. Седеше така от дълго време. Дори сдържаше дъха си. Цири продължи да разказва, гласът й ставаше все по-приглушен, все по-неестествен и неприятен.

— Нареди на дотичалите хора да му донесат торба сол и бъчонка оцет. И трион. Аз не знаех… Не можех да проумея какво е замислил. Тогава още не знаех на какво е способен. Бях завързана… за коневръза… Той извика някакви селяни, нареди им да ме държат за косата… и да не ми дават да си затварям очите… Показа им как… Така че не можех нито да се извърна, нито да зажумя… Налагаше се да гледам какво прави. „Трябва да се погрижим стоката да не се развали — каза той. — Да не се разложи.“

Гласът на Цири се разтрепери, застърга сухо в гърлото й. Неочаквано осъзнавайки какво ще чуе сега, Висогота почувства как устата му се изпълва със слюнка.

— Отряза им главите — каза глухо Цири. — С триона. На Гиселхер, Кайли, Асе, Реф, Искра… и Мистле. Отряза им главите. На всички подред. Пред очите ми.

* * *

Ако през тази нощ някой беше успял да се промъкне до изгубената сред тръстиките къщурка с порутена и обрасла с мъх стряха, ако беше погледнал през процепите в капаците на прозорците, щеше да види в оскъдно осветената стая белобрад старец с кожух и девойка с пепеляви коси и лице, обезобразено от белег по дължината на цялата буза. Щеше да види как девойката се тресе от плач, как ридае в прегръдката на стареца, а той се опитва да я успокои, неловко и машинално галейки я и потупвайки я по треперещите от спазмите рамене.

Но това беше невъзможно. Никой не би могъл да види това. Колибата беше добре скрита сред тръстиките в блатото. Във вечно покритата с мъгли пустош, в която никой не се осмеляваше да навлезе.

Трета глава

Често са ме питали как се е получило така, че съм започнал да пиша спомените си. Изглежда, мнозина се интересуваха от момента, в който е било поставено началото на мемоарите ми — какъв точно факт, събитие или явление са съпътствали започването на записките, дали нещо ми е дало начален тласък. Първоначално давах най-различни обяснения и често послъгвах, но точно сега предпочитам да кажа истината, тъй като днес, когато косите ми са прошарени и значително оредели, вече знам, че истината е ценно зърно, а лъжата — негодни за нищо плевели.

А истината е следната: онова, което постави началото на всичко и което съм длъжен да опиша най-напред, и от което впоследствие започна да се оформя трудът на живота ми, беше съвсем случайното намиране на лист хартия и парче черен молив сред предметите, които заедно с приятелите ми взехме назаем от лирийските военни обози. Това се случи…

Лютичето, „Половин век поезия“

… това се случи пет дни след септемврийското новолуние, точно на трийсетия ден от нашия поход, броено от момента, в който напуснахме Брокилон, и на шестия ден след Битката за Моста.

Сега, скъпи мои бъдещи читатели, ще се върна за малко назад във времето и ще опиша събитията, които се случиха непосредствено след славната и довела до множество последствия Битка за Моста. Но първо смятам да просветя онези, според мен многобройни читатели, които не знаят нищо за Битката за Моста — или поради други интереси, или поради пълното си невежество. Обяснявам: тази битка се проведе в последния ден на август в Годината на Голямата война в Ангрен, на моста, свързващ двата бряга на река Яруга в района на селището Червената биндуга. Страните в този въоръжен конфликт бяха: армията на Нилфгард, лирийският корпус под командването на кралица Меве и ние, нашият смел отряд — аз, долуподписаният, както и вещерът Гералт, вампирът Емиел Регис Рохелек Терзиеф-Годфрой, стрелкинята Милва и Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах, нилфгардец, който с упоритост, която би могъл да използва за много по-добри цели, не спираше да твърди, че въобще не е нилфгардец.

Ти, читателю, може би недоумяваш откъде се е взела в Ангрен кралица Меве, за която се носеха слухове, че заедно с цялата си армия е загинала по време на юлското нилфгардско нахлуване в Лирия, Ривия и Аедирн, довело до пълното завладяване на тези страни и окупацията им от имперските войски. Но Меве не беше загинала в боя, както предполагаха всички, нито беше попаднала в нилфгардски плен. След като събрала под знамената си голям конен отряд от оцелелите лирийски войници, както и наемници и обикновени бандити, доблестната Меве започнала партизанска война срещу нилфгардците. А дивият Ангрен е идеалното място за такава война, защото там можеш и да нападаш от засада, и да се притаиш в храсталака, тъй като в ангренските гори има достатъчно храсти. Честно казано, в тези краища няма нищо друго, освен гъсти храсталаци. Което трябва да се отбележи.

Отрядът на Меве — който по онова време се наричаше Войската на Бялата кралица — бързо набра сили и такава смелост, че успя безстрашно да премине на левия бряг на Яруга, за да може там, в дълбокия тил на противника, да си броди и вилнее на воля.

А сега да се върнем към нашия разказ, тоест към Битката за Моста. Тактическата ситуация изглеждаше по следния начин: след като бяха създали суматоха на левия бряг на Яруга, партизаните на кралица Меве искаха да се върнат на другия бряг, но се натъкнаха на нилфгардци, вилнели на десния бряг на реката, които, от своя страна, искаха да се върнат на левия бряг. А ние се натъкнахме на гореспоменатите отряди от централна позиция, тоест от средата на река Яруга, където бяхме обкръжени от двете страни — и отляво, и отдясно — от някакви въоръжени хора. Тъй като нямахме възможност за бягство, ние станахме герои и се покрихме с неувяхваща слава. Битката между другото, беше спечелена от лирийците, защото те успяха да изпълнят замисъла си, тоест да се измъкнат на десния бряг на реката. Нилфгардците избягаха в неизвестна посока и по този начин изгубиха битката. Давам си сметка, че това звучи малко объркано, и няма да пропусна да се консултирам с някой военен теоретик преди публикацията на труда ми. Но веднага ще се позова на Кахир аеп Кеалах, който е единственият войник в нашата група. Кахир твърди, че множество военни доктрини допускат постигането на победа чрез своевременно отстъпление от бойното поле.

Участието на нашия отряд в битката несъмнено е похвално, но имаше и лоши последствия. С Милва, която беше в особено състояние, се случи трагично произшествие — тя пометна. На останалите ни провървя, тъй като никой от нас не пострада сериозно. Но за това не получихме нито награда, нито дори благодарност, с изключение на вещера Гералт. Защото той, въпреки многократните си — и очевидно погрешни — заявления за своята незаинтересованост и въпреки нееднократно декларирания неутралитет, демонстрира в битката плам и изключителна ефективност, с други думи, би се наистина образцово. Способностите му бяха забелязани и Меве, кралицата на Лирия, собственоръчно го посвети в рицарство. Скоро обаче се оказа, че тази чест ни донесе повече неприятности, отколкото полза.

Ти сигурно знаеш, драги читателю, че вещерът Гералт винаги е бил скромна личност, разсъдлив и сдържан човек, с просто и искрено поведение. Но неочакваното повишение и привидната благосклонност на кралица Меве го промениха забележимо и ако не го познавах добре, щях да кажа, че се е възгордял. Вместо бързо и незабележимо да напусне сцената, Гералт се мотаеше около кралската свита, радваше се на почести, на кралската благосклонност и на славата си.

А ние се нуждаехме най-малко от слава и популярност. Напомням на онези, които са позабравили, че същият този вещер Гералт, сега посветен в рицарско звание, беше преследван от службите за сигурност на всичките Четири кралства за съпричастност към бунта на магиците на остров Танед. Мен, чистия и невинен като детска сълза човек, се опитаха да обвинят в шпионаж. Да не пропусна и Милва, която си сътрудничеше с дриадите и Scoia’tael, и се оказа свързана с едно известно клане на хора в покрайнините на Брокилонската гора. Не трябва да пренебрегвам и Кахир аеп Кеалах, нилфгардец, поданик на враждебна държава, чието присъединяване към срещуположната страна не можеше да бъде обяснено и оправдано по лесен начин. Излизаше, че единственият член на нашата група, чиято биография не беше опетнена от политически или криминални деяния, беше вампирът. Така че разкриването и разобличаването на който и да е от нас изправяше останалите пред заплахата от набиване на заострени трепетликови колове. Всеки ден, прекаран в сянката на лирийските знамена — където, между другото, в началото беше приятно, сито и безгрижно — увеличаваше този риск.

Когато споделих тези мисли с Гералт, той леко се навъси, но ми изложи своите съображения, които се оказаха две. Първо, след случилото се с нея, Милва все още се нуждаеше от наблюдение и грижи, а армията разполагаше с фелдшери. Второ, армията на кралица Меве се беше отправила на изток, в посока на Каед Дху, а нашата група, преди да смени посоката и да се забърка в гореописаната историческа битка, също пътуваше към Каед Дху — от живеещите там друиди се надявахме да получим някакви сведения, които да ни помогнат да намерим Цири. Бяхме принудени да се отклоним от прекия път към друидите заради вилнеещите в Ангрен разезди и банди. Сега, под защитата на приятелската лирийска армия, с благоволението и доброжелателността на кралица Меве, пред нас се разкриваше пътят към Каед Дху, който дори вече ни се струваше лесен и безопасен.

Предупреждавах вещера, че всичко това е привидно, че кралската милост е измамна и нещата лесно могат да се обърнат. Вещерът не искаше да ме слуша. Но скоро стана ясно кой е бил прав. Щом до нас достигна вестта, че от изток, през прохода Кламат, към Ангрен се приближава мощна нилфгардска наказателна експедиция, лирийската войска побърза да завие на север, към планините Махакам. Никак не е трудно да се досети човек, че тази промяна на посоката изобщо не се хареса на Гералт — той бързаше към друидите, а не към Махакам! Наивен като дете, той хукна към кралица Меве, с намерението да поиска освобождаване от армията и кралската благословия да се заеме със собствените си дела. И в този миг дойде краят на кралската любов и благоразположение, а уважението и възхищението пред героите от Битката за Моста се разсеяха като дим. На рицаря Гералт от Ривия със студен и твърд тон му беше напомнено за рицарския му дълг към короната. На все още слабата Милва, вампира Регис и долуподписания им беше заповядано незабавно да се присъединят към колоната влачещи се след обозите бежанци и цивилни. Кахир аеп Кеалах, едър младеж, който изобщо не приличаше на цивилен, беше препасан със синьо-бял шал и беше включен в така наречената свободна рота — подразделение на кавалерията, съставено от всякакви скитници и мошеници, събирани по пътищата от лирийския корпус. По този начин се оказахме разделени и по всичко личеше, че експедицията ни е приключила окончателно и безвъзвратно.

Но както се досещаш, драги читателю, това въобще не беше краят, дори не беше и началото! Щом разбра как се развиват събитията, Милва веднага се обяви за здрава и дееспособна, и първа заговори за бягство. Кахир захвърли в храстите шала с кралските цветове и избяга от свободната рота, а Гералт се измъкна от разкошните шатри на отбраното рицарство.

Няма да се впускам в подробности, а и скромността не ми позволява да изтъквам своите собствени — и то немалки — заслуги в описаните начинания. Ще отбележа само един факт: в нощта на пети срещу шести септември нашата групичка тихичко напусна корпуса на кралица Меве. Преди да се сбогуваме с лирийската войска, ние не пропуснахме да се екипираме добре, естествено, без да молим за разрешение началника по снабдяването. Думата „грабеж“, която Милва употреби, според мен е твърде крайна. Нали все пак бяхме заслужили някакво възнаграждение за участието си в паметната Битка за Моста? Ако не възнаграждение, то поне някаква компенсация за понесените щети! Освен трагичното произшествие с Милва, синините и раните на Гералт и Кахир, не мога да не спомена, че по време на битката загинаха или бяха осакатени всичките ни коне, освен моя верен Пегас и своенравната кобила на вещера, Плотка. Затова като компенсация ние уловихме три чистокръвни кавалерийски жребеца и едно товарно конче. Взехме само толкова снаряжение, колкото можехме да носим в ръце — в интерес на истината трябва да призная, че по-късно ни се наложи да изхвърлим половината. Както се изрази Милва, така става, когато крадеш на тъмно. Най-полезните вещи се оказаха откраднати от вампира Регис, който вижда по-добре в тъмното, отколкото през деня. Освен това той намали допълнително боеспособността на лирийската армия, като забеляза едно сиво охранено муле и го изведе толкова ловко от огражденията, че нито едно животно не се обади. Явно разказите, че животните усещат вампирите и реагират с панически страх на миризмата им, трябва да бъдат приети за измислица, освен ако не става въпрос за някои отделни животни и някои отделни вампири. Тук ще добавя, че това сиво муле и до днес е с нас. След като изгубихме товарния кон, който се запиля някъде из горите на Заречие, уплашен от вълците, мулето започна да носи дисагите ни — в интерес на истината, не ни беше останал много багаж. Нарекохме мулето Дракул — Регис му даде това име веднага след като го открадна, и така си и остана. На Регис явно му е забавно, несъмнено името има някакво шеговито значение в езика и културата на вампирите, но той не пожела да ни го разкрие, твърдейки че става въпрос за „непреводима игра на думи“.

И така, отрядът ни отново пое на път, а и без това дългият списък от хора, които не ни обичат, стана още по-дълъг. Безстрашният рицар Гералт от Ривия напусна редовете на рицарството още преди посвещаването му да бъде официално записано и преди придворният хералд да му е измислил герб. А Кахир аеп Кеалах беше успял в дългогодишния конфликт между нордлингите и Нилфгард да се бие в редовете и на двете армии и да дезертира и от двете, и по този начин си беше заработил задочна смъртна присъда и на двете места. И останалите не се намирахме в по-добро положение — в края на краищата въжето си е въже и няма особено значение за какво ще те обесят: за погазване на рицарската чест, за дезертьорство или за това, че сме нарекли армейското муле Дракул.

Така че не се учудвай, читателю, че полагахме наистина титанични усилия, за да увеличим максимално разстоянието между нас и корпуса на кралица Меве. Пришпорвахме конете на юг, към Яруга, с намерението да преминем на левия бряг. И то не само за да стане реката преграда между нас и кралицата с нейните партизани, но и защото безлюдното Заречие беше не по-малко опасно от обхванатия от война Ангрен — много по-разумно беше да се пътува към друидите в Каед Дху по левия, вместо по десния бряг. Което беше парадоксално, защото левият бряг на Яруга влизаше в територията на вражеската Нилфгардска империя. Концепцията за левия бряг се роди в главата на вещера Гералт, който след напускането на братството на посветените в рицарство самоуверени нахалници в значителна степен беше възстановил здравия си разум, способността да мисли логически и обичайната си предпазливост. Бъдещето показа, че планът на вещера доведе до множество събития и повлия на крайния резултат от експедицията. Но за това по-късно.

Когато стигнахме до Яруга, установихме, че там е пълно с нилфгардци, които преминаваха по построения мост до Червената биндуга, за да продължат настъплението към Ангрен, а после и по-нататък, към Темерия, Махакам и дявол знае къде още — не беше ясно какво планира нилфгардският генерален щаб. Не можеше да става и дума веднага да прекосим реката, трябваше да се скрием и да изчакаме войските да преминат. Прекарахме цели две денонощия в крайречния върбалак, подсигурявайки си ревматизъм и хранейки комарите. На всичко отгоре времето се развали, заваля, задуха вятър и всички затракахме със зъби от студ. Нямам спомен за друг толкова студен септември. Точно тогава, драги читателю, открих сред задигнатите от лирийския обоз вещи лист хартия и парче молив, и за да убия времето и да забравя за несгодите, започнах да си припомням някои от нашите приключения и да ги записвам.

Досадното дъждовно време и принудителното бездействие накрая съвсем ни развалиха настроението и ни докараха разни черни мисли. Особено у вещера. Гералт отдавна беше започнал да брои дните, разделящи го от Цири — а според него всеки ден, който не е преминал в път, го отдалечаваше все повече от момичето. И сега, в мокрия върбалак, на студа, под дъжда, с всяка изминала минута вещерът ставаше все по-мрачен и зъл. Забелязах, че силно куца, а когато мислеше, че никой не го вижда и чува, ругаеше и стенеше от болка. Сигурно знаеш, драги читателю, че по време на бунта на магьосниците на остров Танед бяха счупени някои кости на Гералт. Благодарение на старанията на дриадите в Брокилонската гора фрактурите зараснаха и се излекуваха, но явно болката не спираше да го тормози. Така че вещерът изпитваше и физически, и душевни страдания, и по тази причина се беше озлобил. Да не смееш да го приближиш.

Отново започнаха да го преследват сънищата. На сутринта на девети септември, когато спеше след нощния караул, той стресна всички, като скочи внезапно с вик и се хвана за меча. Сякаш го беше обзел амок, но за щастие всичко мина бързо.

Отдалечи се встрани, след малко се върна и с навъсена физиономия ни съобщи, че разпуска групата и продължава пътя си сам, защото там някъде стават ужасни неща, че времето лети, че вече става опасно, а той не иска да подлага никого на опасност и не иска да носи отговорност за никого. Приказките и аргументите му бяха толкова отегчителни и неубедителни, че на никой не му се прищя да спори с него. Дори обикновено търпеливият вампир сви рамене и се оттегли настрани, Милва се изплю на земята, Кахир сухо напомни, че сам отговаря за себе си, а що се отнася до риска, той не носи меча на кръста си само за да му е по-тежко. После изведнъж всички млъкнаха едновременно и погледнаха многозначително долуподписания, явно предполагайки, че ще се възползвам от предложението и ще се върна вкъщи. Сигурно няма нужда да добавям, че останаха много разочаровани.

Но обстоятелствата ни принудиха да прекъснем почивката си и ни подтикнаха към едно смело действие — форсирането на Яруга. Признавам, че това начинание ме безпокоеше, тъй като планът предполагаше да прекосим реката през нощта с плуване, по думите на Милва и Кахир, „хванати за конските опашки“. Дори това да не беше метафора — а аз подозирам, че съвсем не беше — някак си не можех да си представя участието в подобно нещо нито на себе си, нито на моя бързоходен Пегас, на чиято опашка щеше да се наложи да разчитам. Плуването, меко казано, никога не е било силната ми страна. А плуването „на конска опашка“ — изобщо. Ако Майката природа е искала да плувам, то при акта на създаването ми и в процеса на еволюцията ми тя не би пропуснала да ме снабди поне с ципи между пръстите. Същото се отнасяше и за Пегас.

Но тревогите ми се оказаха напразни — поне що се отнася до плуването „на конска опашка“. Преминахме реката по съвсем друг начин. Кой знае дали не беше още по-безумен — по възстановения мост до Червената биндуга, под самия нос на нилфгардските постове и патрули. И както се оказа по-късно, начинанието, което само на пръв поглед изглеждаше безразсъдно и смъртоносно рисковано, премина по мед и масло. След като през реката се прехвърлиха бойните подразделения, по моста започнаха да сноват напред-назад обоз след обоз, екипаж след екипаж, стадо след стадо, тълпи от най-различни хора, включително и цивилни, сред които нашата група въобще не изпъкваше и не се набиваше на очи. И така, в десетия ден на месец септември всички ние преминахме на левия бряг на Яруга, като стражите ни подвикнаха само веднъж, но Кахир страшно се навъси, избърбори нещо за императорска задача и подкрепи казаното с класическата армейска и винаги ефективна псувня „мамка ви“. Преди още някой да успее да се поинтересува от нас, ние вече се бяхме озовали на левия бряг, надълбоко в горите на Заречие — защото в Заречие има само един път и той води на юг, а нас не ни устройваше нито посоката, нито тълпите от преминаващи по него нилфгардци.

При първото ни нощуване в горите на Заречие аз също сънувах странен сън — само че, за разлика от Гералт, на мен ми се присъни не Цири, а магьосницата Йенефер. Облечена както обикновено в черно и бяло, тя се носеше във въздуха над неприветлив планински замък, а под нея други магьоснички й се заканваха с юмруци и я ругаеха. Йенефер размаха дългите черни ръкави на роклята си и полетя като черен албатрос над безкрайното море, право към изгряващото слънце. От този момент сънят се превърна в кошмар. След като се събудих, забравих подробностите, останаха само неясни, почти безсмислени образи, но имаше и зловещи картини: изтезания, викове, болка, страх, смърт… С една дума — ужас…

Не казах за съня си на Гералт. Не обелих нито дума. И както се оказа по-късно, постъпих правилно.

* * *

— Казваше се Йенефер! Йенефер от Венгерберг! И беше прочута магьосница! Да не видя бял ден, ако лъжа.

Трис Мериголд потрепери, обърна се, опита се да проникне с поглед през тълпата и синкавия дим, изпълващ главната зала на кръчмата. Най-накрая стана от масата, изоставяйки със съжаление соленото рибено филе с хамсиево масло, местен специалитет и истински деликатес. Само че тя обикаляше кръчмите и хановете на Бремерворд, не за да се гощава с деликатеси, а за да събира информация. Освен това трябваше да мисли и за фигурата си.

Кръгът от хора, в който щеше да опита да се вмъкне, вече беше доста гъст и плътен — хората от Бремерворд обожаваха историите и не изпускаха нито една възможност да чуят някоя нова. А безбройните моряци никога не ги разочароваха, винаги бяха готови да ги позабавляват с нов репертоар от истории и приказки. Разбира се, предимно моряшки, но това нямаше никакво значение. Разказът си е разказ. Той си има свои закони.

Жената, която разказваше в момента и беше споменала Йенефер, беше рибарка от островите Скелиге — пълна, широкоплещеста, късо подстригана, облечена с изтъркана до блясък жилетка от нарвалова кожа, каквито носеха и четирите й спътнички.

— Това се случи в деветнайсетия ден на месец септември, на сутринта след втората нощ на пълнолунието — започна островитянката, вдигайки към устата си халбата бира. Дланта й, както забеляза Трис, беше с цвят на стара тухла, а голите й, възлести и мускулести ръце имаха обиколка двайсетина цала. Талията на Трис беше двайсет и два цала.

— Рано сутринта — продължи рибарката, оглеждайки лицата на слушателите — вкарахме лодката си в морето, в пролива между Ан Скелиг и Спикерог, до крайбрежната плитчина, където обикновено залагаме мрежите за сьомга. Бързахме много, защото се задаваше буря, от запад небето притъмняваше. Трябваше живо да приберем уловената сьомга, защото иначе, нали се сещате — в мрежата щяха да останат само разкъсани глави и целият улов щеше да отиде по дяволите.

Слушателите, в по-голямата си част жители на Бремерворд и Цидарис, изхранващи се главно от морето и дължащи на него съществуването си, кимаха и мърмореха с разбиране. Трис беше виждала сьомгата най-вече във вид на розови филенца, но също кимаше и мърмореше с разбиране, тъй като не искаше да привлича внимание върху себе си. Тя беше дошла тук инкогнито, на тайна мисия.

— Доплавахме… — продължи рибарката, пресушавайки халбата и давайки знак на слушателите си да й донесат нова. — Доплавахме и издърпахме мрежите, и изведнъж Гудрун, дъщерята на Стурли, започва да пищи с цяло гърло! И сочи с пръст надясно! Поглеждаме ние, а там във въздуха нещо лети, но не е птица! Сърцето ми изведнъж се разтуптя, защото веднага си помислих, че е някой виверн или малък грифон. Над Спикерог понякога прелитат подобни твари, вярно, че по-често през зимата, особено при западен вятър. Но онова черно чудо се пльосна във водата! Плъзна се по вълните и право в нашите мрежи! Омота се в тях и започна да пляска във водата като тюлен. Тогава всичките на борда — бяхме осем жени — се хванахме за мрежата, задърпахме я и я изтеглихме на палубата! И направо зяпнахме от изненада! Защото това се оказа някаква жена! С черна рокля и самата тя черна като врана. Беше омотана в мрежата между две сьомги, едната от които беше поне четирийсет и два фунта и половина.

Рибарката от Скелиге издуха пяната от халбата и отпи от бирата. Никой от слушателите не изкоментира и не изрази недоверието си, въпреки че дори най-старите от тях не помнеха да е хващана сьомга с такива размери.

— Чернокосата в мрежата — продължи островитянката — кашля, плюе морска вода и се мята, а Гудрун, дъщерята на Стурли, се паникьосва и реве с цяло гърло: „Келпи! Келпи! Havfrue[82]!“. Но даже и глупаците знаят, че това не може да е келпи, защото ако беше, досега да е разкъсало мрежата, а едва ли такова чудовище ще позволи да бъде издърпано на борда. Не беше и havfrue, защото нямаше рибешка опашка, а морските девици винаги имат рибешки опашки, освен това тя падна от небето, а нима някой е виждал келпи или havfrue да летят във въздуха? Но Скади, дъщерята на Уна, веднага почва да крещи: „Келпи!“. Хваща гафела[83] и удря мрежата. А от мрежата проблясва някаква синя светлина, и Скади пак се разкрещява! Гафелът полита наляво, тя — надясно, завърта се три пъти във въздуха и се стоварва по задник върху палубата! Веднага се разбра, че да ти попадне магьосница в мрежата е много по-лошо, отколкото медуза, морски скорпион или змиорка. Отгоре на това вещицата започна да крещи и да сипе заплахи! А от мрежата се разнесе съскане, воня и пара — чернокосата беше направила магия! Разбрахме, че това не е шега работа…

Островитянката пресуши халбата и незабавно се пресегна към следващата.

— Да, не е шега работа да хванеш магичка в мрежата си! — Тя се оригна звучно и избърса с ръкав носа и устата си. — И от магията й лодката започна силно да се клати. Просто нямаше какво друго да направим! Брита, дъщерята на Карен, закачи мрежата с куката, а аз хванах греблото и бой, бой, бой!

Халбата подскочи във въздуха и по масата се разля бира, няколко чаши се преобърнаха и изпопадаха на пода. Слушателите избърсаха бузите и веждите си, но никой от тях не пророни нито една обидна дума или забележка. Разказът си е разказ. Той си има свои закони.

— Вещицата разбра с кого си има работа. — Рибарката изпъчи пищния си бюст и се огледа предизвикателно. — С жените от Скелиге шега не бива! Заговори ни тя: „Ще проявя милост, казва, обещавам, че няма нито да ви омагьосвам, нито да ви урочасвам.“ И името си ни каза — Йенефер от Венгерберг.

Тълпата се оживи. От събитията на Танед бяха изминали само два месеца и имената на подкупените от Нилфгард предатели все още се помнеха. Както и името на прочутата Йенефер.

— Отведохме я на Ард Скелиг, в Каер Тролд — продължи островитянката, — при ярл Крах ан Крайт. Повече не я видях. Ярлът бил на поход, и разправят, че когато се върнал, отначало приел магичката сурово, но после изведнъж станал мил и учтив. Хммм… А аз само чаках да разбера каква изненада ми е приготвила магьосницата за това, че едва не я пребих с веслото. Мислех, че ще ме натопи пред ярла. Но не. Дума не е обелила, не се е оплакала, знам това със сигурност. Удържа си на думата. По-късно, когато умря, даже ми стана мъчно…

— Йенефер е мъртва? — извика Трис, от изненада забравяйки за тайната си мисия и за това, че е тук инкогнито. — Йенефер от Венгерберг е умряла?

— Аха, умря. — Рибарката допи бирата си. — Мъртва е като тази скумрия. Убила се е със собствените си вълшебства, докато правела разни магически номера. Случило се съвсем наскоро, в последния ден от септември, точно преди новолуние. Но това е съвсем друга история…

* * *

— Лютиче! Недей да спиш в седлото!

— Не спя. Занимавам се с творческо мислене.

* * *

И така, драги читателю, ние пътувахме през горите на Заречие, право на изток, към Каед Дху, в търсене на друидите, които можеха да ни помогнат да намерим Цири. Ще ви разкажа подробно как мина пътуването. Но първо, в името на историческата истина, ще ви съобщя някои факти за нашата група — за отделните й членове.

Вампирът Регис беше на повече от четиристотин години. Ако не ни лъжеше, значи беше по-възрастен от всички нас. Разбира се, това можеше да са пълни глупости, но как да проверим? А и предпочитам да вярвам, че нашият вампир е искрен, тъй като, освен всичко останало, той ни беше уверил, че се е отказал да пие човешка кръв, и благодарение на това уверение можехме да заспиваме вечер сравнително спокойно. Забелязах, че в началото, щом се събудеха, Милва и Кахир внимателно опипваха шиите си, но скоро след това спряха. Вампирът Регис беше абсолютно честен вампир, или поне се държеше като такъв; каза, че няма да ни пие кръвта, и не го правеше.

Той си имаше и недостатъци, които обаче не бяха резултат от вампирската му природа. Регис беше интелектуалец — и обожаваше да го демонстрира. Имаше дразнещия навик да изказва банални истини с тон и изражение на пророк, на което скоро всички престанахме да обръщаме внимание, тъй като изказваните твърдения се оказваха или неопровержима истина, или изглеждаха като истина, или бяха недоказуеми, но при проверка винаги се потвърждаваха. Ала най-дразнещ беше навикът на Регис да отговаря на въпросите още преди човек да успее да ги формулира докрай или дори още преди да започне да ги формулира. Аз винаги съм смятал демонстрирането на подобен уж висок интелект за признак на простащина и арогантност, което се приема само в университетските среди и в дворянските кръгове, но трудно се изтърпява от група хора, с които ежедневно пътувате стреме до стреме, а нощем спите под един чул. Но така и не се стигна до сериозни сблъсъци, за което трябва да благодарим на Милва. За разлика от Гералт и Кахир, чийто очевидно вроден опортюнизъм ги подтикваше да се приспособяват към поведението на вампира и дори да се съревновават с него в това отношение, стрелкинята Милва предпочиташе простите и непретенциозни решения. Когато Регис за трети път отговори на неин въпрос, без да я изчака да се доизкаже, тя грубо го наруга, използвайки думи и определения, които биха накарали да се изчерви дори някой стар картоиграч. Колкото и да беше странно, това подейства — вампирът веднага се отърва от изнервящия навик. От което следва изводът, че най-ефективната защита срещу демонстрирането на интелектуалното превъзходство е използването на максимално груби изрази в отговор.

Струва ми се, че Милва преживява доста тежко своето нещастие — помятането. Пиша „струва ми се“, тъй като разбирам, че като мъж по никакъв начин не мога да си представя как една жена приема такава загуба. Макар и поет и човек на перото, школуваното ми и тренирано въображение се оказва безсилно и не мога да направя нищо по въпроса.

Физическото състояние на стрелкинята се възстанови бързо — тя се чувстваше по-зле психически. Понякога се случваше по цял ден — от изгрев до залез-слънце — да не обели нито дума. Обичаше да изчезва нанякъде и да страни от нас, което донякъде безпокоеше всички ни. Но накрая настъпи обрат. Милва постъпи като дриада или елфка — бурно, импулсивно и не съвсем рационално. Една сутрин пред очите ни тя извади ножа си и си отряза косата до врата. „Ясно е, че не съм девица — каза тя, забелязвайки увисналите ни ченета. — Но не съм и вдовица — добави след малко. — Затова край на траура.“ От този момент нататък тя стана същата като преди — ехидна, хаплива, надута и с пиперлив език. От това си направихме извода, че кризата е отминала.

Третият, не по-малко странен член на нашата група, беше нилфгардецът, който не пропускаше случай да отбележи, че не е нилфгардец. Твърдеше, че се казва Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах…

* * *

— Кахир Мавр Дифрин, син на Кеалах — тържествено заяви Лютичето, посочвайки нилфгардеца с молива си. — Докато пътуваме заедно, се примирих с много неща, които не обичам и дори не понасям. Но не с всички! Не понасям някой да ми наднича през рамото, докато пиша! И нямам намерение да се примирявам с това!

Нилфгардецът се отдалечи от поета, след кратък размисъл грабна седлото си, кожуха и чула и се премести до дремещата Милва.

— Извинявай — каза той. — Прости ми за нахалството, Лютиче. Надникнах случайно, от чисто любопитство. Мислех, че чертаеш карта или правиш някакви изчисления.

— Не съм счетоводител! — настръхна поетът. — Нито пък картограф! Но дори и да бях, това не оправдава надничането в записките ми!

— Вече ти се извиних — напомни му сухо Кахир и се настани на новото си място. — С много неща се примирих в тази почтена компания и с много неща свикнах. Но, както и преди, смятам, че едно извинение е достатъчно.

— Изобщо — обади се вещерът, и за изненада на всички, дори за самия себе си, взе страната на нилфгардеца, — напоследък си станал доста раздразнителен, Лютиче. Човек не може да не забележи, че това по някакъв начин е свързано с хартията, върху която започваш да драскаш с това парче молив всеки път, когато седнем да лагеруваме.

— Факт — потвърди вампирът Регис, подхвърляйки в огъня брезови клончета. — В последно време нашият менестрел е станал раздразнителен и на всичко отгоре потаен, загадъчен и търсещ уединение. О, не, когато се налага да задоволи естествените си нужди, присъствието на свидетели въобще не му пречи, което, предвид ситуацията, в която се намираме, никак не ме изненадва. Срамежливата потайност и раздразнителност, причинявани от нечии погледи, при него са свързани изключително със запълването на листа хартия със ситен почерк. Нима сме свидетели на раждането на поема? Рапсодия? Епос? Романс? Канцонета?

— Не — възрази Гералт, който се премести по-близо до огъня и се уви с чула. — Познавам го добре. Това не може да е римувана реч, защото той не ругае, не мърмори под носа си и не брои на пръсти сричките. Сега пише мълчаливо, следователно това е проза.

— Проза? — Вампирът оголи вампирските си зъби, нещо, което обикновено избягваше. — Да не би това да е роман? Или есе? Басня? Гръм и мълнии, Лютиче! Не ни мъчи! Разкрий ни какво пишеш!

— Мемоари.

— Какво, какво?

— От тези записки — Лютичето показа натъпкания с листове хартия тубус, — ще се роди творбата на живота ми. Мемоари, които нарекох „Петдесет години поезия“.

— Глупаво заглавие — сухо забеляза Кахир. — Поезията няма възраст.

— А ако се приеме, че има — добави вампирът, — то тя е много по-стара.

— Не разбирате. Заглавието означава, че авторът на произведението е посветил петдесет години, нито повече, нито по-малко, в служба на Госпожа Поезия.

— В такъв случай това е още по-голяма глупост — възрази вещерът. — Ти, Лютиче, нямаш още дори четирийсет години. Умението да пишеш са ти го набили в главата в църковното училище на осемгодишна възраст. Дори и да си прописал стихове още тогава, служиш на твоята Госпожа Поезия от не повече от трийсет години. Но аз много добре знам, тъй като ти самият неведнъж си ми го казвал, че си започнал сериозно да се занимаваш с писането на стихове и съчиняването на мелодии едва на деветнайсет години, вдъхновен от любовта си към графиня Де Стел. Което прави по-малко от двайсет години стаж в службата ти, Лютиче. Тогава откъде се появиха тези петдесет години в заглавието? Или това е метафора?

— Мисълта ми — наду се поетът — обхваща широки хоризонти. Описвам съвремието, но надниквам и в бъдещето. Възнамерявам да издам произведението, което съм започнал да пиша, след двайсет или трийсет години, а тогава никой няма да постави под въпрос заглавието му.

— Аха, сега вече разбирам. Ако има нещо, което да ме изненада, то това е твоята предвидливост. Обикновено утрешният ден не те интересува особено.

— Утрешният ден и сега не ме интересува особено — обяви високомерно поетът. — Мисля за потомството. За вечността!

— От гледна точка на потомството — отбеляза Регис, — не е особено етично да започнеш да пишеш още сега, предварително. Когато видят такова заглавие, потомците имат право да очакват произведение, написано от реалната половинвековна перспектива на човек, който има реален половинвековен обем от знания и опит…

— Един човек с половинвековен опит — рязко го прекъсна Лютичето — би трябвало да е грохнал седемдесетгодишен старец, с мозък, прояден от склероза. От такъв човек се очаква да седи на верандата и да изпуска газове, а не да пише мемоари, защото хората ще му се смеят. Аз няма да направя тази грешка и ще запиша спомените си по-рано, докато съм в разцвета на творческите си сили. След време, преди да публикувам труда си, просто ще нанеса някои козметични поправки.

— Това си има своите предимства. — Гералт масажира за кратко болното си коляно и внимателно го сви. — Особено за нас. Тъй като ние със сигурност фигурираме в неговото произведение и той несъмнено ни е направил на нищо, след половин век това няма да има чак толкова голямо значение за нас.

— Какво е половин век? — усмихна се вампирът. — Нищо, един миг… Да, Лютиче, малка забележка: според мен „Половин век поезия“ звучи по-добре от „петдесет години поезия“.

— Не възразявам. — Трубадурът се наведе над листа и надраска нещо с молива. — Благодаря, Регис. Най-накрая да чуя нещо конструктивно. Някой друг има ли някакви забележки?

— Аз имам — неочаквано се обади Милва, подавайки глава изпод чула. — Какво си се опулил? Защото съм неграмотна ли? Но не съм глупава. Поели сме на поход, отиваме на помощ на Цири, с оръжие в ръка прекосяваме вражески земи. Може да се случи така, че тези писания на Лютичето да попаднат във вражи ръце. Познаваме добре стихоплетеца, не е тайна, че е дрънкало, при това и виден клюкар. Затова нека внимава какво пише. За да не стане така, че да ни обесят заради неговите драсканици.

— Преувеличаваш, Милва — изрече меко вампирът.

— И то твърде много — отбеляза Лютичето.

— И на мен така ми се струва — добави добродушно Кахир. — Не знам как е при вас, нордлингите, но в Империята наличието на ръкописи не се счита за престъпление, а литературната дейност не се наказва.

Гералт го погледна накриво и рязко счупи на две пръчката, с която си играеше.

— Обаче в градовете, превзети от тази културна нация — каза той без агресия, но с явно неодобрение, — библиотеките биват опожарявани. Но да не говорим за това. Мария, на мен също ми се струва, че преувеличаваш. Писанията на Лютичето, както винаги, нямат никакво значение. Включително и за безопасността ни.

— Да, бе! — възкликна ядосано стрелкинята, като се надигна и седна. — Аз си знам моето. Когато кралските съдебни изпълнители правиха списък на населението, пастрокът ми си плю на петите, скри се в гората и две седмици не си подаде носа оттам. Обичаше да казва, че където има пергамент, там има и затвор, а когото днес запишат с мастило, утре го разпъват на колело. И беше прав, макар че беше негодник. Надявам се, че кучият син гори в пъкъла!

Окончателно разсънена, Милва отметна чула и седна по-близо до огъня. Гералт забеляза, че нещата отиват към поредния дълъг нощен разговор.

— Явно не си обичала пастрока си — отбеляза Лютичето след кратко мълчание.

— Не го обичах. — Милва силно скръцна със зъби. — Защото беше мерзавец. Когато мама не гледаше, се приближаваше и ме опипваше. Не разбираше от дума и най-накрая не издържах, и го халосах с греблото, а когато той падна, го измлатих още няколко пъти в ребрата и слабините. После той лежа два дни, през които плюеше кръв… А аз се ометох от къщи, без да изчакам да оздравее. После до мен достигнаха слухове, че е умрял, а и мама скоро го е последвала… Ей, Лютиче? Да не би да записваш? Да не си посмял! Да не си посмял, чуваш ли ме какво ти говоря?

* * *

Наистина беше странно, че Милва тръгна с нас. Изумителен беше и фактът, че ни съпровождаше вампир. Но най-странни — и съвсем неясни — бяха мотивите на Кахир, който най-неочаквано се превърна от враг, ако не в приятел, то поне в съюзник. Младежът доказа това в Битката за Моста, когато, без да се поколебае, застана с меч в ръка редом с вещера срещу своите сънародници. С това той си спечели симпатията ни и окончателно разсея нашите подозрения. Като пиша „нашите“, имам предвид мен, вампира и стрелкинята. Защото Гералт, макар че се би рамо до рамо с Кахир, и двамата заедно видяха смъртта в очите, продължаваше да не се доверява на нилфгардеца и да не изпитва симпатия към него. Наистина, стараеше се да скрива своята неприязън, но тъй като, както вече споменах, той беше прям и открит човек и не можеше да се преструва, антипатията му към Кахир си личеше постоянно.

Причината беше очевидна — Цири.

По волята на съдбата се оказах на остров Танед по време на юлското новолуние, когато избухна кървавата разправа между верните на кралете магьосници и предателите, подстрекавани от Нилфгард. Предателите бяха подпомагани от „Катериците“, бунтовниците елфи, и от Кахир, сина на Кеалах. Кахир беше на Танед, изпратен там със специална задача — да намери и отвлече Цири. Докато се защитавала от него, Цири го беше ранила — на лявата си ръка Кахир има белег, при вида на който винаги ми пресъхва устата. Сигурно го е боляло ужасно, а два от пръстите му и досега не могат да се свиват.

А след всичко това точно ние го спасихме при Лента, когато собствените му сънародници го бяха повели към екзекуцията му. За какво, питам аз, по каква причина искаха да сложат край на живота му? Нима само заради провала му на Танед? Кахир не е от приказливите, но аз схващам и от половин дума. Момъкът няма още трийсет, а изглежда, че има висок офицерски чин в нилфгардската армия. Тъй като владее свободно всеобщия език, а това не се среща често при нилфгардците, си мисля, че знам в какъв род войски е служил и защо се е издигнал толкова бързо. И защо му възлагат толкова странни задачи, включително и задгранични.

Тъй като точно Кахир беше онзи, който веднъж вече се беше опитал да отвлече Цири. Почти четири години по-рано, по време на клането в Цинтра. Тогава за пръв път управляващото съдбата на тази девойка предопределение беше напомнило за себе си.

Съвсем случайно двамата с Гералт се заговорихме за това. Беше на третия ден, след като прекосихме Яруга, десет дни преди Еквинокцията, по време на преминаването през горите на Заречие.

Въпреки че разговорът не продължи дълго, той беше изпълнен с неприятни и тревожни нотки. В лицето и очите на вещера още тогава се забелязваше жестокостта, която изригна по-късно, по време на самата Еквинокция, след като към нас се присъедини светлокосата Ангулеме.

* * *

Вещерът не гледаше към Лютичето. Не гледаше и напред. Беше вперил поглед в гривата на Плотка.

— Преди да умре — започна той, — Каланте заповядала на няколко рицари да се закълнат, че няма да позволят Цири да попадне в ръцете на нилфгардците. По време на паническото бягство всички рицари загинали, а Цири останала сама сред труповете и пожарите, в капана на пресечките в горящия град. Нямало никакви изгледи да се спаси. Но тогава я намерил Кахир. Намерил я и я измъкнал от огнената утроба. Спасил я от смъртта. Геройски. Благородно!

Лютичето сдържаше Пегас. Двамата яздеха последни, Регис, Милва и Кахир ги бяха изпреварили с около четвърт стаяние, но поетът не искаше нито дума от разговора им да достигне до ушите на приятелите им.

— Проблемът е там — продължи вещерът, — че нашият Кахир е проявил благородство, изпълнявайки заповедите. Това е било благородството на корморан, който не поглъща рибата, защото са му сложили пръстен на шията. Той е бил длъжен да отнесе рибата в клюна на господаря си. Но това не е станало и господарят се ядосал на корморана! И сега корморанът е в немилост! Не търси ли точно по тази причина приятелството и компанията на рибите? Как мислиш, Лютиче?

Трубадурът се наведе напред, избягвайки един нисък липов клон. Листата на клона бяха съвсем пожълтели.

— Но нали сам каза, че той й е спасил живота. Благодарение на него Цири е успяла да напусне Цинтра жива и здрава.

— И крещи нощем, когато го види в съня си.

— Но въпреки това той я е спасил! Спри да задълбаваш в спомените, Гералт. Много неща се промениха и продължават ежедневно да се променят, спомените не носят нищо, освен огорчение, което явно изобщо не ти помага. Той е спасил Цири. Фактът си е факт.

Гералт най-после отмести поглед от гривата и вдигна глава. Лютичето го погледна в лицето и бързо сведе очи.

— Фактът си е факт — повтори вещерът със зловещ, металически глас. — О, да! Той изкрещя този факт в лицето ми на Танед, и от ужас гласът му застина в гърлото, защото гледаше острието на меча ми. Този факт и този вик не ми позволиха да го убия. Какво да се прави, явно така и ще си остане. А е жалко. Защото трябваше още тогава, на Танед, да сложа началото на веригата. На дългата верига на смъртта: веригата на едно отмъщение, за което и след сто години ще се носят легенди. Легенди, които ще се боят да разказват по мръкнало. Разбираш ли това, Лютиче?

— Не съвсем.

— Върви по дяволите тогава.

* * *

Разговорът беше много неприятен, както и физиономията на вещера. Ох, никак не ми харесва, когато го обземат подобни настроения и започне да ги говори такива.

Обаче трябва да призная, че образното сравнение с корморана изигра своята роля — започнах да се безпокоя. Рибата в клюна, носена там, където ще я зашеметят, изкормят и опекат! Наистина приятна аналогия, радостна перспектива…

Само че разумът ми възразяваше срещу това. В края на краищата, ако продължим да се придържаме към рибените метафори, какви бяхме ние? Шаранчета, малки костеливи шаранчета. Едва ли „корморанът“ Кахир би разчитал на императорската милост в замяна на толкова мизерен улов. А и на всичко отгоре той изобщо не беше такава щука, каквато се опитваше да се изкара. Беше шаранче, както всички нас. А кой въобще обръща внимание на шаранчетата във времена, когато войната като желязна грапа преорава земята и човешките съдби?

Залагам си главата, че в Нилфгард вече никой не си спомня за Кахир.

* * *

Ватие де Ридо, шеф на нилфгардското военно разузнаване, слушаше с наведена глава императорското мъмрене.

— Така значи — провлачи раздразнено Емхир вар Емрейс, — учреждение, което поглъща три пъти повече държавни средства от образованието, културата и изкуството, взети заедно, не е в състояние да открие един-единствен човек. Този човек просто изчезва, скрива се, въпреки че харча баснословни средства за учреждение, от което нищо не би трябвало да може да се скрие! Един човек, виновен в предателство, се присмива на учреждението, на което съм дал достатъчно привилегии и средства, за да не позволява дори на невинния да спи. Повярвай ми, Ватие, следващия път, когато в Съвета започнат да говорят за необходимостта от орязването на фондовете за тайните служби, ще ги изслушам с охота. Можеш да си сигурен!

— Ваше Императорско Величество — изкашля се Ватие де Ридо, — не се съмнявам, че ще вземете най-правилното решение, като преди това прецените всички доводи. Както провалите, така и успехите на имперското разузнаване. Ваше Величество, бъдете сигурен, че предателят Кахир аеп Кеалах няма да избегне възмездието. Положих всички усилия…

— Не ви плащам за полагане на усилия, а за да има резултати от усилията. А резултатите са посредствени, Ватие, посредствени! Какво става със случая Вилгефорц? Къде, по дяволите, е Цирила? Какво си мърмориш под носа? Говори по-силно!

— Според мен трябва да се ожените за момичето, което държим в Дарн Рован, Ваше Величество. Този брак ни е необходим — ще владеете законно Цинтра, ще се усмирят островите Скелиге и метежниците от Атре, Стрепт, Маг Турга и от Склоновете. Нужна ни е всеобща амнистия, мир в дълбокия тил и по снабдителните линии… Нужен ни е неутралитетът на Естерад Тисен от Ковир.

— Това ми е известно… Но девойката в Дарн Рован не е истинската Цирила. Не мога да сключа брак с нея.

— Ваше Императорско Величество, моля да ми простите, но толкова ли е важно колко истинска е? Политическата ситуация изисква тържествено бракосъчетание. Спешно. Девойката ще бъде с воал. А когато накрая открием истинската Цирила, избраницата просто ще бъде… подменена.

— Да не си се побъркал, Ватие?

— Фалшивата ни беше показана само за миг. Истинската не са я виждали в Цинтра от четири години, а и се говори, че е прекарвала повече време на Скелите, отколкото в самата Цинтра. Гарантирам, че никой няма да забележи подмяната…

— Не!

— Ваше Императорско…

— Не, Ватие! Намери ми истинската Цирила! Размърдайте си задниците най-накрая. Намерете ми Цири. Намерете Кахир. И Вилгефорц. Преди всичко Вилгефорц. Защото Цири е при него. Убеден съм в това.

— Ваше Императорско Величество…

— Говори, Ватие! Слушам те!

— Отдавна смятам, че така нареченият „проблем Вилгефорц“ е просто най-обикновена провокация. Че магьосникът е или убит, или затворник, а Дийкстра организира шумния и ефектен лов само за да ни очерни и да оправдае кървавите репресии.

— И аз имам такива подозрения.

— Само че… В Редания не го огласиха публично, но аз знам от моите агенти, че Дийкстра е намерил едно от убежищата на Вилгефорц, и в него открил доказателства, че магьосникът е провеждал жестоки експерименти с хора. По-точно с човешки ембриони и… бременни жени. Така че ако Вилгефорц е заловил Цири, боя се, че по-нататъшното й търсене…

— Млъкни, по дяволите!

— От друга страна — изрече бързо Ватие де Ридо, без да сваля поглед от изкривеното от дива ярост лице на императора, — всичко това може да се окаже просто демонстрация, целяща да очерни магьосника. Това е типично за Дийкстра.

— Искам да намерите Вилгефорц и да му отнемете Цири! Да ви вземат дяволите! Стига сте се отплесвали и стига сте правили предположения. Къде е Кукумявката? Още ли е в Гесо? Та нали уж беше претърсил всичко там? Нали девойката я нямаше? Нали астрологът бил сбъркал или лъжел? Всичко това са цитати от доклада му. Какво търси още там?

— Осмелявам се да отбележа, че коронерът Скелен предприема не особено ясни действия… Събира подразделението си — онова, което му заповядахте да организира — в Маехт, във Форт Рокаин, където е разположил базата си. Позволете да добавя, че този отряд е доста подозрителна сбирщина. Странното е, че към края на август господин Скелен е наел известен наемен убиец…

— Какво?

— Наел е убиец, на когото е заповядал да унищожи вилнееща в Гесо разбойническа шайка. Само по себе си това дело е похвално, но това ли трябва да върши императорският коронер?

— Да не би случайно в теб да е заговорила завистта, Ватие? Не е ли точно тя виновна за разпалените ти цветисти донесения?

— Просто отбелязвам фактите, Ваше Величество.

— Точно факти искам да виждам. — Императорът рязко се изправи. — Вече ми омръзна само да слушам за тях.

* * *

Денят беше наистина тежък. Ватие де Ридо беше уморен. Наистина, в дневното си разписание беше планирал още час-два канцеларска работа, за да не затъне в море от неоформени документи, но дори само при мисълта за това започваше да му се повдига. „Не — помисли си той, — няма да върша нищо насила. Работата ще почака. Я да отида при Кантарела, сладката Кантарела, при която толкова добре си почивам.“

Не се колеба много — просто стана, взе наметалото си и излезе, отпъди с жест на отвращение секретаря си, който опита да му пробута една папка със спешни документи за подпис. Утре! И утре е ден!

Напусна двореца през задния изход, откъм градината, и тръгна по кипарисовата алея. Мина край изкуствения басейн, в който изживяваше своята сто трийсет и втора година шаранът, пуснат още от император Торес, за което свидетелстваше златният медал, прикрепен към хрилете на огромната риба.

— Добър вечер, виконте.

С рязко движение на предмишницата си Ватие освободи скрития в ръкава си кинжал. Дръжката с лекота се плъзна в дланта му.

— Рискуваш много, Риенс — отвърна студено той. — Рискуваш много, като показваш в Нилфгард изгорената си физиономия. Дори и като магическа телепроекция.

— Забеляза ли го? А Вилгефорц ми гарантираше, че стига да не ме докоснеш, по никакъв начин няма да разбереш, че това е илюзия.

Ватие прибра кинжала. Изобщо не беше разбрал, че това е илюзия, но сега вече знаеше.

— Твърде си страхлив — каза той, — за да се появиш тук лично, Риенс. Много добре знаеш какво те очаква.

— Императорът още ли ми е сърдит? И на моя господар Вилгефорц?

— Нахалството ти е обезоръжаващо.

— По дяволите, Ватие. Уверяваме те, че продължаваме да сме на ваша страна, и аз, и Вилгефорц. Признавам, че ви измамихме, като ви подхвърлихме фалшивата Цирила, но го направихме с най-добри намерения, да ме удавят, ако лъжа. Вилгефорц предположи, че ако истинската е изчезнала, по-добре да има фалшива, отколкото въобще да няма. Предположихме, че ще ви е все едно…

— Нахалството ти вече не е обезоръжаващо, а оскърбително. Нямам намерение да си губя времето в празни приказки с обиждащи ме миражи. Когато най-накрая те спипам в реалния ти вид, тогава ще си поговорим надълго и нашироко, обещавам. А дотогава… Apage[84], Риенс!

— Направо не мога да те позная, Ватие. По-рано дори самият дявол да се явеше пред теб, ти не пропускаше възможността да провериш дали можеш да получиш някаква изгода.

Ватие дори не удостои илюзията с поглед, а започна да разглежда покрития с водорасли шаран, който лениво мътеше водата в басейна.

— Изгода? — повтори най-накрая той, презрително издавайки устни напред. — От теб? Че какво можеш да ми дадеш? Истинската Цирила? Своя патрон Вилгефорц? Или може би Кахир аеп Кеалах?

— Стоп! — Миражът на Риенс протегна илюзорната си ръка. — Каза го.

— Кое?

— Каза „Кахир“. Ще ви донесем главата на Кахир. Аз и моят господар Вилгефорц…

— Пощади ме, Риенс — прихна Ватие. — Промени реда.

— Както искаш. Вилгефорц, с моята скромна помощ, ще ви достави главата на Кахир, сина на Кеалах. Знаем къде се намира и всеки момент можем да го измъкнем оттам като рак от мрежа.

— Я виж ти, какви възможности имате! Толкова добри агенти ли имате в армията на кралица Меве?

— Изпитваш ли ме? — намръщи се Риенс. — Или наистина не знаеш? По-скоро второто. Кахир, драги виконте, се намира… Ние знаем къде се намира. Знаем накъде се е запътил и знаем в каква компания. Искаш ли главата му? Ще я получиш.

— Глава — усмихна се Ватие, — която няма да може да разкаже какво всъщност се е случило на Танед.

— Може би така ще е по-добре — отвърна цинично Риенс. — Защо да даваме на Кахир възможност да говори? Целта ни е да изгладим, а не да задълбочаваме неприязънта между Вилгефорц и императора. Ще ти доставя безмълвната глава на Кахир аеп Кеалах. Ще направим така, че заслугата за това да изглежда твоя и само твоя. Очаквай доставка в следващите три седмици.

Древният шаран в басейна мътеше водата с гръдните си плавници. „Този звяр — помисли си Ватие, — сигурно е страшно умен. Само че за какво му е този ум? Плува все в една и съща тиня, сред едни и същи лилии.“

— Каква е цената ти, Риенс?

— Дреболия. Къде се намира Стефан Скелен и какво е замислил?

* * *

— Казах му каквото искаше да знае. — Ватие де Ридо се облегна на възглавниците, играейки си със златните къдрици на Картия ван Кантен. — Разбираш ли, сладка моя, към някои проблеми трябва да се подхожда умно. А умно означава конформистки. Ако постъпиш иначе, няма да получиш нищо. Само вмирисана вода и воняща тиня в басейна. И какво от това, че басейнът е направен от мрамор и се намира на три крачки от двореца? Прав ли съм, сладка моя?

Картия ван Кантен, наричана галено Кантарела, не отговори. Но Ватие и без това не очакваше отговор. Момичето беше на осемнайсет години, и меко казано, не беше гений. Нейните интереси — поне за момента — се ограничаваха с любовни игри. И поне за момента — с партньор Ватие. По въпросите на секса Кантарела притежаваше природен талант, в който страст и увлечение се съчетаваха с техника и изкуство. Но това не беше най-важното.

Кантарела говореше малко и рядко, но затова пък слушаше с интерес и охота. Пред нея човек можеше да се наговори, да се отпусне и да възстанови психическото си равновесие.

— Човек на тази служба може да получи само упреци — продължи Ватие с огорчение в гласа. — Защо не съм бил намерил някаква си там Цирила! А това, че благодарение на моите хора армията печели победа след победа, малко ли е? А това, че генералният ни щаб знае за всяко движение на врага, и то ли е малко? А това, че моите агенти отвориха пред императорските войски вратите на крепост, която иначе щяхме да щурмуваме няколко седмици, пак ли не стига? Не, никой няма да ме похвали за това. Важна е само някаква си там Цирила!

Сумтейки ядосано, Ватие де Ридо взе от ръката на Кантарела бокала, пълен с прочутото вино Ест Ест от Тусент, реколта от паметните времена, в които император Емхир вар Емрейс беше още малък, лишен от права и ужасно сърдит юноша, а Ватие де Ридо — млад нисш офицер от разузнаването.

Това беше прекрасна година. За виното.

Ватие отпиваше от виното, играеше си с гърдите на Кантарела и разказваше. Кантарела слушаше внимателно.

— Стефан Скелен, сладка моя — бърбореше началникът на имперското разузнаване, — е един комбинатор и заговорник. Но аз ще науча какво планира още преди Риенс да се добере до него… Защото вече имам човек там. Много близък до Скелен… Много близък…

Кантарела развърза лентата, придържаща халата на Ватие, и се наведе напред. Ватие почувства дъха й и въздъхна, предчувствайки блаженството. „Талант“ — помисли си той. А после мекото и горещо докосване на устните й прогони всякакви мисли от главата му.

Картия ван Кантен бавно, ловко и талантливо доставяше удоволствие на Ватие де Ридо, началник на имперското разузнаване. Това не беше единственият талант на Картия. Ала Ватие де Ридо нямаше никаква представа за останалите й умения.

Той не знаеше, че Картия ван Кантен притежава феноменална памет и жив, гъвкав като живак интелект.

Всичко, което Ватие й доверяваше — всяко съобщение, всяка дума, която той изричаше в нейно присъствие — Картия още на следващия ден преразказваше на Асире вар Анахид.

* * *

Да, залагам си главата, че в Нилфгард със сигурност всички отдавна са забравили Кахир, включително и съпругата му, ако е имал такава.

Но за това по-късно, а сега нека да се върнем в деня и мястото на преминаването ни през Яруга. И така, ние се придвижвахме доста бързо на изток, с намерение да се доберем до района на Черната гора, която на Старата реч се нарича Каед Дху. Защото именно там живееха друидите, способни да предскажат къде се намира Цири, или да извлекат указания за това място от странните сънища, тревожещи Гералт. Пътувахме през горите на Горно Заречие, наричано още Левобрежие, през дивите и на практика безлюдни местности, разположени между Яруга и простиращия се в подножието на планините Амел район, наричан Склоновете, който на изток граничеше с долината Дол Ангра, а на запад — с блатиста местност, чието име съм забравил.

Никой не ламтеше за тази територия, а и никой не знаеше със сигурност на кого принадлежи и на кого се подчинява. Вероятно биха могли да кажат нещо по въпроса поредните владетели на Темерия, Соден, Цинтра и Ривия, които смятаха Левобрежието за част от своите територии и от време на време с променлив успех се опитваха да докажат правата си върху тях с огън и меч. Но после иззад планините Амел нахлу армията на Нилфгард и вече никой нямаше какво да каже по въпроса за собствеността върху територията. Всичко, намиращо се на юг от Яруга, принадлежеше на Империята. По времето, когато пиша тези думи, Империята вече е завладяла и много земи на север от Яруга. Тъй като ми липсва точна информация, не мога да кажа със сигурност колко са те и докъде на север се простират.

Преди да се върнем към Заречие, позволи ми, драги читателю, леко да се отклоня от темата, за да обърна внимание на историческите процеси: историята на тази територия често се развиваше някак случайно, като вторичен продукт от враждата между външни сили. Впрочем, историята на всяка страна често се твори от външни фактори. А последствията винаги се стоварват върху главите на местните жители.

Това правило важеше напълно и за Заречие.

Заречие си имаше свое население — коренни заречиани. Постоянните, продължаващи с години войни и раздори превръщаха тези местни жители в просяци и ги принуждаваха да се местят. Изгаряха села и махали, а пустошта поглъщаше развалините и изоставените ниви. Търговията замря, търговските кервани заобикаляха изоставените пътища и пътечки. Малкото останали заречиани се превръщаха в диваци. Различаваха се от мечките и росомахите предимно по това, че носеха панталони. Поне някои от тях. Тоест: някои носеха, а други се отличаваха. Общо взето това беше неотзивчив, прост и груб народ.

Напълно лишен от чувство за хумор.

* * *

Тъмнокосата дъщеря на пчеларя отметна дългата си коса назад и продължи яростно и енергично да върти мелничния камък. Всички положени от Лютичето усилия бяха напразни — сякаш думите на поета въобще не достигаха до онази, за която бяха предназначени. Лютичето намигна на останалите от групата, въздъхна демонстративно, вдигна очи към тавана, но не отстъпи.

— Дай — повтори той и се усмихна. — Дай да повъртя, а ти отскочи до избата за бира. Някъде тук трябва да има таен зимник, а в него — скрита бъчонка. Прав ли съм, красавице?

— Оставете момичето на мира, господине — раздразнено му се сопна съпругата на пчеларя, висока, слаба жена с изумителна красота, която шеташе край печката. — Нали вече ви казах, че нямаме никаква бира.

— Колко пъти ви беше казано, господине — подкрепи жена си пчеларят, прекъсвайки разговора си с вещера и вампира. — Ще ви приготвим палачинки с мед, та да похапнете. Но първо оставете на мира момичето да намели брашно, защото без него дори и магьосник няма да може да направи палачинки! Не я притеснявайте, нека си мели на спокойствие.

— Чу ли, Лютиче? — каза вещерът. — Остави момичето и се заеми с нещо полезно. Или си пиши мемоарите!

— Пие ми се. Бих пийнал нещо преди ядене. Нося си някои треви, ще си направя чай. Хей, бабке, дали ще се намери в къщата вряла вода? Вряла вода, питам, има ли?

Седящата на припек майка на пчеларя повдигна глава от чорапа, който кърпеше.

— Ще се намери, гълъбче, ще се намери — промърмори тя. — Само че поизстинала.

Лютичето изпъшка и седна край масата, където останалите разговаряха с пчеларя, когото бяха срещнали на разсъмване в гората. Той беше нисък и набит, мургав и страшно брадясал, затова въобще не беше учудващо, че щом се появи от храсталаците, подплаши всички — веднага го помислиха за ликантроп. Най-смешното беше, че първият, който се развика: „Върколак, върколак!“, беше вампирът Регис. Настана кратко объркване, но всичко бързо се изясни, а пчеларят, макар и доста грубоват на вид, се оказа един доста гостоприемен и любезен човек. Групичката без никакви церемонии прие поканата му да посети неговата ферма. Фермата, наричана на пчеларски жаргон стан, се намираше на една поляна, където пчеларят живееше с майка си, жена си и дъщеря си. Последните две се отличаваха с изключителна, макар и малко странна красота, която подсказваше, че сред предците им е имало дриада или хамадриада.

В началото пчеларят създаваше впечатление на човек, с когото може да се разговаря само за пчели, кошери, восък, мед и събиране на мед, но това беше само привидно.

— Политиката? Че какво толкова има в нея? Всичко е както обикновено. Все увеличават данъците. Три крини мед и цяла камара восък. Едвам смогвам. По цял ден стоя край кошерите и шетам… На кого плащам данъци? На когото трябва — откъде да знам у кого е сега властта? Напоследък бирниците говорят на нилфгардски — май сме имперска провинция. Ако изобщо успея да продам нещо от меда, ми плащат с имперски монети, на които е изобразен императорът им. С една такава приятна физиономия, малко сурова, веднага си личи… Такива ми ти работи…

Двете кучета — черно и рижо — седнаха срещу вампира, вирнаха нагоре глави и започнаха да вият. Хамадриадата, съпругата на пчеларя, се дръпна от печката и ги погна с метлата.

— Не е на добре, когато кучетата вият посред бял ден — подхвърли пчеларят. — Такива ми ти работи… Какво бях тръгнал да казвам?

— За друидите в Каед Дху.

— Аха! Значи не сте се шегували, благородни господа? Наистина ли искате да отидете при друидите? Животът ли ви е омръзнал? Та там ви чака смърт! Те хващат всеки, който им стъпи на поляните, затварят го в клетка от върбови клони и после го изпичат на бавен огън.

Гералт погледна към Регис. Вампирът му намигна. И двамата бяха отлично запознати с носещите се слухове за друидите, всичките до един измислени. Затова пък Милва и Лютичето слушаха с голям интерес. И с явно безпокойство.

— Говори се — продължи пчеларят, — че си отмъщават заради нилфгардците, които първи ги ядосали: навлезли в свещените дъбрави откъм Дол Ангра и започнали да избиват друидите без никаква причина. Други пък разправят, че друидите заловили имперски войници и ги избили по мъчителен начин, и Нилфгард им отмъщава за това. Не се знае кое е вярното. Ала едно нещо е сигурно — друидите залавят неканените гости, затварят ги в клетка от върбови клони и ги изгарят. Отидете ли при тях — гибелта ви е сигурна…

— Не ни е страх от тях — отвърна спокойно Гералт.

— Сигурно. — Пчеларят измери с поглед вещера, Милва и Кахир, който в този момент влизаше в къщурката, след като се беше погрижил за конете. — Личи си, че не сте от страхливите, смели и въоръжени сте. Ха, с такива като вас не е страшно да се пътешества… Такива ми ти работи… Само че в Черната гора вече няма друиди, напразно сте били път чак дотук. Нилфгард ги притисна, изгони ги от Каед Дху. Няма ги вече там.

— Как така?

— Ами така. Избягаха.

— Къде?

Пчеларят погледна към своята хамадриада и замълча.

— Къде? — повтори вещерът.

Ивичестият котарак на пчеларя седна пред вампира и диво замяука. Хамадриадата го прогони с метлата.

— Не е на добре котакът да мяучи посред бял ден — измънка пчеларят смутено. — А друидите… Избягаха към Склоновете. Да. Такива ми ти работи… Към Склоновете.

— Още шейсет мили на юг — отбеляза Лютичето с доста безгрижен и дори весел глас. Но веднага млъкна, срещнал погледа на вещера.

В настъпилата тишина се чуваше само вещаещото нещастие мяукане на прогонения навън котарак.

— Всъщност — подхвърли вампирът, — каква е разликата?

* * *

Утрото донесе нови изненади. И загадки, които, обаче, скоро намериха своето обяснение.

— Проклета да съм — каза Милва, която първа се измъкна от купата сено, разбудена от суматохата. — Гръм да ме удари! Виж това, Гералт.

Поляната беше пълна с народ. От пръв поглед се виждаше, че са се събрали поне пет-шест пчеларски станове. Зоркият поглед на вещера откри в тълпата и няколко трапери и поне един катранджия. В цялата тълпа можеха да се преброят около дванайсетина мъже, десет жени, десетина юноши и още толкова деца. На сборището имаше шест телета, дванайсет вола, десет крави и четири кози, много овце и голям брой кучета и котки, чиито лай и мяукане в тези условия би трябвало да се считат за лошо предзнаменование.

— Интересно — разтърка очи Кахир, — какво ли означава това?

— Проблеми — каза Лютичето, изтърсвайки сеното от косата си.

Регис мълчеше, но върху лицето му беше изписано странно изражение.

— Моля, елате да закусите, благородни господа — каза познатият им пчелар, който се приближи към тях в компанията на един широкоплещест мъж. — Закуската е готова… Овесена каша с мляко. И мед… А този човек, позволете ми да го представя, е Ян Кронин, нашият старейшина.

— Много ми е приятно — излъга вещерът, без да отвръща на поклона, донякъде и заради ужасната болка в коляното. — А откъде се взе целият този народ?

— Ами виждате ли… — пчеларят се почеса по темето. — Иде зима, такива ми ти работи… Свършили сме всичката работа, време е да се връщаме към Склоновете… Медът ще отлежи, ще презимува… Но в горите е опасно… Такива ми ти работи…

Старейшината се изкашля. Пчеларят погледна към Гералт и като че ли леко се смали.

— Вие имате коне, имате и оръжие — измънка той. — Веднага си личи, че сте смели и буйни. С такива като вас няма да ни е страх да пътуваме… А и на вас ще ви е по-удобно… Ние познаваме всеки път, всяка пътечка, всяка просека, всяко мочурище и храстче… Освен това и ще ви храним…

— А друидите са напуснали Каед Дху — изрече студено Кахир. — И са отишли именно към Склоновете. Какво невероятно съвпадение.

Гералт бавно се приближи до пчеларя. Хвана го с двете си ръце за реверите, но след миг размисли, пусна го и му поопъна горната дреха. Не каза нищо. Не попита нищо. Но пчеларят и без това побърза да обясни:

— Истината ви казвам! Кълна се! Да пропадна вдън земя, ако лъжа! Друидите напуснаха Каед Дху! Няма ги вече там!

— И сега са по Склоновете, така ли? — промърмори Гералт. — Точно там, накъдето сте се запътили всички вие? Докъдето искахте да си намерите въоръжен ескорт? Говори, момче. Но внимавай земята наистина да не се разтвори под краката ти!

Пчеларят сведе глава и погледна страхливо към земята под нозете си. Гералт мълчеше многозначително. Милва най-накрая се досети каква е работата и изруга гръмогласно. Кахир изсумтя презрително.

— Е? — подкани го вещерът. — Къде са се преселили друидите?

— Кой ги знае, господине — измърмори най-накрая пчеларят. — Но може да са и по Склоновете… И кой знае къде другаде. Край Склоновете има обширни дъбрави, а друидите заради дъбравите могат…

Освен старейшината Кронин до пчеларя вече стояха и двете хамадриади — майката и дъщерята. „Добре, че дъщерята прилича на майка си, а не на баща си — машинално помисли вещерът. — До жена си пчеларят изглежда като шопар до кобила.“ Зад хамадриадите стояха още няколко жени, далеч не толкова красиви, но със същите умолителни погледи.

Гералт се обърна към Регис, без да знае дали да плаче, или да се смее. Вампирът сви рамене.

— Ако трябва да съм честен, Гералт — каза той, — пчеларят е прав. По принцип не е изключено друидите да са избягали по Склоновете. Районът е много подходящ за тях.

— Доколкото разбирам — измери го вещерът с много, много студен поглед, — твоето „не е изключено“ е достатъчно, за да сменим посоката и да тръгнем на сляпо заедно с тях?

Регис отново сви рамене.

— А каква е разликата? Помисли само. Друидите не са в Каед Дху. Значи тази посока трябва да се изключи. Връщането към Яруга — също. Според мен тук няма какво да обсъждаме. Всички останали посоки са еднакво добри.

— Така ли? — Хладината в гласа на вещера можеше да се сравнява с хладината на погледа му. — И според теб в коя от всичките тези посоки ще е най-добре да тръгнем? Заедно с пчеларите? Или по съвсем друг път? Можеш ли да определиш това със своята безкрайна мъдрост?

Вампирът бавно се обърна към пчеларя, старейшината, хамадриадите и останалите жени.

— А вие, добри хора — попита той сериозно, — от какво така се боите, че искате да си наемете охрана? Какво ви притеснява толкова много? Кажете честно.

— Ох, господине — изпъшка Ян Кронин, а в очите му се промъкна неподправен ужас. — И питате… Пътят ни минава през Гнилото мочурище! А там, господине, е страшно! Там има бруколаци, листоноси, ендриаги, инози и други нечисти твари! Преди по-малко от две седмици един горски дух хвана зетя ми, и то толкова бързо, че той едва успя да изхрипти и изчезна вдън земи. Такива чудесии живеят там, че ни е страх да идем там с жените и малките. Е?

Вампирът погледна сериозно към вещера.

— Моята безкрайна мъдрост ми подсказва — рече той, — че най-подходящата за един вещер посока е най-подходяща и за нас.

* * *

И ние поехме на юг, към Склоновете — местността, лежаща в подножието на планината Амел. Тръгнахме с голям кортеж, който включваше всичко: млади девойки, пчелари, трапери, жени, деца, млади девойки, домашен добитък, покъщнина, млади девойки. И адски много мед. Всичко лепнеше от този мед, дори девойките.

Таборът се придвижваше със скоростта на пешеходците и талигите, но общо взето, това не намаляваше темпото, защото ние не се лутахме, а вървяхме право напред — пчеларите познаваха пътя, пътечките и проходите между езерата. Тези познания ни идваха добре, защото започна да ръми и неочаквано цялото проклето Заречие потъна в гъста като сметана мъгла. Без пчеларите сигурно щяхме да се заблудим, дори да затънем някъде в блатата. Освен това не ни се налагаше да губим време и сили в приготвянето на храна — хранеха ни три пъти на ден, обилно, макар и не съвсем изискано. И дори ни разрешаваха след ядене да полежим няколко минути по гръб.

Накратко казано, всичко беше превъзходно. Дори вечно намусеният и мърморещ вещер започна по-често да се усмихва и да се радва на живота, защото беше изчислил, че на ден изминаваме по петнайсет мили, а от момента, в който напуснахме Брокилон, не ни се беше удало нито веднъж да направим подобно нещо. За вещера нямаше никаква работа, защото макар и Гнилото мочурище да беше толкова гнило, че човек едва ли можеше да си представи нещо по-прогнило, ние не срещнахме никакви чудовища. Е, нощем се чуваше вой на привидения, пригласяха им горски оплаквачки и в тресавището блещукаха блатни огньове. Общо взето, нищо сензационно.

Наистина, донякъде ни безпокоеше това, че отново се движехме в случайно избрана посока и отново бяхме без точно определена цел. Но както правилно се изрази вампирът Регис, по-добре да се движим напред без точно определена цел, отколкото да стоим на място без цел или да се връщаме назад без цел.

* * *

— Лютиче! Привържи си по-добре този твой тубус! Ще бъде наистина жалко, ако половин век поезия се изтръгне и се изгуби сред папратите.

— Не се притеснявай! Няма да се изгуби! Няма да й позволя да се изтръгне. И на всеки, на който му хрумне да ми изтръгне тубуса, ще му се наложи да мине през трупа ми. Мога ли да те попитам, Гералт, каква е причината за този твой бисерен смях? Нека да отгатна… Вроден кретенизъм?

* * *

Случи се така, че група археолози от университета в Кастел Граупиан, които извършваха разкопки в Боклер, откриха под пласт дървени въглища, подсказващи за разбушувал се някога гигантски пожар, още по-древен пласт, датиращ от XIII век. В него разкопаха каверна, образувана от остатъците на стени от втвърдена глина и вар, а в нея, за огромна изненада на учените — два прекрасно запазени скелета, женски и мъжки. Край скелетите — освен оръжия и малко на брой дребни артефакти — лежеше дълъг трийсетцалов тубус, изработен от втвърдена кожа. Върху кожата беше отпечатан герб с избелели цветове, изобразяващ лъвове и ромбове. Ръководителят на експедицията, професор Шлиман, голям специалист по сфрагистика[85] на Тъмните векове, идентифицира герба като знака на Ривия, древно кралство с неустановено местоположение.

Възторгът на археолозите достигна връхната си точка, тъй като в подобни тубуси през Тъмните векове са съхранявали ръкописи, а тежестта на контейнера предполагаше, че във вътрешността му има много хартии или пергаменти. Отличното състояние на тубуса даваше надежди, че документите ще могат да се прочетат и ще хвърлят светлина върху потъналото в мрак минало. Очакваше се вековете да заговорят! Това беше невероятен късмет, победа на науката, която не биваше да се проваля. Предвидливо извикаха лингвисти и познавачи на мъртвите езици, както и специалисти, умеещи да отварят тубуси, без да повреждат съдържанието им.

Междувременно сред екипа на професор Шлиман се разпространиха слухове за „съкровището“. Получи се така, че тези слухове достигнаха до ушите на три наети за разкопките лица, известни под имената Здиб, Кап и Камил Ронщетер. Убедени, че тубусът е буквално натъпкан със злато и скъпоценности, тримата копачи откраднаха артефакта през нощта и избягаха с него в гората. Там запалиха малък огън и насядаха около него.

— Е, какво чакаш? — подхвърли Кап на Здиб. — Отваряй тубуса!

— Не ще — отвърна Здиб. — Здраво е прилепен!

— Размажи с крак проклетото нещо! — посъветва го Камил Ронщетер.

Здиб пръсна с тока си безценната находка и по земята се посипа съдържанието й.

— Проклятие! — извика изненаданият Кап. — Какво е това?

Въпросът не беше от най-умните, защото от пръв поглед си личеше, че това са листове хартия. Затова Здиб, вместо да му отговори, взе един лист и го приближи към лицето си. Дълго се вглеждаше в непознатите знаци.

— Тук е написано нещо — отбеляза най-накрая той с авторитетен глас. — Това са букви!

— Букви ли?! — извика Камил Ронщетер, пребледнявайки от ужас. — Написани букви? Мамка му!

— Щом са написани, значи е магия! — промърмори Кап, на когото му загракаха зъбите от страх. — Буквите означават заклинания! Не пипай това, мамка му! Можеш да се заразиш от него!

Здиб не изчака да му повторят, а хвърли листа в огъня й нервно избърса треперещите си ръце в панталоните. Камил Ронщетер изрита в огъня останалите листове — току-виж някой деца се натъкнат на тази гадост! След това тримата побързаха да се отдалечат от опасното място. Безценният паметник на писмеността от Тъмните векове гореше с ярък, висок пламък. За няколко кратки минути потъмняващите в огъня викове шептяха тихо. После пламъкът угасна и непрогледен мрак покри земята.

Четвърта глава

Хувенагел Доминик Бомбастус, роден през 1239 г., забогатява в Ебинг чрез най-разнообразни търговски дейности и се заселва в Нилфгард; уважаван от предишните императори, по времето на Ян Калвейт е издигнат в бурграф и е назначен за управител на солните мини във Венендал, а като награда за заслугите си получава длъжността невойгенски старейшина. Доверен съветник на императора, Х. се ползува с неговото благоразположение и взема участие в много обществени дела. Умира през 1301 г. Докато живее в Ебинг, води мащабна благотворителна дейност, поддържа бедните и страдащите, отваря приюти за бедни, лечебници и детски приюти, влага в тях много средства. Голям поклонник на изящните изкуства и спорта, открива в столицата комедиен театър, както и стадион, които носят неговото име. Счита се за образец на справедливостта, честността и търговската почтеност.

Ефенберг и Талбот, Енциклопедия Maxima Mundi, том VII

— Фамилия и име на свидетелката?

— Селборн, Кена. Тоест, извинете ме, Йоана.

— Професия?

— Извършване на различни услуги.

— Позволявате си да се шегувате? Напомням ви, че вие сте призована пред имперския трибунал в процес по обвинение в държавна измяна! От вашите показания зависи животът на много хора, тъй като наказанието за измяна е смърт! Освен това ви напомням, че самата вие се явихте пред трибунала съвсем не по собствено желание, а бяхте доведена от цитаделата, от мястото за задържане, и дали ще се върнете там или ще бъдете пусната на свобода, донякъде зависи от вашите показания. Този трибунал си позволи такава дълга тирада, за да покаже на свидетелката колко неуместни са всякакви шегички и номерца! Те не само са проява на лош вкус, но могат да имат и сериозни последствия. Давам ви половин минута за размисъл. След това трибуналът ще повтори въпроса си.

— Готова съм, уважаеми господин съдия.

— Моля, обръщайте се към нас с „уважаеми трибунал“. Вашата професия?

— Слушаща съм, уважаеми трибунал. Но предимно оказвам услуги на имперското разузнаване, което ще рече…

— Моля, отговаряйте точно и кратко. Когато трибуналът се нуждае от по-подробни обяснения, той ще ги поиска. На съда е известен фактът за сътрудничеството на свидетелката с тайните служби на Империята. Но ви моля да съобщите за протокола, какво означава определението „слушаща“, което използвахте, за да характеризирате професията си?

— Имам чисто ППС, тоест пси от първа степен, без възможност за ПК. Или, накратко, мога да чувам чужди мисли и да разговарям от разстояние с магьосници, елфи или други „слушащи“. И да предавам заповеди мислено. Тоест да накарам някого да направи това, което искам. Освен това мога да пророкувам, но само насън.

— Моля да се запише в протокола, че свидетелката Йоана Селборн е псионичка, притежаваща екстрасензорни възприятия. Тя е телепатка и телеемпатка, способна под хипноза да прави предсказания, но неспособна на психокинеза. Трибуналът напомня на свидетелката, че използването на магии и екстрасензорни способности в тази зала е строго забранено. Продължаваме изслушването. Кога, къде и при какви обстоятелства свидетелката се оказа причастна към делото на лицето, представящо се за Цирила, принцесата на Цинтра?

— За това, че тя е някоя си Цирила, научих чак в пандиза… тоест в мястото за задържане, уважаеми трибунал. По време на следствието. Когато ми разясниха, че тя е същата, която пред мен наричаха Фалка или Цинтрийката. А обстоятелствата бяха такива, че трябва да се изложат последователно, за да се изясни ситуацията. Ето какво се случи: в една кръчма в Етолия ме намери Дакре Силифант — онзи, който седи ей там…

— Моля да се запише в протокола, че свидетелката Йоана Селборн посочи обвиняемия Силифант, без да е подканена да го направи. Моля, продължете.

— Дакре, уважаеми трибунал, събираше ханза… Тоест въоръжен отряд. Мъже и жени от най-висока класа… Дуфиций Крийл, Нератин Цека, Хлое Щиц, Андрес Виерни, Тил Ехрад… Никой от тях вече не е сред живите, уважаеми трибунал… А от онези, които оцеляха, повечето са тук, пазени под стража…

— Моля, съобщете кога точно се проведе срещата ви с обвиняемия Силифант.

— Миналата година, през август, някъде към края му — не помня точната дата. Във всеки случай не беше през септември, защото този септември добре ще го запомня! Дакре, който разбрал отнякъде за мен, каза, че ханзата му има нужда от „слушаща“, която не се бои от магии, тъй като ще се наложи да имат вземане-даване с магьосници. Работата, добави той, е за императора и Империята, затова се плаща добре, а ханзата ще бъде командвана не от кой да е, а лично от Кукумявката.

— Като казва Кукумявката, свидетелката има предвид Стефан Скелен, императорския коронер?

— Точно него, че кой друг?

— Моля това да се запише в протокола. А кога и къде свидетелката се е срещала с коронера Скелен?

— Това беше вече през септември. На четиринайсети, във Форт Рокаин. Рокаин, уважаеми трибунал, е малко укрепление край границата, охраняващо търговския път от Маехт към Ебинг, Гесо и Метина. Точно там отведе ханзата ни Дакре Силифант. Петнайсет конника. Общо бяхме двайсет и двама, останалите вече ни чакаха в Рокаин под командването на Ола Харшейм и Берт Бригден.

* * *

Дървеният под заскърца под тежките ботуши, зазвъняха шпори, задрънчаха метални катарами.

— Здравейте, господин Стефан!

Кукумявката не само не стана, но дори не си свали краката от масата. Само махна с ръка в господарски жест.

— Най-после — каза ядосано той. — Накара ме да чакам дълго, Силифант.

— Дълго ли? — засмя се Дакре Силифант. — Колко забавно! Господин Скелен, дадохте ми четири седмици, за да ви събера и доведа повече от дузина от най-добрите бойци в Империята и околностите й. И година е малко за такава ханза, каквато ви осигурих! А аз се вместих в двайсет и два дни. Не трябва ли да ме похвалите?

— Ще се въздържа от похвалите — отвърна хладно Скелен, — докато не се запозная с бандата ти.

— Може и още сега. Ето ги моите, а сега вече и ваши лейтенанти, господин Скелен: Нератин Цека и Дуфиций Крийл.

— Здрасти, здрасти. — Кукумявката най-накрая реши да стане, станаха и адютантите му. — Запознайте се, господа… Берт Бригден, Ола Харшейм…

— Познаваме се. — Дакре Силифант стисна здраво ръката на Ола Харшейм. — При стария Брайбант заедно давихме бунтовниците в Назаир. Забавно беше, а, Ола? Много забавно! Конете газеха до колене в кръв. А господин Бригден, ако не се лъжа, е от Гемера? От наказателните отряди? Току-виж намерите познати в групата! Там имам няколко от наказателните отряди.

— Нямам търпение да ги видя — вметна Кукумявката. — Отиваме ли?

— Само секунда — отвърна Дакре. — Нератин, иди да строиш дружината за проверка пред господин коронера.

— Нератин Цека той ли е, или тя? — присви очи Кукумявката подир излизащия офицер. — Мъж или жена?

— Господин Скелен. — Дакре Силифант се изкашля, но когато заговори, гласът му беше уверен, а погледът — студен. — Не мога да кажа със сигурност. На вид е мъж, но не съм убеден. Относно това какъв офицер е Нератин Цека — тук вече съм сигурен. Отговорът на въпроса ви би имал значение, ако си търся булка. Но аз не си търся. Нито пък вие, предполагам.

— Прав си — призна Скелен след кратък размисъл. — Стига празни приказки. Да идем да видим шайката ти, Силифант.

Нератин Цека, съществото от неопределен пол, не си беше губило времето. Когато Скелен и офицерите му излязоха в двора на форта, отрядът вече ги чакаше, строен в толкова стегнати редици, че главата на нито един кон не се подаваше на повече от педя напред. Кукумявката се изкашля доволно. „Бандата никак не е зле — помисли си той. — Ех, ако не беше тази политика, щях да си събера една такава ханза, да се впуснем по границите, да грабим, изнасилваме, убиваме и опожаряваме… Отново да се почувствам млад… Ех, да не беше тази политика!“

— Как ви се струва, господин Стефан? — попита Дакре Силифант, изчервил се от скрита възбуда. — Как ще оцените моите ястребчета?

Кукумявката огледа лицата и фигурите им. Някои от тях познаваше лично — едни по-добре, други не чак толкова. За трети беше чувал. Познаваше ги по репутацията им.

Тил Ехрад, светлокос елф, разузнавач на гемерските наказателни отряди. Риспат ла Пойнт, вахмистър от същото подразделение. И още един гемерец — Киприан Фрип младши. Скелен беше присъствал на екзекуцията на Киприан старши. Братята се славеха със садистичните си наклонности.

По-нататък, свободно отпусната върху седлото на пъстрата си кобила, седеше Хлое Щиц, крадла, наемана от време на време и използвана от тайните служби. Кукумявката бързо отмести поглед от безсрамните й очи и насмешливата й усмивка.

Андрес Виерни, нордлинг от Редания, главорез. Стигварт, пират, ренегат от Скелиге. Деде Варгас, професионален убиец, дявол знае откъде. Каберник Турент, убиец по призвание.

И други. Подобни на тях. „Всички са еднакви — помисли си Скелен. — Братство, в което след първите си пет убийства всички стават като останалите. Еднакви движения, еднакви жестове, еднакъв маниер на говорене и еднакви облекла. Еднакви очи. Равнодушни и студени, плоски и неподвижни като на змия; очи, чието изражение не може да се промени от нищо, дори и при вида на най-чудовищната жестокост.“

— Е, какво ще кажете, господин Стефан?

— Не е зле. Хубава ханза, Силифант.

Дакре се изчерви още по-силно, отдаде чест по гемерски, притискайки длан към шапката си.

— Особено добра работа ще ми свършат онези, на които не им е чужда магията — напомни му Скелен. — Които няма да се уплашат нито от магии, нито от магьосници.

— Не съм забравил. Тил Ехрад. А освен него и онази висока госпожица на кафявия кон, тази до Хлое Щиц.

— После ми я доведи.

Кукумявката се облегна на перилото и удари по него с обкованата дръжка на камшика си.

— Здравейте, войници!

— Здравейте, господин коронер!

— Много от вас — каза Скелен, след като ехото от хоровия отговор на бандата отшумя — вече са работили с мен и знаят моите изисквания. Нека те разяснят на останалите, които не ме познават, какво очаквам от моите подчинени и какво не одобрявам. За да не си дера напразно гърлото.

Още днес някои от вас ще получат задачи и утре на разсъмване ще потеглят на път. Към територията на Ебинг. Припомням: формално Ебинг е автономно кралство и формално ние нямаме никакви юридически права, затова ви заповядвам да действате внимателно и обмислено. Оставате на имперска служба, но ви забранявам да парадирате с това, да се перчите и да се отнасяте с неуважение към местните власти. Заповядвам ви да се държите така, че да не привличате особено внимание. Ясно ли е?

— Тъй вярно, господин коронер.

— Тук, в Рокаин, вие сте гости и искам да се държите като такива. Забранявам ви да напускате отреденото ви жилище без крайна нужда. Забранявам ви да контактувате с гарнизона на форта. Всъщност офицерите ще ви измислят някакво занимание, за да не умрете от скука. Господин Харшейм, господин Бригден, моля, разквартирувайте подразделението!

* * *

— Едва успях да сляза от кобилата си, уважаеми трибунал, и Дакре ме хвана за ръкава. Господин Скелен, каза той, иска да говори с теб, Кена. Какво можех да направя? Отидохме при него. Кукумявката седеше зад масата, качил краката си върху нея, и потропваше с камшика по ботуша си. И направо ме попита аз ли съм онази същата Йоана Селборн, която има нещо общо с изчезването на кораба „Звездата на юга“. А аз му отговорих, че нищо не е доказано. Той се засмя. Обичам такива хора, каза, които не могат да бъдат уличени в нищо. После ме попита вродена ли ми е ППС дарбата, сиреч „слушането“. Когато потвърдих, той се замисли и ми каза: „Мисля, че твоята дарба ще ми послужи добре срещу магьосниците, но за да има полза от нея, трябва да се съберете с още един човек, не по-малко загадъчен.“

— Убедена ли сте, че коронер Скелен употреби точно тези думи?

— Да. Та нали съм „слушаща“.

— Моля, продължете.

— Точно в този момент разговорът ни беше прекъснат от един вестоносец, покрит с прах, личеше си, че не е щадил коня си. Носеше важни вести за Кукумявката, а когато вървяхме към квартирата, Дакре Силифант каза, че надушва как тия вести още вечерта ще ни пратят на седлата. И беше прав, уважаеми трибунал. Дори не бяхме помислили още за вечеря, когато половината ханза се метна на седлата. На мен ми провървя, защото взеха Тил Ехрад, елфа. Много бях доволна: след няколкото дни път задникът толкова ме болеше, че чак ме бе страх да си помисля… На всичкото отгоре и месечният цикъл ми дойде точно тогава, като че нарочно…

— Моля ви да се въздържате от цветисти описания от интимен характер. И се придържайте към темата. Кога разбрахте коя е тая „загадъчна личност“, за която ви е споменал коронерът Скелен?

— Сега ще ви кажа, но трябва да има някаква последователност, иначе всичко така ще се оплете, че после няма разплитане! Онези, които толкова набързо се метнаха на конете преди вечеря, тръгнаха от Рокаин към Малхун. И доведоха оттам някакво хлапе…

* * *

Никлар се ядосваше на себе си. Направо му се плачеше.

Защо не беше послушал съветите на мъдрите хора? Защо забрави баснята за враната, която не можела да си държи клюна затворен? Да беше свършил, каквото трябваше, и да се прибере у дома, в Ревност. Но не! Развълнуван от приключението, горд с това, че се сдоби със страхотен кон, усещайки в торбата си приятната тежест на монетите, Никлар не можа да се сдържи да не се похвали. Вместо от Клармон да се прибере право в Ревност, той отиде в Малхун, където имаше много познати, включително и няколко девойки, към които не беше безразличен. В Малхун се перчеше като гъсок, вдигаше шум, вилнееше, фукаше се с коня на площада, черпеше всички наред в кръчмата, пръскаше пари с изражение и осанка ако не на принц, то поне на граф.

И разказваше.

Разказваше за онова, което се беше случило четири дни по-рано в Ревност. Разказваше, като непрекъснато променяше историята си, добавяше, фантазираше и накрая лъжеше слушателите право в очите — което изобщо не им пречеше. Редовните посетители на кръчмата — и местни, и приходящи — слушаха с охота. А Никлар разказваше ли, разказваше, правейки се на добре информиран. И все по-често в центъра на измислените истории се оказваше той самият.

Обаче още на третата вечер собственият му език му донесе неприятности.

При вида на хората, които влязоха в кръчмата, в помещението настъпи гробна тишина. А в нея звънтенето на шпорите, подрънкването на металните вериги и потракването на оръжията прозвучаха като зловещ камбанен звън, известяващ за нещастие.

Никлар дори не успя да се направи на герой. Сграбчиха го и го извлякоха от кръчмата толкова бързо, че токовете на обувките му едва ли успяха да докоснат пода повече от три пъти. Познатите му, които предишния ден се кълняха в приятелство до гроб, докато пиеха за негова сметка, сега мълчаха, навели глави почти до под масата, сякаш отдолу се творяха кой знае какви чудеса или танцуваха голи жени. Дори намиращият се в кръчмата заместник-шериф се обърна към стената и не обели нито дума.

Никлар също не се обади, не попита кои са нападателите му, къде го водят и защо. От изненадата езикът му се вдърви.

Метнаха го на един кон и потеглиха. Пътуваха няколко часа. Стигнаха до един форт с ограда и кула. Двор, пълен с надъхани, шумни, окичени е оръжия войници. И помещение, в което имаше трима души. Веднага се виждаше, че са командир и двама подчинени. Командирът — дребен, мургав, богато облечен мъж — говореше изненадващо учтиво. Никлар зяпна от изненада, когато чу как му се извиняват за главоболието и причинените неудобства и го уверяват, че нищо лошо няма да му направят. Но той не се подлъга. Тези хора твърде много му напомняха на Бонхарт.

Асоциацията се оказа изненадващо точна. Те се интересуваха именно от Бонхарт. Никлар можеше да очаква това, защото собственият му език го беше вкарал в клопката.

Подканиха го и той започна да разказва. Напомниха му да говори само истината, без да я украсява. Напомнянето беше учтиво, но сурово и убедително, а човекът, направил забележката, също богато облечен, през цялото време си играеше с камшик с метален накрайник, а погледът му беше противен и зъл.

Никлар, синът на гробар от селцето Ревност, разказа истината. Цялата истина и само истината. За това как на девети септември сутринта, в селцето Ревност, Бонхарт, ловец на глави, е избил до крак бандата на Плъховете, като подарил живота само на една бандитка, най-младата, на име Фалка. Разказа как цялото село се събрало, за да гледа как Бонхарт ще изтезава и ще убие заловената, но хората останали излъгани в сметките си, защото Бонхарт, о чудо, не убил Фалка, дори не я изтезавал. Всъщност не й направил нищо по-различно от онова, което всеки мъж прави с жена си в събота вечер, когато се върне от кръчмата — просто я съборил, наритал я няколко пъти — и нищо повече.

Разкошно облеченият господин с камшика мълчеше, а Никлар разказваше как след това Бонхарт отрязал главите на убитите Плъхове пред очите на Фалка и изчовъркал от ушите им златните обеци със скъпоценни камъни като стафиди от козунак. И как Фалка, докато го гледала, крещяла с цяло гърло и повръщала, завързана за коневръза.

Разказваше, как Бонхарт сложил на Фалка нашийник, сякаш е някакво псе, и как я завлякъл за нашийника в странноприемницата „Под главата на химерата“. А после…

* * *

— … после — продължи младежът, облизвайки устните си, — господин Бонхарт поиска бира, защото се бил изпотил ужасно и гърлото му било пресъхнало. А след това попита на висок глас дали някой не желае да получи за подарък хубав кон и награда от цели пет флорена. Точно така го каза, с тези думи. Аз веднага се обадих, за да не ме изпревари някой, толкова много исках да имам кон и малко лични пари. Баща ми нищо не ми дава, изпива всичко, което изкарва от погребенията. Обадих се аз, значи, и попитах кой кон — вероятно някой от тези на Плъховете — мога да получа. А господин Бонхарт ме изгледа така, че чак тръпки ме побиха, и ми каза, че мога да получа само ритник в задника, всичко останало трябва да си го заработя. И какво ми оставаше да направя? Кобилката до стобора беше като излязла от приказките, както и всичките коне на коневръза, особено враната кобила на Фалка, кон с рядко срещана красота. Поклоних се аз и попитах какво трябва да направя, за да ги заработя. А господин Бонхарт ми каза, че трябва да препусна бързо до Клармон и по пътя да се отбия във Фано. С коня, който сам си избера. Сигурно беше усетил, че съм си харесал враната кобилка, защото веднага ми забрани да я вземам. Затова си избрах кафявия с бялото петно…

— Спести ни конските цветове — сухо го прекъсна Стефан Скелен. — Давай по същество. Кажи ни какво ти поръча Бонхарт.

— Негово Височество господин Бонхарт написа някакви писма и ми заповяда добре да ги скрия. Нареди да ида до Фано и Клармон и собственоръчно да връча писмата на посочените хора.

— Писма ли? Какво пишеше в тях?

— Откъде да знам, господине? Не мога да чета много добре, а и те бяха запечатани с личния печат на господин Бонхарт.

— А помниш ли за кого бяха писмата?

— А, помня! Господин Бонхарт ми повтори имената няколко пъти, за да ги запомня добре. Стигнах докъдето трябва, без да сбъркам пътя, и връчих лично писмата на когото трябва. Похвалиха ме, че съм умен момък, а онзи благороден търговец даже ми даде денар…

— На кого предаде писмата? Говори по-смислено.

— Първото беше за господин Естерхази, майстор на мечове и оръжейник от Фано. Второто беше за благородния Хувенагел, търговец от Клармон.

— Пред теб ли разпечатаха писмата? Някой каза ли нещо, докато четеше? Напрегни си паметта, момко…

— Не, не помня. Тогава не се замислих, а и сега нищо не си спомням…

— Мун, Ола — обърна се Скелен към адютантите си, без да повишава глас. — Изкарайте този глупак на двора, смъкнете му панталоните и му ударете трийсет камшика.

— Помня! — извика младежът. — Току-що си спомних!

— Няма по-добро средство за освежаване на паметта — озъби се Кукумявката — от орехи с мед или камшик по задника. Говори.

— Когато търговецът Хувенагел четеше писмото в Клармон, там имаше още един човек, един такъв дребен, същински полуръст. Господин Хувенагел му каза… ъъъ… Каза, че му пишат, че там скоро може да има такава гайка, каквато светът не е виждал! Така каза!

— Не си ли измисляш?

— Кълна се в гроба на майка! Не им нареждайте да ме бият, Ваша Светлост! Смилете се!

— Хайде, ставай, ще ми олигавиш ботушите. Ола, Мун, вие разбрахте ли нещо? Какво общо може да има гайката…

— Хайка — обади се изведнъж Мун. — Не гайка, а хайка!

— Да! — извика момъкът. — Точно така казаха. Сякаш сте били там, господине!

— Хайка! — Ола Харшейм удари с юмрук в дланта си. — Това е предупреждение за възможни хайки или потери. Бонхарт ги предупреждава, че може да ги преследват или да им устроят хайка, и ги съветва да бягат! Но от кого? От нас ли?

— Кой знае — каза замислено Кукумявката. — Кой знае. Трябва да изпратим хора в Клармон… И във Фано. Заеми се с това, Ола, разпредели задачите на групите… Чуй ме, момче…

— Да, Ваша Светлост?

— Когато тръгна от Ревност с писмата на Бонхарт, той беше ли още там? Гласеше ли се да тръгва? Бързаше ли? Спомена ли накъде се кани да тръгне?

— Нищо не каза. Но не можеше да тръгне в момента. Дрехите му бяха целите опръскани с кръв, заповяда да ги изперат и изчистят, а той се разхождаше по риза и долни гащи, но препасан с меч. Затова мисля, че бързаше. Все пак уби Плъховете и им отряза главите заради награда, трябваше да отиде и да си я поиска. А и Фалка я остави жива, за да я предаде на някого. Нали такава му е професията?

— Тази Фалка… Успя ли да я огледаш добре? Какво се хилиш, глупако?

— О, Ваша Светлост! Дали я огледах? И още как! Подробно!

* * *

— Събличай се — повтори Бонхарт и гласът му прозвуча така, че Цири неволно се сви. Но бунтарският й характер взе връх.

— Не!

Тя не видя юмрука, дори не успя да засече движението му. Нещо проблесна пред очите й, земята се залюля, измъкна се изпод краката й и изведнъж бедрото я заболя от удара. Бузата и ухото й пламтяха — тя разбра, че Бонхарт я е ударил не с юмрук, а с опакото на дланта си.

Той се наведе над нея и завря в лицето й свития си юмрук. Тя видя масивния печат във форма на череп, който преди миг я беше ужилил по лицето като стършел.

— Остана без един преден зъб — каза той с леден глас. — Ако още веднъж чуя от теб думата „не“, ще ти избия два едновременно. Събличай се.

Тя стана, олюлявайки се, и с треперещи ръце започна да разкопчава копчетата и катарамите. Намиращите се в кръчмата на странноприемницата „Под главата на химерата“ селяни зашепнаха, закашляха се, заизвръщаха погледи. Съдържателката на странноприемницата, вдовицата Гулю, се наведе под тезгяха, сякаш търсеше нещо.

— Сваляй всичко, до последния парцал.

„Няма ги вече — мислеше си тя, докато се събличаше и гледаше тъпо в пода. — Никого няма вече. И мен ме няма.“

— Разкрачи се.

„Изобщо ме няма тук. Онова, което ще се случи сега, няма нищо общо с мен. Въобще. Ни най-малко.“

Бонхарт се засмя.

— Като че ли имаш твърде високо мнение за себе си. Ще трябва да те разочаровам. Накарах те да се съблечеш, идиотке, за да проверя дали не криеш някакви магически амулети. А не за да се насладя на твоята достойна за съжаление голота. Не си въобразявай кой знае какво. Не стига, че си мършава, плоска като дъска, ами си и грозна като трийсет и седем нещастия. Сигурен съм, че дори страшно да ми се искаше, бих предпочел някоя пуйка пред теб.

Той се приближи, разрови дрехите й с върха на ботуша си и ги огледа.

— Нали ти казах — всичко! Обеци, пръстени, огърлицата, гривната!

Той внимателно събра бижутата. С един ритник запрати в ъгъла салтамарката с яка от синя лисица, ръкавиците, цветната кърпа и коланчето със сребърна тока.

— Няма какво да ми се разхождаш като папагал или полуелфка от някой бордей. Останалото можеш да облечеш. А вие какво ми се пулите? Гулю, донеси нещо да хапна, че огладнях. А ти, шкембестия, иди виж какво става с дрехите ми.

— Аз съм тукашният старейшина!

— Чудесно — процеди през зъби Бонхарт и под погледа му старейшината на Ревност като че ли започна да се топи. — Ако повредят нещо при чистенето, лично теб ще държа отговорен. Хайде, тичай при перачките! Останалите, също вън оттук! А ти, умнико, какво чакаш още? Дадох ти писмата, конят ти е оседлан, мятай се на седлото и в галоп! И не забравяй: ако ме измамиш, изгубиш писмата или объркаш адресите, ще те намеря и така ще те наглася, че и родната ти майка няма да те познае!

— Тръгвам вече, Ваша Светлост! Тръгвам!

* * *

— През този ден — стисна зъби Цири — той ме удари още два пъти: с юмрук и с ловджийския си камшик. После му се отщя. Просто седеше и ме гледаше безмълвно. Очите му бяха едни такива… като на риба. Без вежди, без мигли… Като воднисти топчета, всяко с по едно черно ядро. Пулеше се в мен и мълчеше. А това ме потискаше повече от побоя. Не знаех какво е намислил.

Висогота мълчеше. По пода притичваха мишки.

— От време на време ме питаше коя съм, но аз мълчах. Както тогава, в пустинята Корат, когато ме бяха заловили Хващачите, така и сега се скрих дълбоко в себе си, ако ме разбираш какво имам предвид. Тогава Хващачите казаха, че съм кукла, и аз бях точно това — дървена кукла, безчувствена и мъртва. Гледах всичко, което причиняват на куклата, някъде отвисоко. Какво от това, че я бият, че я ритат, че й слагат нашийник като на куче? Та това не съм аз, мен изобщо ме няма там… Разбираш ли?

— Разбирам — кимна Висогота. — Разбирам, Цири.

* * *

— И тук, уважаеми трибунал, дойде нашият ред. На нашата група. Командир ни стана Нератин Цека, освен това към нас се присъедини и Бореас Мун. Траперът. Говори се, уважаеми трибунал, че Бореас Мун може да проследи и риба във вода. Такъв беше той! Разправят, че веднъж Бореас Мун…

— Моля да се въздържате от отклонения.

— Моля? А, да… Разбирам. Значи, казаха ни да препускаме с всички сили към Фано. Беше утрото на шестнайсети септември…

* * *

Нератин Цека и Бореас Мун яздеха първи, след тях, стреме до стреме — Каберник Турент и Киприан Фрип младши, по-нататък — Кена Селборн и Хлое Щиц. Накрая — Андрес Виерни и Деде Варгас. Последните пееха една популярна войнишка песен, финансирана и пропагандирана от военното министерство. Тя се открояваше дори сред останалите войнишки песни с ужасно оскъдните рими и с пълното си неуважение към граматиката. Казваше се „На война“, тъй като всички куплети, а те бяха повече от четирийсет, започваха точно с тези думи.

На война се случва всичко.

Понякога на някой му секат главата,

понякога на някой в здрача

навън изкарват му червата.

Кена тихо подсвиркваше в такт с мелодията. Тя беше доволна, че се намира сред хора, които беше опознала добре през дългия път от Етолия до Рокаин. След разговора с Кукумявката очакваше някоя незначителна задача, нещо като подпомагане на групата на Бригден и Харшейм. Към тази група обаче прикрепиха Тил Ехрад, ала елфът познаваше повечето от новите си спътници, а и те го познаваха.

Придвижваха се бавно, въпреки че Дакре Силифант беше наредил да яздят с всички сили. Но те бяха професионалисти. Докато можеха да ги виждат от форта, препускаха в галоп, след това намалиха темпото. Да се пришпорват конете и да се препуска с всички сили е добре само за сополанковците и аматьорите. Както е известно, бързината е оправдана само при лова на бълхи.

Хлое Щиц, професионална крадла от Имако, разказваше на Кена за отдавнашното си сътрудничество с коронера Стефан Скелен. Каберник Турент и Фрип младши удържаха конете си и подслушваха разговора им, като често се оглеждаха.

— Познавам го добре. Вече няколко пъти съм работила под него…

Хлое леко се запъна, осъзнавайки двусмислието, но веднага се засмя свободно и безгрижно.

— А също и под негово командване — прихна тя. — Не се бой, Кена, при Кукумявката няма никаква принуда. Не се е натрапвал, тогава аз сама търсех удобен случай и го намерих. Но за да е ясно всичко, ще кажа, че по този начин не се печели благоволението му.

— Аз и не търся нищо подобно — изду устни Кена и погледна предизвикателно към похотливо усмихнатите Турент и Фрип. — Няма да търся такъв случай, но не се и плаша. Не си позволявам да се плаша от дреболии. Най-малко пък от мъжки атрибути!

— За нищо друго не можете да мислите — обади се Бореас Мун и дръпна юздите на жребеца си, изчаквайки Кена и Хлое да се изравнят с него.

— А тук няма да воювате срещу мъжки атрибути, уважаеми дами — продължи той. — Малко хора могат да се сравнят с Бонхарт, когато стане въпрос за бой с мечове. Ще се радвам, ако се окаже, че между него и господин Скелен няма свада или вражда. Че всичко ще се размине.

— А аз това не го разбирам — призна яздещият зад тях Андрес Виерни. — Нали ни заповядаха да проследим някакъв магьосник, затова ни дадоха и „слушаща“, тук присъстващата Кена Селборн. А сега говорите за някакъв си Бонхарт и за някакво си момиче.

— Бонхарт е ловец на глави — обади се Бореас Мун. — Работеше с господин Скелен. И го измами. Уж обеща на господин Скелен, че ще види сметката на това момиче, а я е оставил жива.

— Защото някой друг му е обещал повече пари за нея жива, отколкото Кукумявката за мъртва — сви рамене Хлое Щиц. — Ловците на глави са такива. Нямат никаква чест!

— Бонхарт не е такъв — възрази, оглеждайки се, Фрип младши. — Бонхарт никога не е нарушавал дадената дума.

— Това е най-странното, че изведнъж е започнал.

— А защо това момиче е толкова важно? — попита Кена. — Онова, което трябвало да убият, а не го убили.

— А нас какво ни интересува? — намръщи се Бореас Мун. — Имаме си заповеди! А и господин Скелен има право да си иска своето. Бонхарт е трябвало да очисти Фалка, а не го е направил. Господин Скелен е в правото си да му търси сметка.

— Този Бонхарт — уверено повтори Хлое Щиц — се кани да вземе повече пари за живото момиче, отколкото за мъртвото. Това е.

— Първоначално господин коронерът също мислеше така — каза Бореас Мун. — Че Бонхарт е обещал живата Фалка на един барон от Гесо, който се е настървил срещу бандата на Плъховете — за да може да се позабавлява с нея и да я поизмъчва. Но се оказа, че не е така. Не е ясно за кого пази Бонхарт живата Фалка, но със сигурност не е за този барон.

* * *

— Господин Бонхарт! — Дебелият старейшина на Ревност нахълта в кръчмата, сумтейки и пъшкайки. — Господин Бонхарт, в селото влязоха въоръжени мъже. На коне.

— Нищо ново. — Бонхарт отопи чинията с късче хляб. — Щеше да е интересно, ако например яздеха маймуни вместо коне. Колко са?

— Четирима.

— Къде са ми дрехите?

— Току-що ги изпраха… Още не са изсъхнали.

— Да ви вземат дяволите. Ще трябва да приемам гости по долни гащи. Но пък каквито гостите, такова и посрещането.

Той намести сложения върху бельото му колан с меча, затъкна краищата на долните си гащи в ботушите и хвана веригата, привързана към нашийника на Цири.

— Ставай, Плъхче!

Когато я изведе на двора, четиримата конници вече се приближаваха към кръчмата. Личеше си, че са изминали дълъг път — дрехите, хамутите и конете бяха покрити с прах и мръсотия.

Бяха четирима, но водеха резервен кон. При вида му Цири почувства как изведнъж й става горещо, въпреки че денят беше студен. Това беше нейният собствен кон, с нейната сбруя и нейното седло. И с начелника, подарък от Мистле. Ездачите бяха от онези, които бяха убили Хотспорн.

Те се спряха пред двора на кръчмата. Единият от тях — най-вероятно командирът — се приближи и свали пред Бонхарт самурения си калпак. Беше мургав, с черни мустаци, които приличаха на нарисувана черта над горната му устна. Цири забеляза, че устната му непрекъснато потрепва — тикът му придаваше ядосано изражение. А може би наистина беше ядосан?

— Здравейте, господин Бонхарт.

— Здравейте и вие, господин Имбра. Добър ден, господа. — Без да бърза, Бонхарт закачи веригата на Цири за кукичката на стълба. — Извинявайте, че ви посрещам по бельо, но не ви очаквах. Дълъг път сте били… Дошли сте чак от Гесо в Ебинг? А как е уважаемият барон? Здрав ли е?

— Като бик — равнодушно отвърна мургавият и горната му устна отново потрепна. — Обаче нямаме време за приказки. Бързаме.

— А аз — отвърна Бонхарт, подръпвайки колана и гащите си — въобще не ви задържам.

— Научихме, че сте избили Плъховете.

— Така е.

— И сте изпълнили обещанието, дадено на барона — мургавият продължаваше да се преструва, че не забелязва Цири, — да оставите Фалка жива?

— Струва ми се и това е вярно.

— Значи на вас ви е излязъл късметът там, където на нас не ни провървя. — Мургавият погледна към петнистото конче. — Добре. Вземаме момичето и си тръгваме. Рупърт, Ставро, хванете я.

— Не бързай, Имбра — вдигна ръка Бонхарт. — Никого няма да вземете. По простата причина, че няма да ви я дам. Размислих. Ще оставя момичето за себе си, за собствена употреба.

Мургавият, когото наричаха Имбра, се наведе напред в седлото, изхрачи се и се изплю изненадващо надалеч, почти до стъпалата на верандата.

— Но ти обеща на господин барона.

— Обещах. Но размислих.

— Какво? Добре ли чух?

— Не е мой проблем как чуваш, Имбра.

— Три дни се гощава в замъка. Заради даденото на барона обещание пи и яде цели три дни! Най-добрите вина от избата, печени пауни, сърнешко месо, пастети, каракуда в сметана? Три дни спа като крал в пухени завивки! А сега си размислил, така ли?

Бонхарт мълчеше с равнодушно и отегчено изражение на лицето. Имбра стисна зъби, за да сдържи треперенето на устните си.

— А знаеш ли, Бонхарт, че можем да ти я отнемем и със сила?

Лицето на Бонхарт, до този момент отегчено и насмешливо, изведнъж се напрегна.

— Опитайте. Вие сте четирима, аз съм сам. Освен това съм по долни гащи. Но няма нужда да се обличам заради такива смотаняци като вас.

Имбра отново се изплю, дръпна поводите и обърна коня си.

— Пфу, Бонхарт, какво става с теб? Винаги си се славел като солиден, честен професионалист, който винаги държи на думата си. А изведнъж се оказва, че думата ти нищо не струва! И тъй като за човек се съди по думата му, то се оказва, че и ти също…

— Щом става въпрос за думи — студено го прекъсна Бонхарт, слагайки ръце на колана си, — внимавай да не изтърсиш някоя по-груба дума, Имбра. Да не те заболи, когато ти я натикам обратно в гърлото.

— Смел си срещу четирима! А дали ти стига смелостта за четиринайсет? Защото мога да ти гарантирам, че барон Касадей няма да търпи такива обиди.

— Мога да ти обясня какво ще му се случи на твоя барон, но се е събрала тълпа, в която има и деца. Затова ще ти кажа само, че след десет дни ще бъда в Клармон. Който иска да си защити правата, да си отмъсти за обидите или да ми отнеме Фалка, да заповяда в Клармон.

— Ще бъда там.

— Ще те чакам. А сега — изчезвайте оттук.

* * *

— Страхуваха се от него. Много. Подушвах страха им.

Келпи силно зацвили и вирна глава.

— Бяха четирима, въоръжени до зъби. А той беше сам, облечен с кърпени долни гащи и окъсана риза с къси ръкави. Щеше да е смешен… ако не беше страшен.

Висогота мълчеше, присвил сълзящите си от вятъра очи. Двамата стояха на хълма, извисяващ се над блатата Переплут, недалеч от мястото, където две седмици по-рано старецът беше намерил Цири. Вятърът поклащаше тръстиката и набръчкваше водата в речния разлив.

— Единият от четиримата — продължи Цири, позволявайки на кобилата да влезе във водата и да пие, — имаше малък арбалет, закачен на седлото. Ръката му се протегна към него. Като че ли чувах мислите му, усещах ужаса му: „Дали ще успея да стрелям? Какво ще стане, ако се проваля?“. Бонхарт също видя арбалета и ръката, и съм сигурна, че също чу мислите му. Убедена съм, че този ездач нямаше да успее да зареди арбалета.

Келпи вдигна глава, изпръхтя и задрънка с халките на мундщука.

— Все по-ясно разбирах в чии ръце съм попаднала. Само че, както и преди, не разбирах мотивите му. Докато слушах разговора им, си спомних какво ни беше казал Хотспорн. Барон Касадей ме искаше жива и Бонхарт му беше обещал това. А после беше размислил. Защо? Дали възнамеряваше да ме предаде на някой, който щеше да му плати повече? Или по някакъв непонятен начин се беше досетил коя съм в действителност? И смяташе да ме предаде на нилфгардците?

Привечер напуснахме селцето. Той ми позволи да яздя Келпи. Но ми върза ръцете и през цялото време ме водеше на нашийник. През цялото време. Пътувахме почти без почивка, цяла нощ и цял ден. Мислех си, че ще умра от изтощение. А той като че ли изобщо не се измори. Това не е човек. Това е дявол в човешко тяло.

— И къде те отведе?

— В едно градче на име Фано.

* * *

— Когато влязохме във Фано, уважаеми трибунал, вече беше тъмно като в рог. Беше шестнайсети септември, но денят беше страшно мрачен и студен, сякаш вече беше ноември. Не ни се наложи да търсим дълго работилницата на оръжейника, защото това беше най-голямата сграда в целия град, а и оттам се разнасяше грохотът на чукове, ковящи оръжия. Нератин Цека… Напразно записвате това име, господин писар, защото, не помня дали вече ви го споменах, но Нератин вече не е между живите, убиха го край село Говорог…

— Моля, не поучавайте секретаря. Продължавайте с показанията.

— Нератин почука по вратата. Обясни кои сме и че учтиво молим за аудиенция. Пуснаха ни. Работилницата на оръжейника беше красива сграда, почти като крепост, заобиколена от ограда от борови колове, кулички с дъбови капандури, отвътре по стените — полирана ламперия…

— Трибуналът не се интересува от архитектурните детайли. Придържайте се към същността. Моля, повторете за протокола името на оръжейника.

— Естерхази, уважаеми трибунал. Естерхази от Фано.

* * *

Оръжейникът Естерхази гледа дълго Бореас Мун, без да бърза с отговора на зададения въпрос.

— Бонхарт може и да е бил тук — каза той накрая, като си играеше с висящата на врата му костена свирка. — Но може и да не е бил. Кой знае? Това, уважаеми господа, е работилница за мечове. На всички въпроси, свързани с мечовете, ще ви отговорим охотно, бързо, гладко и изчерпателно. Но не разбирам защо трябва да отговарям на въпроси, свързани с нашите гости и клиенти.

Кена извади от ръкава си една кърпа и се престори, че си бърше носа.

— Винаги може да се намери причина — каза Нератин Цека. — Можете да я намерите вие, господин Естерхази. Мога и аз. Желаете ли да изберете?

Въпреки изнежения му вид, лицето на Нератин можеше да бъде твърдо, а гласът — зловещ. Но оръжейникът само се засмя, продължавайки да си играе със свирката.

— Да избирам между подкупа и заплахата? Не, не желая. Плюя и на едното, и на другото.

— Това е съвсем маловажна информация — прокашля се Бореас Мун. — Нима искаме толкова много? Не се знаем отскоро, господин Естерхази, а и мисля, че името на коронера Скелен също не ви е непознато…

— Не е — прекъсна го оръжейникът. — Съвсем не. Делата и постъпките, с които е свързано това име, също са ми известни. Но тук е Ебинг, автономно кралство. Макар и само формално, но все пак — автономно. Така че нищо няма да ви кажем. Вървете си по пътя. За ваше успокоение ще ви уведомя, че ако след седмица или месец някой се поинтересува от вас, ще чуе същото нещо.

— Но господин Естерхази…

— Искате да бъда по-конкретен? Както желаете. Разкарайте се оттук!

Хлое Щиц изсъска яростно, Фрип и Варгас посегнаха към мечовете си, Андрес Виерни положи длан върху висящия на бедрото му секач. Нератин Цека не помръдна, лицето му дори не трепна. Кена видя, че той не сваля очи от костената свирка. Преди да влязат, Бореас Мун ги беше предупредил — звукът на свирката е знак за стаилите се в укритието пазачи — владеещи отлично оръжията смелчаги, наричани в работилницата на майстора „изпитващи качеството на продукцията“.

Само че Нератин и Бореас бяха предвидили подобни изненади и бяха подготвили по-нататъшните си действия. Бяха се запасили с още един коз.

Кена Селборн. „Слушащата.“

Кена отдавна сондираше оръжейника, леко го обстрелваше с импулси, внимателно проникваше в плетеницата от мисли в главата му. Сега вече беше готова. Притисна кърпичката към носа си — винаги имаше опасност от кръвоизлив — и вкара в мозъка му импулси и заповеди. Естерхази се закашля, почервеня и се хвана с двете ръце за масата, сякаш се страхуваше, че тя ще отлети към топлите страни, заедно с купчинката фактури, мастилницата и преспапието във форма на нереида, общуваща по интересен начин едновременно с два тритона.

— Спокойно — заповяда му Кена, — няма нищо страшно. Просто изведнъж изпита желание да ни кажеш всичко, което ни интересува. Вече знаеш какво ни интересува, думите просто напират да излязат. Така че давай! Започвай! Сам ще видиш, че щом започнеш да говориш, в главата ти ще спре да шуми, пулсирането в слепоочията ще престане и ушите ти ще спрат да бучат. И спазмите в челюстта ще изчезнат. Хайде, давай!

— Бонхарт — хрипливо заговори Естерхази, отваряйки устата си по-широко, отколкото беше необходимо за членоразделната реч — дойде преди четири дни, на дванайсети септември. С него имаше едно момиче, което той наричаше Фалка. Очаквах посещението му, защото два дни по-рано получих писмо от него…

От лявата му ноздра потече тънка струйка кръв.

— Говори — заповяда му Кена. — Разкажи всичко. Ще видиш как ще ти олекне.

* * *

Оръжейникът Естерхази разглеждаше Цири с интерес, без да става от дъбовия стол.

— Този меч — досети се той, почуквайки с дръжката на перото си по странното преспапие, — за който ме помоли в писмото си, е за нея, нали, Бонхарт? Добре, да преценим… Да видим дали съответства на онова, което си ми написал. Ръст пет стъпки и девет цала. Точно така. Тегло — сто и дванайсет фунта… Е, според мен е малко по-лека, но това са дреболии. Ръка, на която ще подхожда ръкавица номер пет… Покажете ми ръката си, Ваша Светлост. Е, и това съвпада.

— При мен винаги всичко съвпада — изрече сухо Бонхарт. — Ще се намери ли някое прилично желязо за нея?

— В моята фирма — отвърна гордо Естерхази — не изработват и не предлагат нищо друго, освен прилично оръжие. Аз разбирам нещата така; необходим е не декоративен меч, а боен. Наистина, ти си ми го написал. Работата е ясна, ще се намери оръжие за девойката без проблеми. На този ръст и тегло подхождат мечове от трийсет и осем цала, стандартна изработка. За нейната лека структура и малка ръка ще е необходим минибастард с деветцалова ръкохватка със сферичен накрайник. Можем да предложим елфическа талдага, зериканска сабера или лека вироледка… — започна да изброява различни видове мечове майсторът.

— Покажи ни стоката, Естерхази.

— Какво си се разбързал, да не те държа във вряла вода? Добре, позволи ми тогава… Хей, Бонхарт? Какво е това? Защо я водиш на каишка?

— Гледай си сополивия нос, Естерхази. Не го пъхай, където не трябва, че току-виж някой го стиснал!

Естерхази, играейки си с висящата на врата му свирка, гледаше ловеца без страх и уважение, въпреки че за да го погледне, трябваше да вирне главата си доста нагоре. Бонхарт засука мустак и се изкашля.

— Аз не се бъркам в твоите дела и интереси — каза той малко по-тихо, но все така зловещо. — Изненадва ли те, че очаквам взаимност?

— Бонхарт! — На оръжейника дори окото му не трепна. — Когато напуснеш дома ми, когато хлопнеш вратата зад гърба си, тогава ще уважа правото ти на личен живот, конфиденциалността на интересите ти, спецификата на професията ти. И бъди сигурен, че няма да се меся в тях. Но не позволявам в моя дом да се унизява човешкото достойнство. Надявам се, че ме разбираш? Извън моите порти можеш да влачиш момичето след коня си или да я връзваш за конската опашка, ако искаш. В моя дом ще й свалиш нашийника. Веднага.

Бонхарт неохотно протегна ръка към нашийника и го разкопча, доставяйки си удоволствието така да дръпне момичето, че едва не я повали на колене. Естерхази се престори, че не е видял това и пусна свирката.

— Така е по-добре — каза сухо той. — Да вървим.

Преминаха през една галерия в друг двор, по-малък, прилепен към задната страна на ковачницата, с изглед към градината. Тук, под опиращ се на резбовани стълбове навес, стоеше дълга маса, върху която калфите в момента нареждаха мечове. Естерхази подкани с жест Бонхарт и Цири да се приближат към изложбата.

— Моля. Ето какво мога да ви предложа.

Те се приближиха.

— Тук — Естерхази посочи дългата редица от мечове върху масата — лежи моята продукция; всичките накрайници са обковани, вижда се обковката, моя запазена марка. Цените са между пет и девет флорена, защото това са стандартни изделия. А онези, които лежат тук, само се монтират и се довършват тук. Накрайниците са вносни. Откъде точно, си личи по щампата. На онези, които са от Махакам, са щамповани кръстосани чукове, онези от Повис са украсени с корона или с конска глава, а онези от Вироледа имат слънце и прочутия фирмен надпис. Цените започват от десет флорена.

— А къде завършват?

— Различно. Ето например тази чудесна вироледка. — Естерхази вдигна от масата един меч, поздрави ги и зае фехтовална позиция, ловко извъртайки ръката и предмишницата си в сложен финт, наречен „анжелика“. — Тя струва петнайсет. Стара изработка, колекционерски накрайник. Вижда се, че е правена по поръчка. Мотивът, гравиран върху предпазителя, подсказва, че това оръжие е било предназначено за жена.

Той завъртя меча така, че плоската му страна да е обърната към тях.

— Както на всички накрайници от Вироледа, и тук присъства традиционният надпис: „Не го вади без причина, не го прибирай без чест!“. Ха! Във Вироледа все още гравират подобни надписи. А навсякъде по света тези мечове се купуват от негодници и глупаци. И навсякъде по света честта много поевтиня. Тя не е търсена стока в наши дни…

— По-малко дрънкай, Естерхази. Дай й меча, нека го изпробва в ръката си. Вземи оръжието, момиче.

Цири взе лекия меч и веднага усети как грапавата ръкохватка уверено прилепва към дланта й, а тежестта на острието подканва ръката й да се свие в лакътя и да замахне.

— Това е минибастард — напомни Естерхази, напълно излишно. Тя умееше да използва дългата ръкохватка, поставяйки три пръста върху сферичния накрайник.

Бонхарт отстъпи две крачки назад, към двора. Извади меча си от ножницата и го завъртя така, че той изсвистя.

— Хайде! — подхвърли той на Цири. — Убий ме! Имаш меч, имаш и удобен момент. Това е твоят шанс. Използвай го. Няма да ти предоставя скоро друг.

— Побъркахте ли се?

— Млъкни, Естерхази.

Тя го подлъга с поглед встрани и подчертано движение на рамото и нанесе мълниеносен плосък удар. Острието иззвъня от париращия удар, който беше толкова силен, че Цири залитна и беше принудена да отскочи, закачайки с бедро масата с мечовете. Опитвайки се да запази равновесие, тя инстинктивно отпусна меча — знаеше, че в този момент той би могъл да я убие без усилие, стига да поиска.

— Вие какво, наистина ли полудяхте? — извиси глас Естерхази, а свирката отново се озова в ръката му. Слугите и калфите гледаха стъписани.

— Остави меча. — Бонхарт не изпускаше Цири от поглед, а на оръжейника не обърна никакво внимание. — Остави го, ти казвам. Защото иначе ще ти отсека ръката.

Тя се поколеба, но остави меча. Бонхарт се усмихна зловещо.

— Знам коя си, змия такава! Но ще те накарам сама да си признаеш. С думи или с действия! Ще те накарам да си признаеш коя си. И чак тогава ще те убия.

Естерхази изскимтя така, сякаш някой го беше ранил.

— А този меч — Бонхарт дори не го погледна — ти тежеше. Затова беше твърде бавна. Бавна като бременен охлюв. Естерхази! Мечът, който й даде, беше по-тежък от необходимото поне с четири унции.

Оръжейникът пребледня. Той премести погледа си от момичето към Бонхарт и обратно, и лицето му странно измени изражението си. Най-накрая кимна на един калфа и полугласно издаде някакви заповеди.

— Разполагам с един — каза бавно той, — който ще те удовлетвори, Бонхарт.

— Защо не го показа веднага? — промърмори ловецът на глави. — Нали ти писах, че искам да получа първокласно оръжие? Или може би си мислиш, че не мога да си позволя един хубав меч?

— Знам какво можеш да си позволиш — изрече с натъртване Естерхази. — Не те познавам от вчера. А ти защо не ми показа веднага? Няма откъде да знам кого ще ми доведеш… с нашийник и на каишка. Нямаше как да се досетя за кого и за какво е предназначен мечът. Сега знам всичко.

Калфата се върна, носейки продълговата кутия.

— Ела, момиче — тихо каза Естерхази. — Погледни.

Цири се приближи. Погледна. И силно въздъхна.

* * *

Тя извади меча с мълниеносно движение. Огънят от камината лумна ослепително в жлебовете на острието, червени пламъци затанцуваха в ажурния ефес.

— Това е той — каза Цири. — Сигурно си се досетил. Вземи го в ръце, ако искаш. Но внимавай, по-остър е от бръснач. Усещаш ли как ръкохватката прилепва към дланта? Направена е от една плоска риба, на чиято опашка има отровен шип.

— Скат?

— Сигурно. По кожата на тази риба има мънички зъбчета, затова и ръкохватката не се плъзга в дланта, дори ако е потна. Погледни какво е гравирано на острието.

Висогота се наведе и погледна, примижавайки.

— Елфическа мандала — каза той, като вдигна глава. — Така наречената blathan caerme, гирлянда на съдбата, означаваща духовно единство със света — стилизираните цветове на дъб, ливадник и жълт цветилник. Кула, поразена от мълния. При Старите народи — символ на хаос и разрушение… А над кулата…

— Лястовица — завърши Цири. — Zireael. Моето име.

* * *

— Добре направено, хубава вещ — каза най-накрая Бонхарт. — Гномска изработка, веднага се вижда. Само гномите коват такава тъмна стомана. Само гномите я наточват, докато е гореща, и само гномите правят острието ажурно, за да намалят тежестта му… Признай си, Естерхази… Това е дубликат, нали?

— Не — отвърна оръжейникът. — Оригинал е. Напълно истински гномски гвихир. Ефесът е на повече от двеста години. Обковката е по-нова, но не бих нарекъл меча дубликат. Гномите от Тир Тохаир го направиха по моя поръчка. В съответствие със старата технология, методика и образци.

— Проклятие. Може и наистина да не съм в състояние да си го позволя. Колко искаш за този меч?

Естерхази помълча известно време. Лицето му беше непроницаемо.

— Ще ти го дам безплатно, Бонхарт — каза най-накрая той приглушено. — Като подарък. За да се изпълни онова, което е съдено да стане.

— Благодаря — отвърна Бонхарт, явно смутен. — Благодаря ти, Естерхази. Кралски подарък, наистина кралски… Приемам, приемам. И съм ти длъжник…

— Не, не си. Мечът е за нея, не за теб. Ела, момиче, носещо нашийник. Погледни знаците, гравирани на острието. Не ги разбираш, това е очевидно. Но аз ще ти ги обясня. Погледни. Линията, означаваща съдбата, лъкатуши и води към тази кула. Към гибелта, към унищожението на установените ценности, на установения ред. Но тук, над кулата, виждаш ли? Лястовица. Символ на надеждата. Вземи този меч. И нека се изпълни онова, което е съдено да стане.

Цири внимателно протегна ръка и нежно погали тъмното оръжие с блестящо като огледало острие.

— Вземи го — повтори бавно Естерхази, гледайки към Цири с широко отворени очи. — Вземи го. Вземи го в ръце, момиче. Вземи…

— Не! — изкрещя внезапно Бонхарт, скочи към Цири, хвана я за рамото и я блъсна рязко. — Дръпни се!

Цири падна на колене и болезнено натърти дланите си върху покрития с дребен чакъл двор.

Бонхарт затвори кутията.

— Още не! — промърмори той. — Не днес! Още не му е дошло времето!

— Най-вероятно — спокойно се съгласи Естерхази, гледайки го в очите. — Да, най-вероятно още не е дошло. Жалко.

* * *

— Мислите на този оръжейник не ни разкриха много, уважаеми трибунал. Останахме там до шестнайсети септември, три дни преди пълнолунието. А когато се връщахме от Фано в Рокаин, ни догони Ола Харшейм, който водеше седем коня. Господин Ола ни заповяда да препускаме с пълна сила след останалите. Защото предишния ден, на петнайсети септември, в Клармон е имало клане… Навярно ви разказвам това напразно, уважаеми трибунал, вие със сигурност знаете за касапницата в Клармон…

— Моля да давате показания, а не да се притеснявате за това какво знае трибуналът.

— Бонхарт ни беше изпреварил с един ден. На петнайсети септември той отвел Фалка в Клармон…

* * *

— Клармон — повтори Висогота. — Знам го това градче. Къде те отведе?

— В голяма къща на пазара. С колони и арка над входа. Веднага си личеше, че там живее богаташ…

* * *

По стените на стаите висяха разкошни гоблени и декоративни тъкани, изобразяващи религиозни и ловни сцени и идилични картини с участието на голи жени. По мебелите блестяха интарзии и месингови обкови, а краката потъваха до глезените в килимите. Цири не успя да разгледа всичко подробно, защото Бонхарт вървеше бързо и я дърпаше за верижката.

— Здравей, Хувенагел.

Сред многоцветните отблясъци, хвърляни от витражите, на фона на тапицерия с ловно изображение, стоеше доста дебел мъж, облечен с натежал от злато кафтан и обшита с парчета кожа мантия. Въпреки че беше в разцвета на силите си, плешивината на главата му беше преминала нормата, а бузите му бяха увиснали като на огромен булдог.

— Здрасти, Лео — каза той. — И вие също, госпожице…

— Никаква госпожица не е тя. — Бонхарт показа нашийника и веригата. — Няма нужда да я поздравяваш.

— Нищо не струва човек да е учтив.

— Освен време. — Бонхарт дръпна веригата, приближи се и безцеремонно потупа дебелака по корема. — Добре си наддал — оцени той. — Честно казано, Хувенагел, ако се окажеш на пътя на някого, ще е по-лесно да те прескочи, отколкото да те заобиколи.

— Охолен живот — поясни добродушно Хувенагел, тресейки бузи. — Добре дошъл, Лео. Ти си ми много скъп гост, така че днес съм безкрайно радостен. Освен това делата ми се развиват толкова добре, че чак ми се иска да се изплюя против уроки, в касата ми постоянно се вливат пари! Днес, например, един нилфгардски ротмистър от запаса, интендант, който се занимава с доставка на оръжия за фронта, ми подари шест хиляди армейски лъкове, които аз ще продам на дребно с десетократна надценка на ловци, бракониери, разбойници, елфи и всякакви други борци за свобода. Освен това купих евтино замъка на един тукашен маркиз…

— За какъв дявол ти е замък?

— За представителност. Но да се върнем към делата: задължен съм ти за едно от тях, Лео. Един длъжник, който ми се струваше безнадежден, се разплати. Буквално преди минута. Ръцете му трепереха, когато броеше парите. Този тип те е видял и си помислил…

— Знам какво си е помислил. Получи ли писмото ми?

— Получих го. — Хувенагел седна тежко, блъскайки с корема си масата така, че халбите и чашите за вино издрънкаха. — И всичко подготвих. Не видя ли афишите? Хората вече се стичат в театъра. Валят пари… Сядай, Лео. Има време. Ще поговорим, ще пийнем винце…

— Не ти искам виното. Най-вероятно е държавно. Задигнато От нилфгардските обози.

— Обиждаш ме. Това е Ест Ест от Тусент. Гроздето е брано по времето, когато нашият милостив император Емхир още е бил ей такъв мъник и е акал в гърне. Била е добра година. За виното. Наздраве, Лео.

Бонхарт вдигна безмълвно чашата. Хувенагел примлясна, оглеждайки критично Цири.

— И значи тази едроока сърничка — каза той най-накрая — ще гарантира успеха на обещаните в писмото забавления? Известно ми е, че Виндсор Имбра вече е в града. И води със себе си няколко умели главорези. А и двама от местните смелчаги видяха афишите…

— Някога да си се разочаровал от моите стоки, Хувенагел?

— Никога, факт. Но и отдавна не съм получавал нищо.

— Работя по-рядко отпреди. Вече се замислям да се пенсионирам.

— Необходим ти е капитал, за да има с какво да живееш. Може би имам едно предложение за теб… Ще го изслушаш ли?

— Поради липса на други развлечения — да. — Бонхарт придърпа с крак един стол и накара Цири да седне.

— Не си ли се замислял да се преместиш на север, примерно в Цинтра, на Склоновете или край Яруга? Сигурно си чувал, че на всеки, който отиде там и поиска да се засели на завоюваните територии, империята гарантира парцел земя от четири ниви? И освобождаване от данъци за десет години?

— Не ставам за земеделец — отвърна спокойно ловецът на глави. — Не мога да копая земята, нито пък да ходя след някое добиче. Твърде съм гнуслив. Видя ли купчина тор или червей, започва да ми се гади.

— Същият си като мен — затресе бузи Хувенагел. — От всички селскостопански дейности одобрявам само варенето на домашна водка. Останалото е отвратително. Казват, че селското стопанство е основата на икономиката и то осигурява благосъстоянието на държавата. Само че аз смятам за недостойно и унизително благосъстоянието ми да зависи от това дали там някъде вони на оборска тор, или не. Затова предприех това-онова в нужната насока. Няма нужда да миришеш на земя, Бонхарт, няма нужда да вървиш подир добитъка по нея. Достатъчно е да ги притежаваш. Ако разполагаш с прилично количество земя, можеш да получаваш от нея доходи. Повярвай ми, можеш да живееш в охолство. Да, наистина направих това-онова в тази насока, и затова питам за пътуването на север. Защото, разбираш ли, Бонхарт, там бих намерил работа за теб. Постоянна, добре платена, без загуба на много време. И напълно подходяща за гнуслив човек: никаква тор, никакви дъждовни червеи.

— Готов съм да те изслушам. Без да обещавам нищо, разбира се.

— Земята, която императорът е обещал да отдели на преселниците, може с малко предприемчивост и известно количество начален капитал да се обедини в съвсем прилична латифундия.

— Разбирам. — Ловецът захапа мустака си. — Разбирам накъде биеш. И се досещам какви стъпки предприемаш, за да осигуриш собственото си благосъстояние. Не предвиждаш ли някакви усложнения?

— Предвиждам. От две посоки. Първо, трябва да намерим хора, които да се престорят на преселници, да отидат на север и да получат парцелите. Формално за себе си, но фактически за мен. Но с намирането на наемниците ще се заема аз. На теб се пада другото възможно усложнение.

— Целият съм слух.

— Някои от наемниците, след като получат земята, няма да поискат да ми я дадат. Ще забравят за получените пари и сключените договори. Няма да повярваш, Бонхарт, колко дълбоко в природата на човека са вкоренени мошеничеството, подлостта и алчността.

— Ще ти повярвам.

— Затова ще се наложи да убедим нечестните, че за нечестност не се заплаща. Че нечестността се наказва. И с това ще се заемеш ти.

— Звучи ми красиво.

— Звучи така, както трябва. Аз имам богата практика, вече съм се занимавал с такива номера. След формалното включване на Ебинг в Империята, когато се раздаваха парцели. И по-късно, когато влезе в сила Актът за заграждането, се получи така, че Клармон, този красив град, се оказа на моя земя, и следователно мой. Всъщност цялата тази територия ми принадлежи. Оттук до обгърнатия в сива мъгла хоризонт. Всичко това е мое. Всичките сто и петдесет ниви. Което прави шестстотин и трийсет влока[86] или осемнайсет хиляди и деветстотин морги.

— „За покварената империя и близката гибел!“ — издекламира подигравателно Бонхарт. — Империя, в която всички крадат, трябва да падне. Защото слабостта й се крие в егоизма и користолюбието.

— В това се крие нейното могъщество и сила — затресе бузи Хувенагел. — Ти, Бонхарт, бъркаш кражбата с частното предприемачество.

— И то твърде често — равнодушно си призна ловецът на глави.

— Та какво ще кажеш за нашето партньорство?

— Не е ли малко рано да се поделят северните територии? Може би за по-сигурно трябва да изчакаме, докато Нилфгард спечели войната?

— За по-сигурно? Не се шегувай. Резултатът от войната е предрешен. Войните се печелят с пари. Империята ги има, нордлингите ги нямат.

Бонхарт се изкашля многозначително.

— Като заговорихме за пари…

— Всичко е наред. — Хувенагел порови в лежащите на масата листове. — Ето ти банков чек за сто флорена. Това е договорът за прехвърляне на задълженията, по силата на който аз ще получа от Варнхагенови от Гесо наградата за главите на бандитите. Подпиши. Благодаря. Полага ти се и процент от печалбата от представленията, но изчисленията не са направени, касата още не е затворила. Интересът към изкуството е голям, Лео. Наистина голям. Хората от моя град много страдат от скука и лошо настроение. — Той млъкна и погледна към Цири. — Искрено се надявам да не грешиш и тя да ни осигури заслуженото развлечение… Да пожелае да си сътрудничи с нас заради общото благо…

— За нея — Бонхарт изгледа студено Цири — няма да има никакво благо. И тя го знае.

Хувенагел се намръщи.

— Не е хубаво, че знае, по дяволите! Не биваше да го знае. Какво ти става, Лео? А ако напук не пожелае да ни развлича, ако се окаже ненадеждна? Тогава какво?

Изражението на Бонхарт не се промени.

— Тогава — каза той — ще пуснем на арената твоите догове. Доколкото си спомням, те винаги са били надеждни в развличането.

* * *

Цири мълча дълго, потривайки ранената си буза, и накрая каза:

— Започнах да разбирам. Започнах да разбирам какво смятаха да правят с мен. Стегнах се, бях готова да избягам при първа възможност. Бях готова на всякакъв риск. Но те не ми дадоха никаква възможност. Пазеха ме много добре.

Висогота мълчеше.

— Свалиха ме на долния етаж. Там чакаха гостите на дебелия Хувенагел. Поредните уникати! Откъде на света се вземат такива странни хищници, Висогота?

— Размножават се. Естествен подбор.

* * *

Първият от мъжете беше нисък и пълничък, приличаше по-скоро на полуръст, отколкото на човек, дори се държеше като полуръст — скромно, порядъчно и ненатрапчиво. Другият, макар и немлад, беше с дрехите и стойката на войник с меч, а на рамото на черната му салтамарка грееше сребърна бродерия, изобразяваща дракон с крила на прилеп. Третата беше светлокоса и мършава жена с леко прегърбен нос и тънки устни. Роклята й с фъстъчен цвят имаше огромно деколте. Не можеше да се каже, че това беше удачно шивашко решение. Деколтето не показваше почти нищо, ако не се брои непривлекателната набръчкана и пергаментно суха кожа, покрита с дебел слой пудра.

— Благородната маркиза Де Немент-Уйвар — представи я Хувенагел. — Господин Деклан Рос аеп Маелглид, ротмистър от запаса на негово Величество императора на Нилфгард. Господин Пеницвик, бургмистър на Клармон. А това е господин Лео Бонхарт, мой роднина и отдавнашен съратник.

Бонхарт се поклони леко.

— А това е малката разбойничка, която ще ни развлича днес — отбеляза мършавата маркиза, впивайки бледосините си очи в Цири. Гласът й беше хриплив, сексапилно вибриращ и ужасно пиянски. — Не е много красива, бих казала. Но е добре сложена… Напълно приятно… телце.

Цири се дръпна, отблъсна нахалната ръка, пребледня от ярост и засъска като змия.

— Моля да не я докосвате — отбеляза студено Бонхарт. — Не й давайте храна и не я дразнете. Иначе не отговарям за последствията.

— Телцето — облиза маркизата устните си, без да обръща внимание на думите му — винаги може да бъде завързано за леглото, така ще стане по-достъпно. Дали ще ми я продадете, господин Бонхарт? Двамата с маркиза обичаме такива телца, а господин Хувенагел ни мъмри, когато използваме местните пастирки и селски деца. Впрочем, маркизът вече не може да ловува деца. Не може да тича заради разните шанкъри и кондиломи, които го измъчват…

— Стига. Стига, Матилда — изрече меко, но бързо Хувенагел, забелязвайки засилващото се отвращение върху лицето на Бонхарт. — Време е да вървим в театъра. Господин бургмистърът току-що съобщи, че в града е влязъл Виндсор Имбра с подразделение рицари на барон Касадей. Значи вече ни е време.

Бонхарт донесе едно шишенце, избърса с ръкав ониксовата повърхност на масичката и изсипа на нея малка купчинка бял прах. Дръпна Цири за веригата.

— Знаеш ли как да го вземаш?

Цири стисна зъби.

— Смръкни с нос. Или топни с наплюнчен пръст и го втрий във венците си.

— Не!

Бонхарт дори не обърна глава.

— Или ще го направиш сама — тихо каза той, — или ще го направя аз, но тогава ще се забавляват всички присъстващи. Имаш лигавици не само в устата и носа, Плъхче, а и на някои други забавни места. Ще извикам слугите, ще им заповядам да те съблекат и да те държат и ще използвам тези забавни места.

Маркиза Де Немент-Уйвар се засмя гърлено, наблюдавайки как треперещата ръка на Цири се протяга към наркотика.

— Забавни места — изрече тя, облизвайки устните си. — Интересна мисъл. Някой път трябва да се изпробва! Хей, хей, момиче, по-внимателно, не прахосвай хубавия прашец. Остави малко и на мен!

* * *

Наркотикът беше много по-силен от онзи, който използваха Плъховете. Само след няколко минути Цири беше обхваната от заслепяваща еуфория, светът наоколо придоби ярки очертания, светлината и цветовете пареха очите, миризмите дразнеха носа й, звуците станаха непоносимо силни, всичко изглеждаше нереално като сън.

В този сън имаше стълби, имаше потънали в прах гоблени и драперии, имаше го хрипливият смях на маркиза Де Немент-Уйвар. Имаше двор, бързи капки дъжд по лицето, рязкото дръпване на нашийника, който все още стоеше на врата й. Огромна сграда с дървен купол и голяма, отвратително безвкусна рисунка на фронтона — нещо средно между дракон, грифон и виверн. Пред входа се тълпяха хора. Един от тях крещеше и жестикулираше.

— Това е отвратително! Отвратително и греховно, господин Хувенагел! Сградата, която някога беше храм, да се използва за толкова безбожно, нечовешко и отвратително зрелище! Животните също имат чувства, господин Хувенагел! Те също имат свое достойнство! Престъпление е да се насъскват едно срещу друго заради удоволствието на тълпата!

— Успокойте се, свети човече! И не се месете в моето частно предприемачество! И изобщо, днес тук няма да се насъскват животни. Нито едно животно! Само хора!

— А, извинявайте тогава.

Сградата беше пълна с хора, които бяха насядали по пейките, разположени амфитеатрално. В центъра се намираше яма, кръгла вдлъбнатина с диаметър около трийсет крачки, обградена с грамадни трупи и заобиколена с перила. Смрадта и шумът замъгляваха съзнанието на Цири. Тя отново почувства дръпването на нашийника, някой я хвана под мишниците, някой я подбутна. Без да усети как, тя се озова в оградената с трупи вдлъбнатина, върху плътно отъпкания пясък.

На арената.

Първата вълна премина, сега наркотикът само я ободряваше и изостряше сетивата й. Цири притисна ръце към ушите си — тълпата, изпълваща амфитеатъра, бучеше, крещеше, свиркаше. Шумът беше невероятен. Тя забеляза, че имаше кожен налакътник на дясната си ръка. Не помнеше кога са й го сложили.

Чу познатия пиянски глас, видя мършавата маркиза с роклята с фъстъчен цвят, нилфгардския ротмистър, безцветния бургмистър, Хувенагел и Бонхарт, които заемаха издигащата се над арената ложа. Тя отново затисна ушите си, защото някой изведнъж удари силно по медния гонг.

— Гледайте, хора! Днес на арената няма да излезе нито вълк, нито таласъм, нито ендриага! Днес на арената е убийцата Фалка от бандата на Плъховете! Залозите се приемат на касата при входа! Не жалете парите си, хора! Удоволствието не се яде и не се пие, но ако се поскъпиш заради него — няма да спечелиш, а ще загубиш!

Тълпата ревеше и ръкопляскаше. Наркотикът действаше. Цири трепереше от еуфория, зрението и слухът й отбелязваха всяка подробност. Тя чуваше кискането на Хувенагел, пиянския смях на маркизата, сериозния глас на бургмистъра, студения бас на Бонхарт, лая на жреца-защитник на животните, писъците на жените и плача на децата. Виждаше тъмните ивици кръв върху заобикалящите арената греди, зеещата в тях оградена с решетка воняща дупка, блестящите от пот животински изкривени мутри над перилата.

Внезапно движение, надигащи се викове, ругатни. Въоръжени хора, разблъскващи тълпата, облегнати на стените охранители, въоръжени с алебарди. Цири вече беше срещала един от тези хора, помнеше мургавото му лице и черните мустачки, подобни на чертичка, нарисувана върху потрепващата в тик горна устна.

— Господин Виндсор Имбра? — се чу гласът на Хувенагел. — От Гесо? Сенешал на благородния барон Касадей? Добре дошли на задграничните гости. Но моля да си платите на входа!

— Не съм дошъл да играя игрички, господин Хувенагел! Тук съм по служба. Бонхарт знае за какво говоря!

— Така ли е, Лео? Знаеш ли за какво говори господин сенешалът?

— Без глупави шегички. Ние сме петнайсет души! Дойдохме за Фалка! Дайте ни я или ще стане лошо!

— Не разбирам защо толкова се вълнуваш, Имбра — сви вежди Хувенагел. — Не забравяй — тук не е Гесо, където се разпорежда еднолично вашият барон. Ако ще вдигате шум и ще безпокоите хората, ще заповядам да ви изхвърлят!

— Не съм искал да ви обидя, господин Хувенагел — опомни се Виндсор Имбра, — но законът е на наша страна! Господин Бонхарт обеща Фалка на барон Касадей. Даде дума. Нека я спази!

— Лео? — затресе бузи Хувенагел. — За какво говори той? Знаеш ли?

— Знам. И признавам правото му. — Бонхарт стана и махна небрежно с ръка. — Няма да оспорвам или да причинявам някому безпокойство. Ето я девойката, всички я виждат. На когото му трябва, да си я вземе.

Виндсор Имбра замря, устната му затрепери още по-силно.

— Просто ей така?

— Момичето — повтори Бонхарт, като намигна на Хувенагел — е за онзи, който си я извлече от арената. Жива или мъртва — в зависимост от вкуса и наклонностите.

— Просто ей така?

— Мамка му, започвам да губя търпение! — Бонхарт успешно се престори на ядосан. — Нищо освен „просто ей така“. Като папагал. Как? Така, както поискаш! Твоя воля. Ако искаш, натъпчи месо с отрова и й го подхвърли като на вълчица. Само не очаквай да започне да го яде. Да ти прилича на глупачка? Не, Имбра. Който иска да я получи, трябва сам да слезе при нея. Там, на арената. Искаш Фалка? Тогава си я вземи!

— Тикаш ми своята Фалка под носа, като жабче на кукичка пред носа на сом — промърмори Виндсор Имбра. — Не ти вярвам, Бонхарт. Надушвам, че в тази стръв се крие метална кукичка.

— Какъв нос, как надушва желязото! — Бонхарт се изправи, измъкна изпод пейката получения във Фано меч, измъкна го от ножницата и го хвърли на арената толкова ловко, че оръжието се заби вертикално в пясъка на две крачки от Цири. — Ето ти желязо. Не скрито, а явно. На мен момичето не ми трябва. Който я иска, да я взема. Ако успее.

Маркиза Де Немент-Уйвар се засмя нервно.

— Ако успее! — повтори тя с пиянски контраалт. — Сега телцето си има и меч. Браво, господин Бонхарт. Струваше ми се отвратително да дадем в ръцете на тези дрипльовци беззащитното телце.

— Господин Хувенагел. — Виндсор Имбра постави ръце на кръста си, без дори да удостои мършавата аристократка с поглед. — Този фарс се разиграва под ваше покровителство, тъй като театърът е ваш. Кажете ми, по чии правила се играе тук? По вашите или по тези на Бонхарт?

— По театралните — разсмя се Хувенагел, тресейки шкембето и булдоговите си бузи. — И театърът наистина е мой, но нашият клиент е и наш домакин, той плаща и той поставя условията! Именно клиентът поставя условията. Ние, търговците, трябва да действаме според тези правила: каквото поиска клиентът, това да му дадем.

— Клиент ли? За този добитък ли става въпрос? — С широк жест Виндсор Имбра посочи запълнените с народ пейки. — Всички те са дошли тук и са платили, за да се полюбуват на зрелището?

— Бизнесът си е бизнес — отвърна Хувенагел. — Ако нещо се търси, защо да не се продава? Плащат ли хората за бой с вълци? За битки на ендриаги и ардварки? За насъскване на кучета срещу борсуци в бъчви или срещу виверни? На какво се учудваш, Имбра? За хората зрелищата и развлеченията са нужни като хляба, даже повече от хляба. Много от тези, които са дошли тук, са откъснали от залъка си. А погледни как им светят очите. Умират от нетърпение да започне зрелището.

— А в зрелището — добави, язвително усмихвайки се, Бонхарт — поне привидно трябва да бъде запазен спортът. Преди кучетата да измъкнат борсука от бъчвата, той може да хапе със зъби, и по този начин има спорт. Така че девойката е с меч. Нека и тук да има спорт. Прав ли съм, добри хора?

Нестройно, но гръмко и ликуващо, добрите хора потвърдиха, че Бонхарт е прав във всяко едно отношение.

— Барон Касадей — заговори бавно Виндсор Имбра — ще бъде много недоволен, господин Хувенагел. Гарантирам ви, че няма да е доволен. Не знам дали си заслужава да се карате с него.

— Бизнесът си е бизнес — повтори Хувенагел, разтрисайки бузи. — Барон Касадей прекрасно знае това. Той е вземал назаем от мен големи суми пари с малка лихва, и когато дойде, за да вземе пак, тогава ще изгладим недоразуменията помежду ни. Но няма да допусна някакъв чуждоземен господин барон да се меси в личните ми дела. Тук се правят залози. И хората са платили вход. Върху пясъка, с който е покрита арената, трябва да се пролее кръв.

— Трябва? — извика Виндсор Имбра. — Пфу! Изкушавам се да ви покажа, че въобще не трябва! Ей сега ще си изляза оттук и ще си тръгна, без да поглеждам назад. Тогава ще можете свободно да проливате собствената си кръв! На мен дори мисълта да осигурявам развлечение на тая сган ми е противна!

— Нека си ходи. — От тълпата неочаквано излезе брадясал до очите тип със салтамарка от конска кожа. — Нека си ходи, щом му е противно! На мен не ми е противно. Казаха, че който посече това Плъхче, ще получи награда. Аз искам да изляза на арената.

— Как ли пък не! — извика един от хората на Имбра, не много висок, но жилест и добре сложен мъж с буйна, разрошена и сплъстена коса. — Ние дойдохме първи! Нали, момчета?

— Така е — подкрепи го друг, слаб, с клиновидна брада. — Ние сме първи! А ти, Виндсор, не си вири носа! Какво от това, че зрителите са от простолюдието? Фалка е на арената, трябва само да протегнем ръка и да я хванем. А простаците нека гледат, голяма работа!

— А и ще има печалба! — извика трети, с ярък арамантов дублет. — Щом трябва да е спорт, значи ще е спорт, нали така, господин Хувенагел? Нека да е развлечение! Някой спомена за награда?

Хувенагел се усмихна широко и кимна, разтърсвайки гордо и с достойнство бузите си.

— А как се правят залозите? — поинтересува се брадатият.

— За резултата от схватката още не се приемат! — засмя се търговецът. — Засега залозите са три към едно за това, че никой от вас няма да посмее да влезе в ограждението.

— Пфу! — изсумтя Конската кожа. — Аз ще посмея! Готов съм!

— Отмести се, казах! — опъна му се Сплъстения. — Ние дойдохме първи и затова ще бъдем първи! Е, какво чакаме?

— А колко наведнъж могат да слязат на арената при нея? — Арамантовия позатегна колана си. — Или трябва да влизаме един по един?

— Ах, вие, кучи синове! — съвсем неочаквано изкрещя безцветният бургмистър с биволски глас, който изобщо не съответстваше на телосложението му. — Може и десетимата да й се нахвърлите едновременно? Може би и на коне? Или с колесници? А може да ви дадат и един катапулт, за да замеряте момичето с камъни отдалеч? А?

— Добре, добре — прекъсна ги Бонхарт, който обсъди набързо нещо с Хувенагел. — Нека бъде спорт, но и забавление трябва да има. Може и по двама. По двойки.

— Но наградата няма да се удвоява — предупреди ги Хувенагел. — Ако сте двама, ще се наложи да делите.

— Какви двойки? Как така по двама? — Сплъстения с рязко движение свали наметалото от гърба си. — Не ви ли е срам, момчета? Та това е само една девойка! Пфу! Отдръпнете се! Ще отида сам и ще я поваля!

— Фалка ми е нужна жива! — възпротиви се Виндсор Имбра. — Плюя на вашите боеве и схватки! Няма да участвам в забавлението на Бонхарт, момичето ми трябва. Живо! Отивате двамата, ти и Ставро. И я изкарайте оттам.

— Според мен е срамно да идат двама — обади се Ставро, онзи с брадичката.

— Баронът ще подслади срама ти с флорени. Но само ако тя е жива.

— О, да, какъвто е скъперник — засмя се Хувенагел и разтресе бузи. — И няма капчица спортен дух в него. Както и желание да повдига духа на другите. А аз поддържам спорта. И увеличавам размера на наградите. Който излезе сам на арената и сам се справи с нея, собственоръчно ще го наградя не с двайсет, а с трийсет флорена.

— Какво чакаме тогава! — извика Ставро. — Аз отивам пръв!

— Не бързай! — отново изрева дребният бургмистър. — Момичето е облечено само с една тънка ленена дрешка! Значи и ти трябва да свалиш разбойническата кожа, войнико! Това е спортът!

— Дяволите да ви вземат! — Ставро съблече украсения с железа кафтан, след това съблече ризата си през глава и разкри слабите си, обрасли като на павиан ръце и гърди. — Дяволите да ви вземат, уважаеми, заедно с вашия спорт! Така ще отида, само по гащи! Или и тях да събуя?

— Събуй и долните! — изхриптя сексапилно маркиза Де Немент-Уйвар. — Да видим само мутрата ти ли е мъжка!

Съпроводен с продължителни аплодисменти, голият до кръста Ставро взе оръжието си и прехвърли крак през бариерата, наблюдавайки внимателно Цири. Тя скръсти ръце на гърдите си. Не направи дори стъпка към стърчащия от пясъка меч. Ставро се обърка.

— Не го прави — каза Цири много тихо. — Не ме принуждавай… Няма да ти позволя да ме докоснеш.

— Не се сърди, момиче. — Ставро прехвърли през бариерата и другия си крак. — Нямам нищо против теб. Но бизнесът си е бизнес.

Той не завърши думите си, защото Цири вече беше до него. Държеше в ръка Лястовичката, както вече беше кръстила мислено гномския гвихир. Използва едно просто, почти детско нападение, финт, наречен „трите крачки“, но Ставро не успя да го предвиди. Отстъпи назад, инстинктивно вдигна меча си и веднага попадна в нейна власт — след отскока опря гръб в огражденията, а острието на Лястовичката застина на един цал от върха на носа му.

— Този фокус — обясни Бонхарт на маркизата, надвиквайки възхитените ревове и крясъци — се нарича „три крачки, лъжливо движение и атака терца“. Евтин номер, очаквах от девойката нещо по-изящно. Но трябва да призная, че ако беше поискала, този глупак вече щеше да е мъртъв.

— Убий го! Убий го! — ревяха зрителите. А Хувенагел и бургмистър Пеницвик насочиха палци надолу. Кръвта се отдръпна от лицето на Ставро, а на бузите му избиха пъпки и белези — следствие от преболедувана в детството му шарка.

— Нали ти казах да не ме принуждаваш — прошепна Цири. — Не искам да те убивам! Но няма да ти позволя да ме докоснеш. Връщай се там, откъдето си дошъл.

Тя отстъпи назад, обърна се, отпусна меча и погледна нагоре, към ложата.

— Забавлявате се за моя сметка? — извика тя с крехък глас. — Искате да ме накарате да се бия? Да убивам? Не ме карайте! Няма да се бия!

— Чу ли я, Имбра? — прогърмя в тишината насмешливият глас на Бонхарт. — Чиста печалба! И никакъв риск! Тя няма да се бие. Можеш просто да я вземеш от арената и да я отведеш при барон Касадей, за да може той спокойно да си поиграе с нея. Можеш да я вземеш без никакъв риск. С голи ръце!

Виндсор Имбра се изплю. Все още притиснатият към оградата Ставро дишаше тежко, стискайки меча си в ръка. Бонхарт се засмя.

— Но аз залагам диаманти срещу орехи, Имбра, че няма да успеете да направите нищо.

Ставро въздъхна дълбоко. Стори му се, че стоящата с гръб към него девойка е объркана, разконцентрирана. В него кипеше гняв, срам и омраза. И той не издържа. Нападна. Бързо и вероломно.

Зрителите не успяха да забележат парирането и ответния удар. Видяха само как нахвърлилият се върху Фалка Ставро направи няколко балетни стъпки, а после, вече съвсем не балетно, падна по лице върху пясъка, който веднага се напои с кръв.

— Инстинктите вземат връх! — надвика тълпата Бонхарт. — Рефлексите действат! Как ти се струва, Хувенагел? Не ти ли казах? Ще видиш, няма да има нужда от договете.

— Ах, какво прелестно и доходно зрелище! — Хувенагел замижа от удоволствие.

Ставро се надигна на треперещите си от усилието ръце, заклати глава, закрещя, захриптя, от него плисна кръв и той отново падна на пясъка.

— Как се нарича този удар, господин Бонхарт? — изхриптя сексапилно маркиза Де Немент-Уйвар, потривайки коляно в коляно.

— Това беше импровизация… — Ловецът на глави, който въобще не погледна маркизата, оголи зъби в усмивка. — Прекрасна, творческа, бих казал, вдъхновена импровизация. Чувал съм за едно място, където обучават как така импровизирано да се разпаря корем. Готов съм да се обзаложа, че нашата госпожица познава това място. И аз вече знам коя е тя.

— Не ме принуждавайте! — извика Цири, а в гласа й завибрира заплашителна нотка. — Не искам! Разбирате ли? Не искам!

— Това момиче е дошло от ада! — Амарантовия ловко прескочи бариерата и веднага хукна в кръг по арената, за да отвлече вниманието на Цири от прескачащия от противоположната страна Сплъстен. След Сплъстения оградата прескочи и Конската кожа.

— Нечестна игра! — закрещя чувствителният към всичко, засягащо игрите, дребничък бургмистър Пеницвик, и тълпата го подкрепи.

— Трима срещу един! Нечестна игра!

Бонхарт се засмя. Маркизата облиза устните си и започна още по-силно да потрива крака.

Планът на тримата беше прост — да притиснат отстъпващата девойка към оградата, след което двама да я блокират, а третият да я убие. Нищо подобно не стана. По простата причина, че девойката не отстъпи, а нападна.

Тя се плъзна между тях с балетен пирует толкова ловко, че почти не остави следи върху пясъка. Удари Сплъстения в движение, точно там, където трябваше. В шийната артерия. Ударът беше толкова лек, че тя не изгуби ритъм, а танцувайки, се завъртя в обратен финт. Така върху нея не падна нито една капка от кръвта, която бликаше от врата на Сплъстения. Оказвайки се зад Цири, Амарантовия се опита да я удари по врата, но коварният замах беше отразен от мълниеносния ответен удар на озовалото се зад гърба й острие. Цири се разгъна като пружина, удари с две ръце, увеличавайки силата на удара чрез рязко завъртане на бедрата. Свистейки и мляскайки, черният, остър като бръснач гномски меч разпори корема на Амарантовия. Той започна да вие и рухна върху пясъка, свивайки се на кълбо. Конската кожа подскочи, опитвайки се да намушка девойката в гърлото, но тя мигновено отби удара, завъртя се с лекота и бързо поряза лицето му, разпаряйки очите, носа, устата и брадичката.

Публиката ревеше, свиркаше, тропаше с крака и виеше. Маркиза Де Немент-Уйвар беше пъхнала двете си ръце между стиснатите си бедра, облизваше устните си и се смееше с нервен контраалт. Нилфгардският ротмистър от запаса беше пребледнял като хартия. Някаква жена се опитваше да закрие с ръка очите на дърпащо се дете. Побелял старец на първия ред бурно и шумно изхвърляше съдържанието на стомаха си, навел глава между коленете си.

Конската кожа плачеше, покрил лицето си с ръце, изпод пръстите му се стичаше смесена със слюнка и слуз кръв. Амарантовия се влачеше по пясъка и квичеше като свиня. Сплъстения спря да дращи по гредите, омазани от кръвта, бликаща от него в ритъма на пулсиращото му сърце.

— Помо-о-ощ! — виеше Амарантовия, трескаво опитвайки се да удържи изсипващите се от корема му вътрешности. — Момчета-а-а! Помо-о-ощ!

— Пхиии… бхууу… бхиии — бълваше кръв от устата и от носа си Конската кожа.

— Убий го! Убий го! — скандираше публиката, потропвайки ритмично с крака. Повръщащият старец беше избутан от пейката и изхвърлен с ритници навън.

— Залагам диаманти срещу орехи — прогърмя сред суматохата насмешливият бас на Бонхарт, — че повече никой няма да се осмели да излезе на арената. Диаманти срещу орехи, Имбра! Какви ти орехи — даже срещу орехови черупки!

— Убий го! — Рев, тропане, аплодисменти. — Убий го!

— Милостива госпожице! — извика Виндсор Имбра, призовавайки с жестове подчинените си. — Поне ми позволи да прибера ранените! Позволи ми да изляза на арената и да ги прибера, преди да им изтече кръвта и да умрат! Прояви човещина, милостива госпожице!

— Човещина? — повтори с усилие Цири, усещайки, че едва сега започва наистина да се развихря. Бързо се съвзе чрез серия заучени вдишвания и издишвания. — Елате и ги вземете. Но елате невъоръжени. Проявете и вие човещина. Поне веднъж!

— Не-е-е! — ревеше и скандираше тълпата. — Убий! Убий!

— Вие сте подли зверове! — Танцувайки, Цири се завъртя, оглеждайки трибуните и пейките. — Вие сте долни свине! Негодници! Проклети кучи синове! Искате кръв? Елате тук, слезте долу, опитайте и помиришете! Излижете кръвта, докато не е изстинала! Зверове! Вампири!

Маркизата изохка, затрепери, подбели очи и леко се облегна на Бонхарт, без да изпуска притиснатите между бедрата си ръце. Бонхарт се намръщи и я отблъсна от себе си, без дори да си помисли да прояви деликатност. Тълпата виеше. Някой хвърли на арената остатъци от салам, друг — обувка, трети — краставица, като се целеше в Цири. Тя разсече краставицата още във въздуха с един удар на меча си, с което предизвика още по-силен рев.

Виндсор Имбра и хората му вдигнаха Амарантовия и Конската кожа. Амарантовия закрещя. Конската кожа изгуби съзнание. Сплъстения и Ставро въобще не показваха признаци на живот. Цири отстъпи назад, колкото се може по-далеч — доколкото позволяваше арената. Хората на Имбра също се стараеха да стоят на разстояние от нея.

Виндсор Имбра не помръдваше. Той изчака да изнесат ранените и убитите. Гледаше Цири изпод полуспуснати клепачи, без да сваля ръка от дръжката на меча си, който, въпреки обещанието, не беше свалил, излизайки на арената.

— Недей — предупреди го тя, една помръдвайки с устни. — Не ме принуждавай. Моля те.

Имбра беше пребледнял. Тълпата тропаше, ревеше и виеше.

— Не я слушай — отново надвика рева и тропота Бонхарт. — Извади меча. Иначе целият свят ще узнае, че ти си страхливец и смотаняк. От Алба до Яруга ще научат, че доблестният Виндсор Имбра е избягал от едно момиче, подвил си е опашката като помияр!

Мечът на Имбра се подаде на един цал от ножницата.

— Недей — каза Цири.

Острието се скри.

— Страхливец! — изкрещя някой от тълпата. — Боклук! Заешко сърце!

С каменно изражение на лицето Имбра се приближи до края на арената. Преди да се хване за протегнатите отгоре ръце, той отново се огледа.

— Ти сигурно знаеш какво те очаква, момиче — каза тихо той. — Сигурно вече знаеш какъв е Лео Бонхарт. Сигурно вече знаеш на какво е способен той. Какво го възбужда. Ще бъдеш изкарвана на арената. Ще убиваш за развлечение на такива свини и мръсници, като тези, които са насядали наоколо. И за развлечение на други, които са още по-лоши. И когато убийствата ти престанат да ги забавляват, когато на Бонхарт му омръзне да те мъчи, тогава ще те убие. Ще пуснат на арената толкова много бойци, че няма да успееш да си опазиш гърба. Или ще пуснат кучета. И те ще те разкъсат, а сганта в залата ще вдишва аромата на кръвта и ще реве: „Браво!“. А ти ще издъхнеш върху пясъка. Ще издъхнеш по същия начин, по който днес умряха посечените от теб. Запомни думите ми.

Странно, но едва сега тя обърна внимание на малкия герб върху неговото емайлирано жабо.

Сребърен еднорог, изправен на задните си крака, на черен фон.

Еднорог.

Цири наведе глава. Тя гледаше украсеното с орнаменти острие на меча.

И изведнъж стана много тихо.

— В името на Великото слънце — внезапно изрече мълчалият до този момент Деклан Рос аеп Маелглид, нилфгардският ротмистър от запаса. — Не го прави, момиче. Ne tuv’en que’ss, luned!

Цири бавно завъртя меча наобратно и опря дръжката му в пясъка. Падна на едно коляно. Придържайки оръжието с дясната си ръка, тя насочи острието му точно към гръдната си кост. Острието веднага проби дрехата й.

„Само да не заплача — помисли си Цири, притискайки се силно към меча. — Само да не се разплача. Няма за кого и за какво да плача. Само едно силно движение — и край на всичко… На всичко…“

— Няма да посмееш — разнесе се в пълната тишина гласът на Бонхарт. — Няма да посмееш, вещерке! В Каер Морхен са те научили да убиваш, затова убиваш като машина. Машинално. А за да убиеш себе си, е нужен характер, сила, решителност и кураж. А на това не са могли да те научат.

* * *

— Както сам виждаш, той се оказа прав, наистина не можах — промълви с усилие Цири. — Не можах.

Висогота мълчеше, хванал в ръка една кожа от нутрия. Без да мърда. От дълго време. Почти беше забравил за нея.

— Уплаших се. И си платих за това. Както си плащат страхливците. С болка, позор, унижение. И ужасно отвращение към самата себе си.

Висогота мълчеше.

* * *

Ако този ден в здрача някой се беше добрал до къщурката с порутена стряха и беше погледнал в процепите между капаците на прозорците, щеше да види в оскъдно осветената стая белобрад старец, съсредоточено слушащ разказа на девойка с пепеляви коси, седнала до огнището. После щеше да забележи, че те мълчат, втренчени в блестящите като рубини въглени.

Но никой не би могъл да види това. Къщурката с порутената, обрасла с мъх стряха беше скрита добре от мъглата и изпаренията на безкрайните блата Переплут, където никой не се осмеляваше да навлезе.

Пета глава

Който пролее човешка кръв, и неговата кръв ще се пролее от човешка ръка.

Битие, 9:6

Мнозина сред живите заслужават смърт. А някои сред мъртвите заслужават живот. Можеш ли да им го върнеш? Тогава не бързай да раздаваш смърт в името на правосъдието, зад което криеш собствения си страх. И най-мъдрите не виждат всички нишки на съдбата.

Джон Р. Р. Толкин, „Властелинът на пръстените“

Наистина, необходими са огромна самонадеяност и заслепяване, за да наречеш кръвта, лееща се от ешафода, правосъдие.

Висогота от Корво

— Какво търсите на моята земя, вещерю? — повтори въпроса си Фулко Артевелде, префектът от Ридбрун, явно вече обезпокоен от проточилата се тишина. — Откъде пристигнахте? Накъде сте тръгнали? С каква цел?

„Ето така приключват игрите на добри дела — помисли си Гералт, гледайки изсеченото със загрубели белези лице на префекта. — Така приключват благородните пориви на глупавия вещер, проявил съчувствие към банда мърляви горски хора. Така приключват желанията за удобство и място за нощуване в странноприемница, в която непременно ще се окаже, че има някой шпионин. Такива са последствията от пътешествието с дрънкало-стихоплетец. И ето, че сега седя в подобно на килия помещение без прозорци, на твърд, закрепен за пода стол за разпити, а на облегалката на този стол (не може да останат скрити), има кожени ремъци за завързване на ръцете и обездвижване на шията. Наистина, засега не са се възползвали от тях, но ги има.

И как, по дяволите, сега да се измъкна от тази неприятна ситуация?“

* * *

Когато след пет дни скитане с пчеларите от Заречие най-накрая се измъкнаха от горския гъсталак и излязоха в блатиста местност, дъждът спря да вали, вятърът разпръсна изпаренията и влажната мъгла, а слънцето проби през облаците. А под слънчевите лъчи заблестяха белите планински върхове.

Ако до неотдавна Яруга беше за тях онази ясна линия, граница, чието пресичане изглеждаше явен преход към по-нататъшния, по-сериозен етап на похода, то сега още по-ясно почувстваха, че се приближават до предел, бариера, до място, от което могат само да се върнат обратно. Всички усещаха това, и най-вече Гералт — не беше възможно да се почувства нищо друго, когато от сутрин до вечер пред очите ти на юг се издига и прегражда пътя ти огромна, назъбена планинска верига, лъщяща със снеговете и ледниците си. Планините Амел. И издигащият се даже над гребена на Амел страховит и величествен, ръбест като острие на кинжал, обелиск на Горгона, Дяволската планина. Не обсъждаха помежду си тази тема, но Гералт чувстваше какво мислят всички. Защото и на него при вида на Амел и Горгона мисълта за продължаването на похода на юг му се струваше лудост.

За щастие изведнъж се оказа, че няма да им се наложи да вървят повече на юг.

Новината беше донесена от косматия горски пчелар, по чиято молба през последните пет дни играеха ролята на въоръжен ескорт. Същият онзи съпруг и баща на красивите хамадриади, пред които изглеждаше като шопар пред кобили. Същият, който се опитваше да ги измами, твърдейки, че друидите от Каед Дху са потеглили към Склоновете.

Това се случи на следващата сутрин след пристигането им в многолюдния като мравуняк град Ридбрун, който беше крайната цел на похода на пчеларите и траперите от Заречие. Тоест на следващия ден след прощаването им с ескортираните пчелари, които вече не се нуждаеха от вещера, така че той не очакваше да види отново някой от тях. Ето защо учудването му беше голямо.

Пчеларят започна разговора с многословна благодарствена реч и го завърши с това, че връчи на Гералт торба, пълна с пари, предимно дребни. Вещерската му заплата. Гералт я прие, чувствайки върху себе си леко насмешливите погледи на Регис и Кахир, на които неведнъж по време на похода се беше оплаквал от човешката неблагодарност и беше подчертавал безкрайната глупост на ръководещия ги безкористен алтруизъм.

И тогава развълнуваният пчелар направо изкрещя новината: онези, друидите, били в дъбравите край езерото Лок Мондуирн, намиращо се на трийсет и пет мили западно от тях.

Пчеларят беше научил тези сведения в пункта за изкупуване на мед и восък на негов ридбрунски роднина, който, от своя страна, беше получил информацията от познат търсач на диаманти. Веднага щом беше узнал за друидите, пчеларят бе хукнал да сподели новината. И сега целият сияеше от щастие, гордост и чувство за значимост, като всеки лъжец, чиято лъжа по случайност се е оказала истина.

Отначало Гералт смяташе да тръгне незабавно към Лок Мондуирн, но спътниците му решително се възпротивиха. След като разполагат с парите на пчеларите, заявиха Регис и Кахир, и се намират на място, където всички търгуват, трябва да подновят запасите си от провизии и снаряжение. И да купят стрели, добави Милва, защото след като от нея постоянно искат дивеч, тя няма да тръгне да стреля по този дивеч със заострени клонки. И поне една нощ да преспят в странноприемница, отбеляза Лютичето, да си легнат в чисти завивки, като преди това са се изкъпали и приятно са се опили с бира.

Друидите, признаха всички в хор, няма да избягат.

— Макар че това е абсолютно неочаквано стечение на обстоятелствата — добави със странна усмивка вампирът Регис, — групата ни се оказа на правилния път, движеща се в правилната посока. Така че е предопределено да попаднем при друидите, ден-два забавяне не са от значение. Що се отнася до бързането — добави философски той, — усещането, че времето ужасно недостига, обикновено е сигнал за тревога, подсказващ, че темпото трябва да се намали и да се действа по-бавно и със съответното обмисляне на нещата.

Гералт не възрази и не настоя. Не се изказа и против философията на вампира, макар че навестяващите го нощем странни кошмари го караха да бърза. Въпреки че след събуждането си не можеше да си спомни тези кошмари.

Беше седемнайсети септември, пълнолуние. До есенната Еквинокция оставаха шест дни.

* * *

Милва, Регис и Кахир поеха задължението да купят провизии и да попълнят снаряжението. На Гералт и Лютичето се падна задачата да проведат разузнаване и да проучат обстановката в град Ридбрун.

Лежащият в извивката на река Неви Ридбрун създаваше впечатлението, че някога е бил малко градче, ако се съдеше по сбитите постройки от дърво и камък във вътрешността на пръстен от настръхнала палисада и земни валове. Но тези сбити постройки бяха само център на града и в тях можеше да живее не повече от една десета от населението. Останалите девет десети обитаваха шумното море около валовете, състоящо се от къщи, колиби, палатки, бараки, шатри и фургони, използвани за жилища.

За екскурзовод на вещера и поета служеше роднината на пчеларя, млад и нагъл шмекер, типичен представител на местните хаймани, които се раждаха в канавките, къпеха се в канавките и утоляваха жаждата си в канавките. Сред градския шум, блъсканица, мръсотия и воня той се чувстваше като пъстърва в кристално чист планински бързей, а възможността да съпровожда някого из отвратителното си градче явно го радваше. Без да обръща внимание на факта, че никой не го пита за нищо, гаменът въодушевено даваше обяснения. Обясни, че Ридбрун е важен етап от пътя на нилфгардските заселници, насочили се на север, за да получат обещаните от императора земи: четири ниви, което е лесно да се изчисли, че прави петстотин морги. Плюс това десетгодишно освобождаване от данъци. Ридбрун е разположен в долината на река Неви, пресичаща планините Амел, минаваща през прохода Теодула, свързваща Склоновете и Заречие с Маг Турга, Гесо, Метина и Маехт, територии, вече отдавна подчинени от Нилфгардската империя. Град Ридбрун, обясняваше гаменът, е последното място, в което заселниците могат да разчитат на нещо повече, отколкото на себе си, жена си и онова, което имат в каруците. Затова повечето заселници остават доста дълго в града, събирайки сили за последния преход до Яруга и отвъд нея. А много от тях, добави гаменът с гордостта на канален патриот, остават в града завинаги, защото този град, хе-хе, означава култура, не е някаква селска, воняща на тор дупка.

Впрочем, Ридбрун също вонеше, включително и на тор.

Гералт беше идвал тук преди няколко години, но сега не можеше да познае града. Твърде много се беше променил. Навремето тук не се мотаеха толкова конници с черни ризници и наметала със сребърни емблеми на нараменниците. Навремето не се чуваше нилфгардска реч. Навремето край града нямаше и каменоломни, в които раздърпани, мръсни, крайно изтощени и окървавени хора да разбиват камъните на чакъл, подканяни от камшиците на облечени в черно надзиратели.

— Тук има много нилфгардска войска — поясни гаменът, — но не постоянно, а само за почивки по време на походите и преследванията на партизаните от организацията „Свободни Склонове“. Ще изпратят тук силен нилфгардски гарнизон, когато на мястото на стария град бъде построена голяма крепост от камъните, които се добиват в каменоломната. Тези, които добиват камъните, са военнопленници. От Лирия, от Аедирн, напоследък от Соден, Бруге, Ангрен. И от Темерия. Тук, в Ридбрун, работят четиристотин пленници. Поне петстотин работят в рудниците, мините и кариерите около Белхавен, а над хиляда строят мостове и изравняват пътя в прохода Теодул.

На пазарния площад и по времето на някогашното посещение на Гералт имаше ешафод, но тогава беше значително по-непретенциозен. На него нямаше такова количество предизвикващи противни асоциации приспособления, а от бесилата, коловете, вилите и прътовете не висяха толкова отвратителни, разлагащи се декорации.

— Това е заради господин Фулко Артевелде, който наскоро беше назначен за префект от военните власти — поясни гаменът, гледайки ешафода и украсата му от елементи от човешката анатомия. — Господин Фулко отново е предал някого на палача. С господин Фулко шега не бива. Много е жесток.

Познатият на гамена, търсачът на диаманти, когото намериха в една странноприемница, не направи добро впечатление на Гералт. Треперещ и блед, той беше в онова полутрезво, близко до сънно състояние, в което изпадат хората, пиещи непрекъснато от няколко дни и нощи. На вещера моментално му се сви сърцето. Изглежда, сензационните вести за друидите можеха да имат източник обикновен delirium tremens.

Обаче препилият търсач на диаманти даваше напълно смислени отговори на задаваните му въпроси. На забележката на Лютичето, че не прилича много на търсач на диаманти, той отговори хитроумно, че когато намери поне един диамант, вече ще прилича. Посочи мястото на пребиваване на друидите край езерото Мондуирн конкретно и точно, без фантастични украшения и надути митомански маниери. Позволи си да попита за какво са им на събеседниците му друидите, а когато му отговориха с презрително мълчание, предупреди, че появата в друидските дъбрави е равносилна на сигурна смърт, защото друидите обикновено хващат чужденците, слагат ги във вътрешността на кукла, наречена Върбовата жена, и ги изгарят живи под съпровода на молитви, песни и заклинания. Явно безпочвените слухове и глупавите суеверия съпровождаха друидите навсякъде.

Разговорът беше прекъснат от девет въоръжени с гизарми войници с черни униформи и изображение на слънце на емблемите върху нараменниците си.

— Вие ли сте вещерът Гералт? — попита командващият войниците подофицер, потупващ се по прасците с дъбова палка.

— Да — отговори след кратко колебание Гералт. — Ние сме.

— Тогава благоволете да ни последвате.

— Откъде сте толкова сигурни, че ще благоволя? Арестуван ли съм?

Подофицерът го гледа дълго време в мълчание, и погледът му беше някак странен, без капчица уважение. Нямаше съмнение, че осемте съпровождащи го войници му придаваха увереност да гледа по този начин.

— Не — каза той най-накрая. — Не сте арестувани. Нямам заповед за арест. Ако имах такава заповед, щях да ви помоля да ни последвате по различен начин, уважаеми господине. По съвсем различен начин.

Гералт намести ремъка на меча, доста демонстративно.

— А аз щях да ви отговоря по съвсем различен начин — изрече той студено.

— Е, господа — реши да се намеси в разговора Лютичето, изобразявайки на лицето си нещо, което по неговото мнение беше усмивка на опитен дипломат. — Защо е нужен такъв тон? Ние сме порядъчни хора, няма за какво да се боим от властите, нещо повече — с удоволствие им съдействаме. Винаги, когато имаме възможност, разбира се. От друга страна, и на нас ни се иска да виждаме от властите същото, не съм ли прав, господин военен? Поне по толкова незначителен въпрос като разясняване на причините, по които искат да ограничат гражданските ни свободи?

— Води се война, господине — отговори военният, който изобщо не се смути от потока от думи на Лютичето. — Свободите, както подсказва наименованието им, са за мирно време. А причините ще ви ги разясни господин префектът. Аз само изпълнявам заповеди и няма да влизам в дискусии.

— Което си е истина, истина си е — съгласи се вещерът и леко намигна на трубадура. — Водете ме тогава в префектурата, господин военен. А ти, Лютиче, се върни при нашите и им кажи какво е станало. Направете каквото трябва. Регис знае какво точно.

* * *

— Та какво правите из Склоновете, господин вещер? Какво търсите тук?

Задалият въпроса беше тъмнокос мъж с лице, покрито с белези и кожена превръзка, закриваща лявото око. В някоя тъмна уличка видът на циклопското му лице със сигурност би изтръгнал вик на ужас от гърдите на множество хора. И абсолютно напразно, защото това беше лицето на господин Фулко Артевелде, префектът на Ридбрун, най-старшият по ранг страж на закона и реда в цялата околност.

— Какво търсите из Склоновете? — повтори въпроса си най-старшият по ранг страж на закона в цялата околност.

Гералт въздъхна и сви рамене, демонстрирайки равнодушие.

— Вие самият знаете отговора на този въпрос, господин префект. Нали сте могли да научите, че съм вещер, само от пчеларите от Заречие, които ме наеха за охрана. А бидейки вещер, търся възможност да заработя — както из Склоновете, така и навсякъде другаде. Тъй че се придвижвам в посоката, указана ми от онези, които са ме наели.

— Логично — кимна Фулко Артевелде. — Или поне така изглежда. Разделили сте се с пчеларите преди два дни. Но възнамерявате да продължите придвижването си на юг в малко странна компания. С каква цел?

Гералт не наведе глава, издържа горещия поглед на единственото око на префекта.

— Арестуван ли съм?

— Не. Засега не.

— Следователно целта и посоката на движението ми са моя лична работа. Както ми се струва.

— Обаче аз бих ви посъветвал да говорите честно и откровено. Най-малкото за да докажете, че не изпитвате никаква вина и не се опасявате нито от закона, нито от бдящите за спазването му власти. Ще се опитам да повторя въпроса си: каква е целта на експедицията ви, вещерю?

Гералт се замисли за кратко.

— Опитвам се да намеря друидите, които някога живееха в Ангрен, а сега като че ли са се преместили в този район. Не е било трудно да научите това от пчеларите, които ескортирахме.

— Кой ви нае срещу друидите? Нима защитниците на природата са изгорили във Върбова жена някого, когото не е трябвало?

— Доста странно е да чувам приказки, слухове и суеверия от просветен човек. Нужна ми е информация от друидите, а не кръвта им. Но честно казано, господин префект, мисля, че вече бях достатъчно искрен, за да е станало ясно, че не изпитвам никаква вина.

— Не става въпрос за вашата вина, или поне не само за нея. Бих искал в разговора ни да започнат да преобладават тоновете на взаимна доброжелателност. Независимо от това какво си мислите за разговора ни, целта му е, освен останалите неща, да запази живота на вас и спътниците ви.

— Вие — отговори Гералт след кратка пауза — предизвикахте у мен огромно любопитство, господин префект. Освен останалите неща. Ще изслушам с огромно внимание поясненията ви.

— Не се съмнявам. Ще стигнем и до поясненията, но постепенно. На етапи. Чували ли сте някога, господин вещерю, за институцията „ключов свидетел“? Знаете ли какво представлява това?

— Знам. Някой, който в желанието си да отърве кожата, предава приятелите си.

— Страшно опростено — каза Фулко Артевелде, без да се усмихне. — Впрочем, много типично за нордлинг. Вие често запълвате пропуските в образованието си със саркастични или карикатурни опростявания, които смятате за шеги. Тук, на Склоновете, господин вещер, действат законите на Империята. По-точно — ще действат законите на Империята, когато изцяло изкореним ширещото се тук беззаконие. Най-доброто средство за борба с беззаконието и бандитизма е ешафодът, който вие, несъмнено, сте видели на пазарния площад. Но понякога върши работа и институцията „ключов свидетел“.

Той направи ефектна пауза. Гералт не се обади.

— Не много отдавна — продължи префектът — ни се удаде да хванем шайка непълнолетни престъпници. Бандитите се съпротивляваха и загинаха…

— Но не всички, нали? — безцеремонно предположи Гералт, на който вече започваше да му омръзва красноречието на префекта. — Хванали сте един жив и сте обещали да го помилвате, ако стане ключов свидетел. Тоест доносник. И той е натопил мен.

— Откъде този извод? Имали ли сте контакти с местния престъпен свят? Сега или по-рано?

— Не. Не съм имал. Нито сега, нито по-рано. Така че извинявайте, господин префект, но цялата тази афера е или абсолютно недоразумение, или измама. Или насочена против мен провокация. Ако става въпрос за последното, бих препоръчал да не губите напразно време, а да преминете към същността.

— Мисълта за насочена против вас провокация, изглежда, не ви напуска — отбеляза префектът, смръщвайки обезобразената от белега вежда. — Нима, въпреки всичките ви уверения, имате основание да се опасявате от закона?

— Не. Затова пък имам основания да се опасявам, че борбата с престъпността тук се извършва бързо, мащабно и не особено задълбочено, без щателно разследване дали някой е виновен, или невинен. Е, възможно е това да е само карикатурно опростяване, обичайно за един тъп нордлинг. Който продължава да не разбира по какъв начин префектът на Ридбрун ще му спаси живота.

Фулко Артевелде разглежда известно време безмълвно Гералт. После плесна с длани.

— Доведи я — нареди той на появилия се войник.

Гералт се успокои с няколко дълбоки поемания на дъх, защото неочаквано появилата се мисъл го накара да се изпоти и сърцето му се разтуптя отчаяно. След секунда му се наложи да си поеме дъх още няколко пъти, наложи му се даже — нещо небивало! — да направи Знак със скритата си под масата ръка. А резултатът — също небивало! — беше нулев. Стана му горещо. И студено.

Защото стражите въведоха в стаята Цири.

— Я вижте само — каза Цири, веднага щом я сложиха на стола и завързаха ръцете й за облегалката, — какво е довлякла котката!

Артевелде направи кратък жест с ръка. Един от войниците, огромен младеж с физиономията на умствено недоразвито дете, бавно замахна и зашлеви Цири по лицето така, че столът се разтърси.

— Простете й, Ваше Благородие — каза войникът с извинителен тон и изненадващо меко. — Млада и глупава е. Вятърничава.

— Ангулеме — изрече бавно и натъртено Артевелде, — обещах да те изслушам. Тоест да изслушам отговорите ти на въпросите ми. Но нямам намерение да слушам и шегите ти. За тях ще бъдеш наказвана. Разбра ли ме?

— Да, чичко.

Жест. Шамар. Разтърсване на стола.

— Млада е — промърмори войникът, потърквайки длан в бедрото си. — Вятърничава…

От чипия нос на девойката — Гералт вече виждаше, че това не е Цири, и не можеше да се начуди на заблудата си — потече тънка струя кръв. Девойката изсмърка силно и се усмихна хищно.

— Ангулеме — повтори префектът, — разбра ли ме?

— Да, господин Фулко.

— Кой е това, Ангулеме?

Девойката отново изсмърка, наведе глава настрани и погледна Гералт с огромните си очи. Кафяви, не зелени. После поклати разрошените си сламеноруси коси, падащи на непослушни къдрици върху веждите й.

— Никога досега не съм го виждала. — Тя облиза кръвта от устните си. — Но знам кой е. Впрочем, вече ви казах това, господин Фулко, сега знаете, че не съм ви излъгала. Казва се Гералт. Вещер е. Преди десет дни е прекосил Яруга и се е насочил към Тусент. Нали така, белокоси чичко?

— Млада е… Вятърничава… — каза бързо стражът, поглеждайки с известно безпокойство префекта. Но Фулко Артевелде само се намръщи и поклати глава.

— И на ешафода ли ще правиш палячовщини, Ангулеме? Добре, да продължим нататък. С кого според теб пътешества този вещер — Гералт?

— И това ви го казах! С красавец на име Лютичето, който е трубадур и носи със себе си лютня. С млада жена, която има тъмноруси коси, отрязани до шията. Не й знам името. И с още един, мъж без описание — и неговото име не беше назовано. Общо четирима са.

Гералт облегна брадичка върху кокалчетата на пръстите си, с любопитство разглеждайки девойката. Ангулеме не извърна поглед.

— Ама че очи имаш — каза тя. — Чудни!

— Давай нататък, Ангулеме — подкани я господин Фулко, мръщейки се. — Кой още влиза в компанията на вещера?

— Никой. Нали казах, че са четирима. Нямаш ли уши, чичко?

Жест, шамар, кръв. Стражът потри ръка в бедрото си, въздържайки се от забележката за младостта и вятърничавостта.

— Лъжеш, Ангулеме — каза префектът. — Колко са, питам те за втори път.

— Както искате, господин Фулко. Както искате. Ваша воля. Двеста са! Триста! Шестстотин!

— Господин префект! — Гералт бързо и рязко изпревари заповедта за поредния шамар. — Да оставим това, ако може. Всичко, което каза тя, е толкова точно, че може би става въпрос не за лъжа, а по-скоро за недостатъчна информираност. Но откъде има тя тази информация? Тя току-що си призна, че ме вижда за пръв път в живота си. Аз също я виждам за пръв път. Гарантирам.

— Благодаря за помощта в разследването — погледна го накриво Артевелде. — Невероятно ценна помощ. Когато започна да разпитвам вас, разчитам, че ще се окажете също толкова красноречив. Ангулеме, чу ли какво попита господин вещерът? Говори. Не чакай да те подканят.

— Беше обявено — девойката облиза течащата от носа й кръв, — че ако бъде съобщено на властите за някакво планирано престъпление, ако бъде издаден някой, който замисля злодейство, ще бъде проявена милост. Е, аз точно това правя, нали? Знам за подготвяно престъпление, искам да предотвратя лоша постъпка. Слушайте какво ще ви съобщя: Славея и бандата му чакат в Белхавен този вещер и искат да го убият. Бяха наети от един полуелф, чужденец, дошъл дявол знае откъде — никой не го познава. Този елф каза на Славея всичко: как изглежда вещерът, откъде идва, накъде отива, в каква компания пътува. Предупреди го, че това е вещер — не някакъв тъпак, а умел боец, и да не се правят на смели, а да го застрелят в гърба с арбалет, или най-добре да го отровят, ако яде или пие нещо в Белхавен. Полуелфът даде пари за това на Славея. Много пари. И обеща после да даде още повече.

— След като бъде свършена работата — отбеляза Фулко Артевелде. — Значи този полуелф все още е в Белхавен? С бандата на Славея?

— Възможно е. Не знам това. Вече минаха две седмици, откакто избягах от бандата на Славея.

— Тогава защо ги топиш? — усмихна се вещерът. — Лични сметки?

Очите на девойката се присвиха, подпухналите й устни се свиха презрително.

— Какво ти влиза в работата с кого имам сметки за разчистване, чичко? А като ги топя, ти спасявам живота, нали? Трябва да ми благодариш!

— Благодаря. — Гералт отново изпревари заповедта да й бъде ударен шамар. — Само исках да отбележа, че ако е заради лични сметки, надеждността ти като източник намалява, ключови свидетелю. Хората издават съратниците си, за да спасят живота си и кожата си, но когато искат да си отмъстят — лъжат.

— Нашата Ангулеме няма никакви шансове да си спаси живота — прекъсна го Фулко Артевелде. — Но кожата си наистина иска да спаси. За мен това е напълно оправдан мотив. Нали, Ангулеме? Ти искаш да спасиш кожата си?

Девойката стисна устни. И пребледня.

— Бандитска храброст — обади се презрително префектът. — Бива ви да нападате, като имате числено превъзходство, да ограбвате слабите, да убивате невъоръжените. Но да погледнете смъртта в лицето — това е по-трудно. На това не сте способни.

— Ще видим — промърмори тя.

— Ще видим — съгласи се сериозно Фулко. — И ще чуем. Ще си изкараш белия дроб от крясъци на ешафода.

— Ти обеща милост!

— И ще си удържа на думата. Ако това, което казваш, се окаже истина.

Ангулеме се дръпна върху стола, сякаш сочейки Гералт с цялото си тяло.

— А това какво е? — извика тя. — Не е ли истина? Нека да каже, че не е вещер и не е Гералт! Ще ми говори, че съм ненадеждна! Нека отиде в Белхавен и ще види, че не лъжа! На сутринта ще намерите трупа му в някоя канавка. И тогава ще кажете, че не съм предотвратила престъплението, и няма помилване! Нали? Мошеници сте вие! Мошеници — и нищо повече!

— Не я бийте — каза Гералт — Моля ви.

В гласа му имаше нещо, което спря ръцете на префекта и стража насред пътя им. Ангулеме изсмърка с нос и го погледна проницателно.

— Благодаря, чичко — каза тя. — Но биенето е дребна работа, ако искат — нека да ме бият. От малка ме бият — свикнала съм. Ако наистина искаш да си добър, потвърди, че казвам истината. Нека си удържи на думата. Нека да ме обесят, мамка му!

— Отведете я — нареди Фулко, спирайки с жест понечилия да протестира Гералт. — Тя вече не ни е нужна — продължи той, когато двамата останаха сами. — Аз знам всичко и ще ви го обясня. А след това ще ви помоля за взаимност.

— Първо — изрече студено вещерът — обяснете каква беше същността на този толкова шумен финал, завършил с дива молба за обесване. Нали девойката си свърши работата като ключов свидетел?

— Още не я е свършила.

— Тоест?

— Омер Страген, с прякор Славея, е изключително опасен бандит. Жесток и нагъл, умен и хитър. Неговата безнаказаност примамва други да тръгнат по този път. Трябва да го спра. Затова се договорих с Ангулеме. Обещах й, че ако в резултат на нейните показания Славея бъде хванат, а бандата му — разбита, Ангулеме ще бъде обесена.

— Моля? — Вещерът беше изумен. — Това ли представлява институцията „ключов свидетел“? В замяна на сътрудничеството с властите — бесило? А какво е наказанието за отказ от сътрудничество?

— Кол. С предварително изваждане на очите и отрязване на гърдите с нагорещени клещи.

Вещерът не изрече нито дума.

— Това се казва „за назидание“ — продължи след кратка пауза Фулко Артевелде. — Абсолютно необходимо действие при борбата с бандитите. Защо стискате юмруци така, чува се как ви пукат ставите. Може би сте привърженик на хуманното убиване? Вие можете да си позволите този лукс, нали се борите предимно със същества, които, колкото и смешно да звучи това, също убиват хуманно. А аз не мога да си позволя такова нещо. Виждал съм търговските обози и къщите, ограбени от Славея и подобните нему. Виждал съм какво са правили с хората, за да изтръгнат информация за това къде си пазят скъпоценностите или за да се сдобият с магическите пароли за сандъчетата и сейфовете. Виждал съм жени, които Славея е проверявал с нож дали не са укрили скъпоценности. Виждал съм хора, с които са правили още по-ужасни неща, изключително заради забавление. Ангулеме, чиято съдба толкова ви трогна, със сигурност е участвала в подобни забавления. Достатъчно дълго е била в бандата. И ако не беше тази чиста случайност, ако тя не беше избягала от бандата, никой нямаше да узнае за засадата в Белхавен, а вие щяхте да се запознаете с нея при други обстоятелства. Може би точно тя щеше да вкара в гърба ви стрела с арбалета.

— Не обичам предположенията. Известно ли ви е защо е избягала от бандата?

— Показанията й по този въпрос бяха мъгляви, а моите хора не се интересуваха особено от това. Но всички знаят, че Славия е от мъжете, за които жената се свежда до, така да се каже, първично-натуралната й роля. Ако не успее да го постигне по друг начин, натрапва тази роля на жената насила. Към това сигурно се е прибавил и конфликтът между поколенията. Славея е зрял мъж, а последната компания на Ангулеме се състои от същите палета като самата нея. Но това са само предположения, по принцип този проблем изобщо не ме засяга. А мога ли да попитам защо вас ви засяга? Защо Ангулеме още от пръв поглед предизвика у вас толкова явни емоции?

— Странен въпрос. Девойката съобщава за покушение срещу мен, подготвяно от бившата й банда по поръчение на някакъв полуелф. Нещо, само по себе си сензационно, защото нямам никакви стари разпри с полуелфи. Освен това тя знае в каква компания пътешествам. С такива подробности, че трубадурът се казва Лютичето, и косата на жената е отрязана. Именно косата ме кара да виждам във всичко това или лъжа, или провокация. Не се искат особени умения да се хване и разпита някой от горските пчелари, с които пътувахме през последната седмица. И бързо да се инсценира…

— Достатъчно! — Артевелде удари с юмрук по масата. — Много си позволявате, господине! Значи съм инсценирал нещо? А с каква цел? За да ви излъжа, да ви заложа капан? А какъв сте вие, че толкова ви е страх от капани и провокации? Гузен негонен бяга, господин вещерю!

— Дайте ми друго обяснение тогава.

— Не, вие ми го дайте!

— Съжалявам. Нямам такова.

— Бих могъл да ви подскажа това-онова — усмихна се злорадо префектът. — Но защо да го правя? Да си кажем нещата направо. Не ме интересува кой ви иска мъртъв и защо. Не ме интересува откъде този някой има такава пълна информация за вас, включително цвета и дължината на косите. Ще ви кажа нещо повече: можех и изобщо да не ви съобщя за това покушение, вещерю. Можех спокойно да използвам групата ви като нищо незнаеща примамка за Славея. Да ви следя, да изчакам Славея да налапа стръвта и тогава да си го уловя съвсем спокойно. Защото той е този, който ме интересува. Какво от това, че вие вече щяхте да лежите под земята? Целта оправдава средствата!

Той млъкна. Гералт се въздържа от коментар.

— Знаете ли, господин вещерю — продължи префектът, — аз се заклех, че на това място ще се възцари законът. На всяка цена и с всякакви методи, per fas et nefas[87]. Защото законът не е юриспруденцията, не е дебела книга, пълна с параграфи, не са философски трактати, не са високопарни фрази за морал и етика. Законът — това са безопасните пътища. Това са градските пресечки, по които човек да може да се разхожда и след залез-слънце. Това са странноприемниците и кръчмите, в които можеш да отидеш до нужника, оставяйки кесията си на масата, а жена си — до масата. Законът е спокойният сън на хората, сигурни, че ще ги разбуди кукуригането на петела, а не влязъл в къщата им крадец. А за онези, които нарушават закона — бесило, брадва, колове и нагорещено желязо! Наказание за назидание на останалите. Тези, които нарушават закона, трябва да бъдат хващани и наказвани. С всякакви средства и методи… Какво, вещерю? Неодобрението, което виждам изписано върху лицето ти, за целите ли се отнася, или за методите? Мисля, че за методите! Защото е лесно да се критикуват методите, но ви се иска да живеете в безопасен свят, нали? Е, отговори!

— Нямам какво да кажа.

— Аз мисля, че имаш.

— На мен, господин Фулко — отговори спокойно Гералт, — дори ми харесва светът от твоите визии и идеи.

— Наистина ли? Физиономията ти говори за обратното.

— Светът от твоята идея е свят, подходящ точно за вещери. В него един вещер никога няма да остане без работа. Вместо кодексите, параграфите и високопарните фрази за справедливост, твоята идея ще доведе до беззаконие, анархия, своеволия и корупция; тя ще създаде условия за прекалено усърдие на кариеристите, стремящи се да се подмажат на началниците си; ще създаде благоприятни условия за сляпата отмъстителност на фанатиците, за жестокостта на палачите, за реванш и садизъм. Твоята визия — това е свят на страх, свят, в който хората ги е страх да излизат по мръкнало, не заради бандитите, а заради стражите на закона, защото в края на краищата големите преследвания на бандити водят до това, че бандитите масово се вливат в редовете на служителите на закона. Твоята визия е свят на подкупи, шантаж и провокации, свят на ключовите свидетели и лъжесвидетелите. Свят на шпионите и признанията, изтръгнати чрез изтезания. Доносничество и страх от доносници. И неизбежно ще настъпи денят, когато в твоя свят ще започнат да разкъсват с клещи гърдите на неправилния човек, когато ще обесят или набият на кол някой невинен. Ето тогава ще настъпи светът на престъпленията. Накратко казано, свят, в който един вещер ще се чувства като риба във вода.

— Я виж ти! — възкликна Фулко Артевелде след кратко мълчание, потърквайки кожената превръзка на окото си. — Идеалист! Вещер. Професионалист. Специалист по убийствата. И въпреки това идеалист. И моралист. Опасно нещо, като се има предвид професията ти, вещерю. Знак за това, че започваш да надрастваш професията си. Някой ден ще се запиташ дали да убиеш поредната стрига — а ако е невинна стрига? Ще се запиташ дали в теб не е заговорила сляпата отмъстителност и слепият фанатизъм? Не ти пожелавам да се стигне дотам. А ако все пак някой ден… не ти го пожелавам, но все пак е възможно някой да навреди на твой близък по най-жесток и садистичен начин, и тогава с огромна охота ще те върна към настоящия ни разговор, към проблема за наказанието, пропорционално на вината. Кой знае дали тогава възгледите ни ще се различават толкова категорично? Но днес, тук и сега, това няма да бъде предмет на разсъждения или спорове. Днес ще говорим за конкретни неща. И конкретно за теб.

Гералт леко вдигна вежди.

— Макар че ти се отнесе с ирония към моите методи и моето виждане за света на законността, точно ти ще ми помогнеш тази визия да се осъществи, драги вещерю. Повтарям: заклел съм се, че тези, които нарушават закона, ще си получат заслуженото. Всички. От дребния престъпник, който използва подправени теглилки на пазара, до онзи, който е ограбил на пътя обоз с лъкове и стрели за войската. Разбойници, джебчии, крадци, грабители. Гръмко наричащите себе си борци за свобода терористи от организацията „Свободни Склонове“. И Славея. Преди всичко Славея. Славея трябва да бъде наказан, без значение с какви методи. Само да е по-скоро. Преди да обявят амнистия и той да се измъкне… Вещерю, от много месеци очаквам нещо такова, което ще ми позволи да го изпреваря поне малко. Което ще ми позволи да имам предимство, да го накарам да допусне грешка — онази единствена, решителна грешка, която ще го погуби. Да продължавам ли, или вече отгатна?

— Отгатнах, но продължавай.

— Тайнственият полуелф, инициаторът и вдъхновителят на покушението, е предупреждавал Славея, съветвал го е да бъде предпазлив, да изостави безгрижието, арогантността си и перченето. Знам, че не е било без основание. Но предупрежденията няма да помогнат. Славея ще допусне грешка. Той ще нападне вещер, предупреден и готов да се защитава. Ще нападне вещер, който очаква нападението. И това ще бъде краят на разбойника Славея. Искам да сключа съюз с теб, Гералт. Ще бъдеш моят ключов вещер. Не ме прекъсвай. Договорът е прост: всяка страна ще даде обещание, което ще изпълни. Ти ще убиеш Славея, а в замяна на това аз… — Той млъкна за миг, хитро усмихвайки се. — Няма да попитам какви сте вие, откъде идвате, накъде сте тръгнали и с каква цел. Няма да попитам защо един от вас говори с едва забележим нилфгардски акцент, а на друг от спътниците ти се ежат кучетата и конете. Няма да заповядам да отнемат на Лютичето тубуса със записките, няма да проверя какво пише в тях. И ще предупредя имперското разузнаване за вас едва след като Славея бъде убит или се озове в килиите ми. Дори по-късно, защо да се бърза? Ще ви дам време. И шанс.

— Шанс за какво?

— Шанс да се доберете до Тусент. До това смешно кралство от приказките, чиито граници не се осмелява да наруши дори нилфгардското контраразузнаване. А после много неща може да се променят. Ще има амнистия. Може да има примирие за Яруга. Кой знае, може дори да настъпи траен мир.

Вещерът мълча дълго. Обезобразеното лице на префекта беше неподвижно. Единственото му око пламтеше.

— Съгласен съм — каза най-накрая Гералт.

— Без пазарене? Без условия?

— С две.

— Че как иначе. Слушам те.

— Първо трябва да попътувам няколко дни на запад. Към езерото Мондуирн. При друидите, тъй като…

— Ти на глупак ли ме правиш? — прекъсна го Фулко Артевелде. — Какво ме баламосваш? Какъв запад? Всички знаят накъде води пътят ти! Включително и Славея, който ти е устроил засада точно на този път. На юг, към Белхавен, на мястото, където Долината на Неви пресича долината на Сансретур, водеща до Тусент.

— Означава ли това…

— … че друидите ги няма край Лок Мондуирн? Да. Почти от месец. Те тръгнаха през долината на Сансретур към Тусент, закриляни от принцеса Анариета от Боклер, която има слабост към разни чудаци, психари и чучела. Тя охотно дава убежище на такива в приказното си кралство. Но ти знаеш това, вещерю. Не ме прави на глупак! Не се опитвай да ме измамиш!

— Няма да се опитвам — изрече бавно Гералт. — Давам ти думата си. Утре тръгвам към Белхавен.

— Не забрави ли за нещо?

— Не съм забравил. Ето го и второто ми условие: искам Ангулеме. Ще й дадеш амнистия и ще я пуснеш от тъмницата. Ключовият вещер се нуждае от ключовия ти свидетел. Кажи бързо: съгласен ли си, или не?

— Съгласен съм — отговори Фулко Артевелде почти моментално. — Нямам друг изход. Ангулеме е твоя. Нали знам, че се съгласи да си сътрудничиш с мен само заради нея.

* * *

Яздещият до Гералт вампир го слушаше внимателно, без да го прекъсва. Вещерът не се беше излъгал относно проницателността му.

— Ние сме петима, а не четирима — бързо обобщи той, веднага след като Гералт завърши разказа си. — Пътешестваме петима от края на август, бяхме петима, когато прекосихме Яруга. А Милва си отряза косата едва в Заречие. Само преди седмица. Твоето русокосо протеже знае за косата на Милва. Но не е успяла да преброи до пет. Странно.

— Това ли е най-странното в цялата тази странна история?

— Ни най-малко. Най-странното е Белхавен. Градчето, в което уж са ни устроили засада. Градчето, разположено дълбоко навътре в планината, на пътя през долината на Неви и прохода Теодул…

— Откъдето изобщо не сме се канели да минаваме — довърши Гералт, пришпорвайки започналата да изостава Плотка. — Преди три седмици, когато този разбойник Славея е приемал от някакъв полуелф поръчката да ме убие, бяхме в Ангрен и се готвехме да поемем към Каед Дху, опасявайки се от блатото Исгит. Дори не знаехме, че ще ни се наложи да преминем през Яруга. По дяволите, та ние днес сутринта не знаехме…

— Знаехме — прекъсна го вампирът. — Знаехме, че търсим друидите. И сега, и преди три седмици. Този тайнствен полуеф е организирал засада на пътя ни към друидите, убеден, че ще поемем по него. Той просто…

— … знае по-добре от нас откъде минава този път — поде Гералт. — Откъде знае това?

— Него трябва да питаш. Затова и се съгласи с предложението на префекта, нали?

— Да. Надявам се, че ще ми се удаде да разменя две-три думи с този полуелф — усмихна се зловещо Гералт. — Но преди да се стигне до това — как мислиш, не се ли натрапва едно възможно обяснение?

Известно време вампирът го гледа безмълвно.

— Не ми харесва това, което говориш, Гералт — рече той най-накрая. — Не ми харесва това, което си мислиш. Смятам тази мисъл за недостойна. Прибързана и неоснователна. Предизвикана от предубеждения и неприязън.

— Тогава как ще обясниш…

— По някакъв друг начин — прекъсна го Регис с тон, който Гералт не го беше чувал да използва по-рано. — Каквото и да е друго, само не и това. Например, не мислиш ли, че светлокосото ти протеже просто лъже?

— Не, не, чичко! — възкликна Ангулеме, която яздеше подир тях, яхнала мулето Дракул. — Не ми приписвай лъжа, която не можеш да докажеш!

— Не съм ти чичко, мило дете.

— А аз не съм ти мило дете, чичко!

— Ангулеме — обърна се в седлото си вещерът. — Млъкни.

— Както кажеш. — Ангулеме моментално се успокои. — Ти можеш да ми заповядваш, ти ме измъкна от тъмницата, измъкна ме от ноктите на господин Фулко. Теб ще те слушам, ти си ми вожд, главатар на бандата…

— Млъкни, моля те.

Ангулеме промърмори нещо, престана да пришпорва Дракул и изостана, още повече, че Регис и Гералт забързаха, догонвайки движещите се в авангарда Лютичето, Кахир и Милва.

Пътуваха към планините, покрай брега на Неви, чиито мътни и жълтокафеникави след скорошните дъждове води се носеха бързо над камъните и през праговете. Не бяха сами на пътя. Доста често срещаха или изпреварваха ескадрони от нилфгардската кавалерия, самотни ездачи, фургони на преселници и търговски кервани.

На юг, все по-близо и по-страховито, надвисваха планините Амел. И островърхата игла на Горгона, Планината на Дявола, потънала в облаците, които бързо забулваха цялото небе.

— Кога ще им кажеш? — попита вампирът, посочвайки с поглед яздещата отпред тройка.

— Когато спрем за почивка.

* * *

Лютичето беше първият, който се обади, след като Гералт спря да говори.

— Поправи ме, ако греша — рече той. — Тази девойка, Ангулеме, толкова охотно присъединила се към нашата компания, е престъпничка. За да я спасиш от наказание, при това заслужено, ти си се съгласил да сътрудничиш с нилфгардците. Позволил си да те наемат. При това не само теб, а и всички нас. Всички ние трябва да помогнем на нилфгардците да хванат или убият някакъв местен разбойник. Накратко, ти, Гералт, си станал нилфгардски наемник, ловец на глави, платен убиец. А ние сме повишени до твои помощници… Или прислужници…

— Имаш невероятен талант да опростяваш нещата, Лютиче — промърмори Кахир. — Наистина ли не разбираш за какво става въпрос? Или си дрънкаш просто заради самото дрънкане?

— Млъквай, нилфгардецо. Гералт?

— Да започнем от това — вещерът хвърли в огъня една пръчка, с която си беше играл дълго време, — че никой не е длъжен да ми помага. Спокойно мога да се справя сам. Без помощници и прислужници.

— Смелчага си, чичко — подхвърли Ангулеме. — Но ханзата на Славея се състои от двайсет и четирима яки мъжаги, които няма да се уплашат току-така дори от един вещер, а ако става въпрос за мечове, даже и да е истина онова, което говорят за вещерите, никой не може да устои сам срещу две дузини. Ти ми спаси живота, така че ти се отплащам със същото. С предупреждение. И помощ.

— Какво означава „ханза“, по дяволите?

— Aen hansa — поясни Кахир — на нашия език означава въоръжен отряд, членовете на който са свързани с приятелство…

— Дружина?

— Точно така. Както виждам, думата е влязла в местния жаргон…

— Ханзата си е ханза — прекъсна го Ангулеме. — А ние тук й казваме „гуляйпартия“ или „хаса“. Какво да ви обяснявам. Предупреждавам сериозно: един човек не може да устои против цяла ханза. При това без да познава още нито Славея, нито някой друг в Белхавен или околността — нито врагове, нито приятели или съюзници, без да знае пътищата, водещи към града — а дотам водят различни пътища. Казвам ви: вещерът няма да се справи сам. Не знам какви са обичаите при вас, но аз няма да изоставя вещера сам. Както каза чичко Лютичето, той ме прие охотно и без колебание в дружината ви, макар че съм престъпничка… Макар че косите ми още вонят на затвор, нямаше време да се измия… Вещерът, а не някой друг, ме измъкна от затвора посред бял ден. За което съм му благодарна. Така че няма да го оставя сам. Ще го придружа до Белхавен, до Славея и до онзи полуелф. С него съм.

— Аз също — обади се веднага Кахир.

— И аз — отсече Милва.

Лютичето притисна към гърдите си тубуса с ръкописите, с който напоследък не се разделяше дори за кратко. Наведе глава. Личеше си, че се бори със собствените си мисли. И че мислите надделяват.

— Не медитирай, поете — изрече меко Регис. — Няма от какво да се срамуваш. При това ти си още по-малко годен да участваш в кърваво сражение с мечове и ножове, отколкото аз. Нас не са ни учили да осакатяваме ближните си с желязо. Освен това… Освен това аз… — Той вдигна искрящите си очи към вещера и Милва. — Аз съм страхливец. Ако обстоятелствата не ме принудят, не искам да изпитвам отново онова, което изпитахме тогава, на сала и на моста. Никога. Затова моля да ме изключите от бойната група, отиваща към Белхавен.

— Ти ме измъкна на собствения си гръб от този сал и от моста, когато не можех да се държа на краката си — обади се приглушено Милва. — Ако там вместо теб беше някой страхливец, щеше да ме изостави и да избяга. Но там не беше някой страхливец. Беше ти, Регис.

— Добре казано, лелче — изрече убедено Ангулеме. — Не знам за какво става въпрос, но добре прозвуча.

— Не съм ти никаква лелка! — Очите на Милва проблеснаха зловещо. — Внимавай, госпожичке! Ако още веднъж се обърнеш към мен така, ще видиш!

— Какво ще видя?

— Тихо! — отсече вещерът. — Достатъчно, Ангулеме. А и останалите, виждам, че трябва да ви призова към ред. Свърши времето за странстване на сляпо към хоризонта, с надеждата там да има нещо. Дойде времето за конкретни действия. Време за сеч. Защото най-накрая има кой да бъде съсечен. Онези, които все още не са разбрали, нека да разберат — най-накрая на една ръка разстояние пред нас има конкретен враг. Полуелф, който иска нашата смърт, и следователно е агент на враждебни на нас сили. Благодарение на Ангулеме сме предупредени, а предупреденият е въоръжен, както гласи поговорката. Трябва да се добера до този полуелф и да изтръгна от него по чия заповед действа. Разбра ли най-накрая, Лютиче?

— Изглежда — отвърна спокойно поетът — съм разбрал много повече и по-добре от теб. Без никакво „добиране“ и „изтръгване“ съм наясно, че този тайнствен полуелф действа по заповед на Дийкстра, когото ти осакати пред очите ми, раздробявайки костите му. След доклада на маршал Висегерд, Дийкстра несъмнено ни смята за нилфгардски шпиони. А след бягството ни от корпуса на лирийските партизани, кралица Меве несъмнено е добавила няколко точки към списъка на престъпленията ни…

— Грешиш, Лютиче — обади се тихо Регис. — Това не е Дийкстра. И не е Висегерд. Нито пък Меве.

— Кой е тогава?

— Всякакви изводи и предположения биха били преждевременни.

— Точно така — процеди студено вещерът. — Затова ситуацията трябва да се проучи на място. И да се направят изводи от собствен опит.

— А аз — не се предаваше Лютичето — продължавам да смятам, че тази идея е глупава и рискована. Хубаво е, че ни предупредиха за засадата и че знаем за нея. И щом като знаем, нека я заобиколим по широка дъга. Нека този елф или полуелф да ни чака колкото си ще, а ние да продължим по нашия си път…

— Не — прекъсна го вещерът. — Край на обсъжданията, драги мои. Край на анархията. Дойде моментът, в който нашата… ханза… трябва да има свой главатар.

Всички, включително и Ангулеме, го гледаха в напрегнато мълчание.

— Аз, Ангулеме и Милва отиваме в Белхавен — каза той. — Кахир, Регис и Лютичето завиват към долината на Сансретур и тръгват към Тусент.

— Не — възрази моментално Лютичето, притискайки силно тубуса към гърдите си. — За нищо на света. Не мога…

— Млъквай. Това не е диспут. Това е заповед на главатаря на ханзата. Ще отидете в Тусент — ти, Регис и Кахир. Ще ни изчакате там.

— Тусент означава смърт за мен — отговори Лютичето без никаква превзетост. — Веднага щом ме познаят в Боклер, замъка, ще е свършено с мен. Трябва да ви призная…

— Не трябва — прекъсна го безцеремонно вещерът. — Твърде късно е. Можеше да се оттеглиш, ти не пожела. Остана в дружината. За да помогнеш на Цири. Нали?

— Да.

— Затова ще тръгнеш с Регис и Кахир към долината на Сансретур. Ще ни изчакате в планината, без да прекрачвате границата на Тусент. Но ако… ако се наложи, ще пресечете границата на Тусент. Защото, изглежда, в Тусент са друидите. Онези от Каед Дху, познатите на Регис. Та, ако се наложи, вие ще вземете информацията от друидите и ще тръгнете към Цири… сами.

— Какво значи сами? Ти предполагаш…

— Аз не предполагам, а отчитам вероятностите. Така нареченият „краен случай“. Може всичко да мине гладко и тогава няма да има нужда да се показваме в Тусент. Но ако се наложи… Важното е, че нилфгардците няма да ни последват в Тусент.

— Аха, няма да ни последват — намеси се Ангулеме. — Колкото и да е странно, Нилфгард уважава границите на Тусент. Аз също съм се крила веднъж там от преследване. Но тамошните рицари не са по-добри от Черните! Изискани, любезни на думи, но бързи с меча и копието. И патрулират постоянно по границите. Наричат се „странстващи“. Яздят поединично, по двама или по трима. И унищожават злото. Тоест нас. Вещерю, трябва да се промени едно нещо в тези твои планове.

— Кое?

— Ако мислим да ходим в Белхавен и да се разправим със Славея, заедно с мен трябва да дойдете ти и господин Кахир. А лелката нека отиде с тях.

— И защо? — Гералт спря с жест Милва.

— За тази работа са нужни мъже. Какво ми се пулиш, лелче? Знам какво говоря. Може да се получи така, че заплахата да е по-важна от прилагането на сила. А никой от ханзата на Славея няма да се уплаши от тройка, в която на един мъж се падат две жени.

— С нас тръгва Милва. — Гералт стисна рамото на не на шега разсърдилата се стрелкиня. — Милва, не Кахир. Не искам да пътувам с Кахир.

— А това защо? — попитаха едновременно Ангулеме и Кахир.

— Точно така — изрече бавно Регис. — Защо?

— Защото му нямам доверие — отговори кратко вещерът.

Настаналото мълчание беше неприятно, тежко, почти лепкаво. Откъм гората, в чийто край лагеруваха търговски керван и група други пътешественици, долитаха възбудени гласове, викове и пеене.

— Обясни — каза най-накрая Кахир.

— Някой ни е предал — изрече сухо вещерът. — След разговора с префекта и разкритията на Ангулеме няма никакво съмнение в това. Като се вземат предвид всички факти, логично е да се направи извод, че предателят е сред нас. И не е необходимо човек да размишлява дълго, за да се досети за кого точно става въпрос.

— Струва ми се — вдигна вежди Кахир, — че ти си позволи да намекнеш, че аз съм този предател?

— Не крия — изрече вещерът студено, — че ми хрумна такава мисъл. Много неща го подсказват. И това би обяснило много неща. Страшно много.

— Гералт — обади се Лютичето, — а не ти ли се струва, че отиваш твърде далеч?

— Нека говори — нацупи устни Кахир. — Нека говори свободно.

— Бяхме учудени как е могло да се стигне до такава грешка в броя. — Гералт обхождаше с поглед лицата на спътниците си. — Знаете за какво говоря. За това, че сме четирима, а не пет. Мислехме, че някой е сбъркал — тайнственият полуелф, разбойникът Славея или Ангулеме. Но ако отхвърлим версията за грешката? Тогава се натрапва следното обяснение: групата наброява петима души, но Славея трябва да убие само четирима. Защото петият е съюзник на бандитите. Този, който постоянно ги информира за придвижването на групата. От самото начало, от момента, в който с изяждането на знаменитата рибена супа дружината се сформира. Приемайки в състава си нилфгардеца. Същият този, който трябва да хване Цири и да я предаде на император Емхир, тъй като от това зависят животът му и по-нататъшната му кариера…

— Значи не съм се излъгал — процеди бавно Кахир. — Все пак аз съм предателят. Подлият, двуличен предател?

— Гералт — обади се отново Регис, — извинявай за откровеността, но в теорията ти има повече пробойни, отколкото в старо сито. И, както ти казах, мисълта ти е недостойна.

— Аз съм предател — повтори Кахир, сякаш не е чул думите на вампира. — Но както разбирам, няма никакви доказателства за моето предателство, а само мъгляви улики и вещерски предположения. Както разбирам, на мен се пада тежката задача да докажа невинността си. Трябва да докажа, че не съм кон. Нали?

— Без патос, нилфгардецо — промърмори Гералт, като застана пред Кахир и се вторачи в него. — Ако имах доказателство за вината ти, нямаше да губя време за дърдорене, а щях да те насека на парчета, като херинга. Познат ли ти е принципът cui buno[88]? Отговори ми тогава, кой освен теб има дори и най-малката причина да ни предаде? Кой освен теб би спечелил от предателството?

Откъм лагера на търговския керван се разнесе гръмък и продължителен трясък. На фона на черното небе експлодира червено-жълт фойерверк, разпръсна се като рой златисти пчели и се посипа като цветен дъжд.

— Не съм кон — каза младият нилфгардец със силен, звънък глас. — За съжаление не мога да докажа това. Затова пък мога да направя нещо друго. Това, което подобава да направя, което съм длъжен да направя, когато са ме наклеветили и унижили, когато са опетнили честта ми и оскърбили достойнството ми.

Движението му беше бързо като мълния, но въпреки това не би заварил Гералт неподготвен, ако не беше болното, затрудняващо движенията коляно на вещера. Обаче при тези обстоятелства Гералт не можа да отскочи и облеченият в ръкавица юмрук го удари по бузата с такава сила, че той полетя назад и се стовари право в огъня, вдигайки сноп искри. Скочи — отново твърде бавно, заради болката в коляното. Кахир вече стоеше над него. И този път вещерът отново не успя дори да се помръдне, юмрукът го уцели в слепоочието и пред очите му избухнаха цветни фойерверки, много по-красиви от изстреляните от търговците. Гералт изруга цветисто и се хвърли към Кахир, обхвана го с ръце и го повали на земята. Двамата започнаха да се търкалят по чакъла, разменяйки си кънтящи удари.

Всичко това ставаше под призрачната и неестествена светлина на избухващите в небето изкуствени огньове.

— Престанете! — извика Лютичето. — Престанете, проклети идиоти!

Кахир ловко подсече опитващия се да се изправи Гералт и го удари в челюстта. И повтори — така, че на вещера му пропищяха ушите. Гералт се сви и изстреля крака си като пружина, но уцели не слънчевия сплит, а бедрото на нилфгардеца. Вкопчиха се отново един в друг, претърколиха се и се заеха да се удрят където им падне, ослепели от ударите и от влизащите в очите им пясък и прах.

Изведнъж те се откъснаха един от друг и се хвърлиха в противоположни посоки, свити и опитващи се да се предпазят от сипещите се удари.

Милва, свалила от кръста си дебелия кожен колан, беше хванала катарамата и беше омотала ремъка около дланта си, след което беше пристъпила към побойниците и се бе заела да ги удря с всичка сила, без да жали нито ремъка, нито ръката си. Ремъкът свистеше и със сух трясък се врязваше в ръцете, раменете и гърбовете на Гералт и Кахир. И макар че те вече се бяха разделили, Милва продължаваше да подскача от единия към другия като скакалец, без да престава да ги млати и грижливо да следи всеки да получи точно толкова удари, колкото и другия — нито повече, нито по-малко.

— Вие, глупави глупаци! — изкрещя тя, удряйки Гералт по гърба. — Вие, тъпи тъпаци! Ще ви вкарам малко акъл в главите и на двамата! Е? — изкрещя тя още по-високо, удряйки Кахир по ръцете, с които той се опитваше да прикрие главата си. — Мина ли ви? Успокоихте ли се?

— Да! — извика вещерът. — Стига!

— Да! — извика и свилият се на кълбо Кахир. — Достатъчно!

— Достатъчно — обади се вампирът. — Наистина вече е достатъчно, Милва.

Стрелкинята дишаше тежко. Тя забърса челото си с длан, около която все още беше увит ремъкът.

— Браво — обади се Ангулеме. — Браво, лелче!

Милва се обърна на пета и с всички сили я удари с ремъка по рамото. Ангулеме изпищя, падна на земята и се разрева.

— Казах ти да не ми викаш така — въздъхна Милва. — Казах ти!

— Нищо не е станало! — С леко треперещ глас Лютичето успокояваше търговците и пътешествениците, събрали се около тях. — Просто малко приятелско недоразумение. Приятелски спор. Вече е разрешен.

Вещерът докосна с език разклатилия се зъб и изплю кръвта, течаща от цепнатата устна. Той усещаше как на гърба и на раменете му набъбват цицини, как се подува — до размерите на глава карфиол — удареното от ремъка ухо. До него тромаво се надигна от земята Кахир, хванал се за бузата. Широките червени ивици върху оголеното му рамо набъбваха направо пред очите на всички.

Пепелта от последните фойерверки се посипа върху земята като сив дъжд.

Ангулеме хлипаше жално, хванала се за рамото. Милва хвърли ремъка и след кратко колебание се спусна на колене и без да каже нито дума, прегърна силно девойката.

— Предлагам ви да си подадете ръце — изрече студено вампирът. — Предлагам никога, абсолютно никога, да не се връщаме към този въпрос.

Неочаквано зашумя спуснал се от планините вятър, в която сякаш звучаха някакви зловещи викове, воеве и стонове. Носещите се по небето облаци образуваха фантастични фигури. Сърпът на луната беше червен, като кръв.

* * *

Преди разсъмване ги събуди яростен хор и плющенето на криле на козодои.

Потеглиха веднага щом слънцето запали с ослепителен огън снежните върхове на планините, но преди да се е подало иззад хребета. Впрочем, изпреварвайки появата му, облаци забулиха небето.

Минаваха през гори, а пътят водеше все по-нагоре и по-нагоре, и това си личеше по промените в дърветата. Дъбовете и габърите неочаквано свършиха, пътешествениците навлязоха в сумрака на букови гори, с пътеки, постлани с окапали листа, миришещи на плесен, паяжини и гъби. Пълно беше с гъби. Дъждовният край на лятото беше довел до изобилие от есенни гъби. Настилката от букови листа на места беше изцяло скрита под шапките на манатарки, рижики и мухоморки.

Гората беше тиха — изглежда, повечето пойни птици вече бяха отлетели за топлите страни. Само мокрите гарги крякаха на края на гората.

После буковете свършиха и започнаха ели. Замириса на смола.

Все по-често попадаха на оголени участъци от гората, където ги застигаше вятърът. Река Неви бучеше по праговете; въпреки дъждовете водите й тук бяха кристално прозрачни.

На хоризонта се издигаше Горгона. Тя все повече се приближаваше.

По скалистите склонове на могъщата планина се спускаха дълги ледници и снежни участъци, заради което Горгона изглеждаше като обвита с бели ленти. Върхът на Дяволската планина, подобно на главата и шията на тайнствена невяста, през цялото време беше обвит в облачни воали. От време на време Горгона изтръскваше бялата си премяна като танцьорка — картината беше красива, но носеше смърт; от стръмните склонове се спускаха лавини, помитайки всичко по пътя си, чак до подножието и по-нататък, до най-високо разположените ели над прохода Теодул, над долините на Неви и Сансретур, над черните очи на планинските езера.

Слънцето, което все пак успя да пробие облачната покривка, изчезна много бързо — просто се скри зад планините на запад, подпалвайки ги с пурпурно-златисто зарево.

Пренощуваха. Слънцето изгря.

И дойде време да се разделят.

* * *

Гералт беше омотал главата си с копринената кърпа на Милва. Провери за пореден път как стои сихилът на гърба му и кинжалите в джобовете на ботушите.

До него Кахир точеше дългия си нилфгардски меч. Ангулеме беше завързала през бельото си кожена лента и беше мушнала в джоба на ботуша си ловджийски нож, подарък от Милва. Стрелкинята й Регис оседлаваха конете им. Вампирът беше дал на Ангулеме врания си кон, а самият той беше взел мулето Дракул.

Бяха готови. Оставаше само едно нещо.

— Елате всички тук.

Те се приближиха.

— Кахир, сине на Кеалах — започна Гералт, стараейки се да не бъде патетичен, — аз те обидих с несправедливото си подозрение и се държах към теб като подлец. Поднасям ти извинение пред всички с наведена глава. Поднасям ти извинението си и те моля да ми простиш. Моля и всички останали да ми простите, защото беше подло да ви карам да гледате и слушате това.

Излях върху Кахир и върху вас гнева, озлоблението и огорчението си. Произтичащи от това, че знам кой ни е предал. Знам кой е предал и е похитил Цири, която искаме да спасим. Гневът ми се дължи на факта, че става въпрос за личност, която някога ми беше много близка.

Къде се намираме, какво смятаме да правим, накъде отиваме… всичко това е било открито с помощта на сканираща магия. Не е толкова сложно за майсторка в магиите да открие на разстояние и да проследи някой познат и близък, с когото продължително време са имали психически контакт, позволяващ да се създаде матрица. Но магьосникът и магьосницата, за които говоря, допуснаха грешка. Те се разкриха. Сгрешиха при преброяването на членовете на отряда ни, и това ги издаде. Кажи им, Регис.

— Гералт може и да е прав — изрече бавно Регис. — Както всеки вампир, аз съм невидим за магическо сондиране и сканиране, или проследяващи магии. Вампирът може да се проследи с аналитична магия отблизо, но е невъзможно да бъде открит на разстояние с помощта на сканираща магия. Сканиращата магия няма да покаже един вампир. Магическият скенер ще покаже пустота на мястото, където се намира един вампир, няма да намери нищо там. Само магьосник би могъл да сгреши така по отношение на нас — да сканира четирима там, където в действителност има петима, тоест четирима човеци и един вампир.

— Ще се възползваме от грешката на магьосниците — продължи Гералт. — Аз, Кахир и Ангулеме ще отидем в Белхавен, за да се срещнем с полуелфа, който наема убийци срещу нас. Няма да го питаме по чия заповед действа, защото вече знаем. Ще го попитаме къде се намират магьосниците, чиито заповеди изпълнява. Когато узнаем, ще отидем там. И ще си отмъстим.

Всички мълчаха.

— Ние престанахме да броим дните, затова дори не забелязахме, че днес е вече двайсет и пети септември. Преди два дни беше равноденствието. Еквинокцията. Да, това беше точно тази нощ, за която си мислите. Да, виждам вашата потиснатост, виждам какво има в очите ви. Вие сте приели сигнала тогава, в онази отвратителна нощ, когато търговците, разположени на лагер до нас си придаваха смелост чрез песни и пускане на фойерверки. Вероятно при вас усещането не е било толкова силно, колкото при мен и Кахир, но се досещате. Подозирате. И се боя, че подозренията ви се основателни.

Закрякаха прелитащи над голото бърдо гарги.

— Всичко подсказва, че Цири е мъртва. Преди две нощи, по време на Еквинокцията, тя е загинала. Някъде далеч оттук, сама сред враждебни и чужди хора.

А на нас ни остава само отмъщението. Да отмъстим кърваво и жестоко, така че и след сто години да се говори за това в легендите. Легенди, които хората ще се страхуват да слушат след залез-слънце. А на онези, които поискат да повторят това престъпление, ще им се разтреперят ръцете само при мисълта за нашето отмъщение. Ще дадем пример за назидание! По методите на господин Фулко Артевелде — мъдрият господин Фулко, който знае как трябва да се постъпва с мерзавци и подлеци. Ние ще дадем пример за назидание, който ще стресне дори него!

Да започваме и нека пъкълът ни помага. Кахир, Ангулеме, на конете. Тръгваме нагоре по Неви, към Белхавен. Лютиче, Милва, Регис — вие потегляте към Сансретур, към границите на Тусент. Няма да се заблудите — Горгона ще ви сочи пътя. Доскоро.

* * *

Цири галеше черния котарак, който, подобно на всички котки, се беше върнал в къщурката насред блатото, когато стремежът му към свобода и безделие беше победен от студа, глада и житейските несгоди. Сега той лежеше в скута на девойката и си отъркваше вратлето под дланта й с мъркане, свидетелстващо за дълбока наслада.

Разказът на девойката беше абсолютно безинтересен за котката.

— Това беше единственият път, в който видях Гералт насън — започна Цири. — От момента, в който се разделихме на остров Танед. След Кулата на Чайката никога не го бях сънувала. Защото мислех, че е мъртъв. И изведнъж ме връхлетя този сън — като онези, които сънувах някога и за които Йенефер казваше, че са пророчески, че показват или миналото, или бъдещето. Това беше в навечерието на Еквинокцията. В града, чието име не помня. В мазето, в което ме беше затворил Бонхарт. След като чрез изтезания ме принуди да му кажа коя съм.

— Издаде ли му коя си? — вдигна глава Висогота. — Всичко ли му каза?

— Платих си за страхливостта с унижение и презрение към самата себе си — преглътна тя.

— Разкажи ми съня си.

— Видях планина, огромна, стръмна, стърчаща като каменен нож. Видях Гералт. Чух какво казва. Ясно и разбираемо. Всяка една дума, сякаш съм до него. Спомням си, че исках да извикам, че нещата изобщо не са такива, че всичко това не е истина, че той ужасно греши… Грешеше във всичко! Та нали Еквинокцията още не беше настъпила, така че дори и да станеше така, че аз да умра по време на Еквинокцията, той не биваше да ме обявява за мъртва преди това, докато още съм жива. И не биваше да обвинява Йенефер и да говори така за нея…

Цири замълча за минута, погали котарака и силно подсмръкна.

— Но не можех да издам нито звук. Не можех дори да дишам… Сякаш се давех. И се събудих. Последното, което видях, което помня — това бяха трима конници. Гералт и още двама. Препускаха с всички сили в клисура, по чиито стени се спускаха водопади…

Висогота мълчеше.

* * *

Ако тази нощ някой се беше промъкнал до къщурката с порутена стряха и беше погледнал през процепите в капаците на прозорците, щеше да види в оскъдно осветената стая белобрад старец, слушащ съсредоточено разказа на девойка с пепеляви коси, чиято буза беше обезобразена от ужасен белег.

Щеше да види и черен котарак, лежащ в скута на девойката, лениво мъркащ, очакващ да го галят, за радост на обикалящите из стаята мишки.

Но никой не можеше да види това. Колибата с порутена стряха, обрасла с мъх, беше добре скрита в мъглата сред безкрайните блата Переплут, където никой не се осмеляваше да навлезе.

Шеста глава

Известно е, че когато вещерът причинява на другите мъчения, страдания и смърт, той изпитва такова удоволствие и наслаждение, каквото благочестивият и нормален човек постига само тогава, когато общува със законната си жена, ibidum cum eiaculatio. От горното ясно се разбира, че и в това отношение вещерът е най-омразното за природата творение, ненормален и долен изрод, произлязъл от най-черния и най-вонящ пъкъл, тъй като единствено дяволът може да получи удоволствие от причиняването на мъки и страдания.

Аноним, „Монструм или описание на вещер“

Отклониха се от главния път, преминаващ през долината на Неви, и продължиха, съкращавайки пътя през планината. Вървяха толкова бързо, колкото позволяваше пътечката — тясна, стръмна, долепена за скалите с фантастични форми, покрити с петна от разноцветни мъхове и лишеи. Вървяха между отвесни каменни склонове, от които се спускаха водопади и извираха ручеи. Преминаваха през дълбоки клисури и дерета, над пропасти и през рушащи се мостове, под които се пенеха бързи потоци.

Струваше им се, че лъскавият стълб на Горгона се издига право над главите им. Не можеха да видят билото на Планината на дявола — то тънеше в облаците и мъглите, забулили небето. Както често се случва в планините, след няколко часа времето се развали и заваля досаден и неприятен дъжд.

Когато започна да се смрачава, всички нетърпеливо се заоглеждаха за някоя пастирска колиба, разрушен овчарник или дори пещера. Каквото и да е, стига да могат да се скрият от изливащата се от небето вода.

* * *

— Като че ли дъждът спря — обади се с надежда в гласа Ангулеме. — Капе само през процепите в покрива на колибата. За щастие утре вече ще бъдем в Белхавен — винаги можем да пренощуваме в някой плевник или кошара в покрайнините му.

— Няма ли да влезем в града?

— В никакъв случай. Чужденците на коне се набиват в очи, а Славея има сума ти доносници в града.

— Нали щяхме да се представим в качеството ни на примамка…

— Не — прекъсна ги тя. — Това е лош план. Нашата група ще породи подозрения. Славея е хитър негодник, а вестта, че са ме заловили, сигурно вече се е разнесла. Така че ако нещо разтревожи Славея, то ще достигне и до полуелфа.

— Какво предлагаш тогава?

— Да приближим града откъм изток, от изхода на долината на Сансретур. Там се намират рудниците. В един от тях имам познат. Ще го навестим. Кой знае, може да ни свърши работа. Ако ни провърви.

— Не може ли да говориш по-ясно?

— Утре ще ви кажа. В рудника. За да не урочасаме работата.

Кахир подхвърли в огъня няколко брезови клонки. Дъждът не беше спирал цял ден, друго дърво едва ли щеше да гори. Но брезата, макар и мокра, само малко посъска и над нея веднага се изви синкав пламък.

— Откъде си, Ангулеме?

— От Цинтра, вещерю. Има такава страна до морето, при устието на река Яруга.

— Знам къде се намира Цинтра.

— Тогава защо питаш, като толкова много знаеш? Толкова много ли те интересува?

— Да речем, че донякъде да.

Замълчаха.

Огънят пукаше.

— Майка ми — каза най-накрая Ангулеме, гледайки в пламъците — беше дворянка в Цинтра, при това от знатен род. На герба на този род имаше морска котка, можех да ти го покажа — имах едно медальонче с проклетата котка, от майка ми, но го проиграх на хвърляне на кокалче… Ала този род, да го ядат морските кучета дано, се отказа от мен, защото майка ми се била обвързала с някакъв селяндур, едва ли не коняр, и се оказа, че аз съм копеле — срам, позор и петно върху честта им. Дадоха ме на едни далечни роднини да ме отглеждат — наистина, на техния герб нямаше нито котка, нито куче, нито някакво друго животно, но те не се отнасяха зле с мен. Изпратиха ме на училище и не ме биеха много… Макар че доста често ми напомняха коя съм и каква съм никаквица, зачената и родена в копривата. Майка ми ме посети три или четири пъти, когато бях още малка. След това престана. Впрочем, изобщо не ми пукаше…

— А как попадна при бандитите?

— Разпитваш ме като съдия-следовател! — изсумтя тя, мръщейки се. — Между бандитите, пфу! Откъм правия път, бля!

Тя изръмжа, бръкна в пазвата си и измъкна нещо, което вещерът не можа да види добре.

— Едноокият Фулко — каза тя неясно, докато яростно втриваше нещото във венците си и го смъркаше с нос — се оказа разбран човек. Каквото ми взе — взе, но ми остави прашеца. Ще си вземеш ли щипка, вещерю?

— Не. По-добре и ти не вземай.

— Защо?

— Така.

— Кахир, а ти?

— Не употребявам фистех.

— Леле, на какви светци съм попаднала — поклати глава тя. — Веднага се хванаха да ми четат морал. Като че ли от прашеца ще ослепея, оглушея и оплешивея. Ще родя недоразвито дете?

— Престани, Ангулеме, и си довърши разказа.

Девойката кихна гръмко.

— Хубаво, както искаш. Докъде бях… А, да. Започна войната с Нилфгард, роднините ми изгубиха цялото си имущество и бяха принудени да напуснат дома си. Те имаха няколко деца, а аз се превърнах в бреме за тях, така че ме дадоха в приют, държан от жреците в някакъв храм. Оказа се, че това е весело местенце. Най-обикновен бордей за такива, които обичат недозрели ябълки, ако ме разбираш какво искам да ти кажа. Млади девойки, че и момчета също. Когато попаднах там, вече бях твърде голяма, не се намираха мераклии за мен…

Съвсем неочаквано лицето й се покри с руменина, която си пролича дори на светлината на огъня.

— Е, почти не се намираха — добави тя през зъби.

— На колко години беше тогава?

— На петнайсет. Запознах се там с едно момиче и пет момчета на моята възраст и малко по-големи. Бързо намерихме общ език. Знаехме много легенди и предания. За Безумния Дей, за Чернобрадия, за братята Касини… Прииска ни се да тръгнем по пътищата, на свобода, по грабежи! И какво, казахме си, само заради това, че ни хранят два пъти на ден, трябва още при първото повикване да си подлагаме задниците на разни извратеняци…

— Сдържай си езика, Ангулеме. Нали знаеш, никоя крайност не е хубава…

Девойката се изхрачи продължително и се изплю в огъня.

— Я го виж какъв светец! Добре де, ще карам направо, нещо не ми се приказва. Взехме ножове от кухнята на приюта, достатъчно беше да ги наострим на камъните и да си ги закачим на колана. От заострените крака на една дъбова маса се получиха добри колове. Трябваха ни само коне и пари, така че изчакахме пристигането на двама развратници, редовни посетители, старци, почти на по четирийсет. Дойдоха и както обикновено седнаха да пийнат вино, докато чакат жреците да завържат избраното дете за специално пригодената за целта хитроумна мебел… Но този ден не им се удаде да се покефят!

— Ангулеме!

— Добре де, добре. Накратко: заклахме развратните старци и убихме още трима жреци и единствения прислужник, който не избяга, а остана да брани конете. Икономът на храма, който не искаше да ни даде ключовете от сандъка с пари, го поопекохме малко на огъня, докато не ни ги даде, но му запазихме живота, защото беше мил старец, винаги доброжелателен и отстъпчив. И тръгнахме по пътищата да грабим. Понякога имахме късмет, понякога нямахме; ту биехме, ту ни биеха. Понякога бяхме сити, понякога бяхме гладни. По-често — гладни. От нещата, които пълзят, съм яла всичко, което съм успяла да хвана. А от нещата, които летят, веднъж ядох дори въздушен змей, защото беше омазан с брашнено лепило.

Тя замълча и яростно се почеса по главата, покрита със светли като слама коси.

— Каквото било, било. Ето какво ще ти кажа: от онези, които бяха с мен в приюта, никой вече не е жив. Последните двама, Оуен и Абел, ги убиха преди няколко дни кнехтите на господин Фулко. Абел се предаде, също като мен, но го убиха, въпреки че хвърли меча. Мен ме пощадиха. Не мисли, че от добро сърце. Не, тъкмо ме разпъваха на кръст на площада, когато дотича един офицер и им развали забавлението. Ти направо ме спаси от ешафода…

Тя замълча за момент.

— Вещерю?

— Да?

— Знам как да ти се отблагодаря. Само ако поискаш…

— Какво?

— Ще ида да видя как са конете — бързо каза Кахир и стана, загръщайки се с наметалото. — Ще се поразходя малко… наоколо…

Девойката кихна, потърка носа си и се изкашля.

— Нито дума повече, Ангулеме — изпревари я наистина ядосаният, наистина засрамен и наистина смутен Гералт. — Нито дума.

Тя отново се изкашля.

— Наистина ли не ме искаш? Ни най-малко?

— Милва вече те би с колана, сополанке. Ако не млъкнеш веднага, ще си изядеш боя и от мен.

— Добре, млъквам.

— Добро момиче.

* * *

На планинския склон, обрасъл с изнемощели и изкривени борчета, зееха дупки и ями, покрити или обковани с дъски и съединени с мостчета, стълбички и скелета. От дупките стърчаха разположени върху кръстосани стълбове платформи. По някои от тях тичаха хора, бутащи талиги и колички. Съдържанието на талигите и количките — което на пръв поглед изглеждаше като кална, смесена с камъни пръст, — се изсипваше от платформите в голямо четириъгълно корито, или по-скоро в множество от постепенно смаляващи се, преградени с дъски корита. По тях непрекъснато течеше вода, която се спускаше от възвишението по дървени жлебове, разположени върху не особено високи кръстачки.

Ангулеме слезе от коня и даде знак на Гералт и Кахир да направят същото. Те оставиха конете до оградата и се отправиха към постройките, газейки в калта, която се беше насъбрала около не особено плътно разположените жлебове и тръби.

— Промивка на желязна руда — каза Ангулеме, показвайки приспособленията. — Ето оттук, от шахтите на рудника, се изкарва добивът, разтоварват го в коритата и го промиват с вода, която вземат от ручеите. Рудата се утаява на подложката, откъдето я събират. Около Белхавен има много рудници и подобни промиващи съоръжения. А рудата се откарва в долината, в Маг Турга, където са разположени пещите и топилните, защото в околността има много гори, а за топилните са нужни дърва.

— Благодаря за лекцията — кисело я прекъсна Гералт. — В живота ми се е случвало да видя няколко рудника и знам какво е необходимо за топилните. Кога ще ни кажеш най-накрая защо дойдохме тук?

— За да поговорим с един мой познат. Тукашния минен майстор. Елате с мен. А, ето го и него! До дърводелската работилница. Да вървим.

— Джудже?

— Аха. Казва се Голан Дроздек. Той, както вече казах…

— … е тукашният минен майстор. Това го каза, но забрави да споменеш защо искаш да говориш с него.

— Погледнете си ботушите.

Гералт и Кахир послушно погледнаха към ботушите си, изцапани със странна червеникава кал.

— Полуелфът, когото търсим — изпревари въпроса им Ангулеме, — имаше същата кал по обувките си по време на разговора си със Славея. Схващате ли?

— Вече да. А джуджето какво общо има?

— Изобщо не го заговаряйте. Аз ще говоря. Вас той трябва да ви смята за такива, които не говорят, а въртят мечовете. Направете страшни физиономии.

Всъщност не се налагаше да си придават страховит вид. Някои от наблюдаващите ги миньори бързо отместваха погледи, други се спираха и ги зяпваха с отворени уста. Онези, които се оказваха на пътя им, бързаха да се отместят. Гералт се досещаше защо. На лицето на Кахир и на неговото собствено още се виждаха синини, кръвоизливи, цицини и подутини — ярки свидетелства от боя с камшик, който им беше нанесла Милва. В този си вид приличаха на хора, които обожават да се бият помежду си и нямат нужда от дълго убеждаване, за да се нахвърлят и на други.

Познатото на Ангулеме джудже стоеше до къщичка с табела „Дърводелска работилница“ и рисуваше нещо на табелка, скована от две рендосани дъски. Забелязвайки приближаващите се хора, той остави четката, отмести кутията с боя и ги погледна изпод вежди. На физиономията му, украсена от изцапана с боя брада, се изписа изумление.

— Ангулеме?

— Как я караш, Дроздек?

— Ти ли си? — Джуджето зяпна. — Наистина ли си ти?

— Не. Не съм. Възкръсналият пророк Лобода съм! Попитай ме още нещо, Голан. Нещо друго. По-умно. За разнообразие.

— Не се шегувай, Блонди. Не очаквах, че ще те видя отново. Преди пет дни тук беше Мулица, каза, че са те хванали и са те побили на кол в Ридбрун. Кълнеше се, че не лъже.

— От всичко това има някаква полза — сви рамене девойката. — Сега ако Мулица ти поиска пари назаем и се закълне, че ще ти ги върне, ще знаеш колко струват клетвите му.

— И без това отдавна знаех — отвърна джуджето, мръщейки се и мърдайки бързо нос, като заек. — Не бих му заел и счупен шелонг[89], колкото и да ми се моли. Но се радвам, че си жива и здрава. Хей, а може би по този случай ще си върнеш и дълга?

— Може. Кой знае?

— А кои са тези с тебе, Блонди?

— Добри приятели.

— Ама че мутри… А накъде сте тръгнали?

— Както обикновено, накъдето ни видят очите. — Без да обръща внимание на изпепеляващите погледи на вещера, Ангулеме пъхна в носа си щипка прах, остатъка втри във венците си. — Ще си смръкнеш ли, Голан?

— Защо не? — Джуджето протегна ръка и пъхна в носа си подарената щипка наркотик.

— Всъщност — продължи девойката, — мисля да се появя и в Белхавен. Случайно да знаеш дали Славея и бандата му са там?

Голан Дроздек наведе глава.

— Блонди, ти по-добре избягвай Славея. Казват, че ти е много ядосан, като мечка, разбудена от зимен сън.

— Оле-ле-е! А ако до ушите му е достигнала новината, че са ме побили на остър кол, дали не му се е смекчило сърцето? Дали не му е станало жал? Дали не е отронил сълза, дали не си е насополивил брадата?

— Никак даже. Дори разправят, че казал: Ангулеме получи онова, което отдавна й се полагаше — прът в задника.

— Ох, грубиян. Вулгарна селска мутра. Господин префектът Фулко би казал: дъното на обществото. А аз ще кажа: дъното на клоаката!

— По-добре не му казвай това в очите, Блонди. И не ходи в Белхавен, заобиколи го отдалеч. А ако все пак мислиш да влезеш в него, по-добре се предреши…

— Не ме учи, Голан.

— Как бих посмял!

— Слушай, джудже — Ангулеме вдигна крак върху стълбата, — ще ти задам един въпрос. Не бързай да ми отговаряш. Първо помисли хубаво.

— Питай.

— Мяркал ли си наоколо един полуелф? Чужд, не тукашен.

Голан Дроздек си пое дълбоко въздух, кихна мощно и си избърса носа с опакото на ръката.

— Полуелф, казваш? Какъв полуелф?

— Не се прави на глупак, Дроздек. Същият, който нае Славея за една работа. За мокра поръчка. За един вещер…

— Вещер? — разсмя се Голан Дроздек, вдигайки табелата от земята. — Я виж ти! Много интересно! Та ние точно вещер търсим, разлепили сме обяви из цялата околност. Погледни: Търси се вещер, добро заплащане, храна и жилище, подробности в рудника „Малката Бабета“… Между другото, как е правилно да се напише: „подробности“ или „по-дробности“?

— Напиши „детайли“. А защо ви е вещер в рудника?

— Що за въпрос? За какво, ако не за чудовища?

— Какви чудовища?

— Чукачи и барбегази. Страшно са се наплодили в долните шахти.

Ангулеме погледна към Гералт, който кимна в знак, че знае за какво става въпрос. И с многозначително покашляне й подсказа, че е време да се върне към темата.

— Да се върнем на въпроса — веднага се усети момичето. — Какво ти е известно за този полуелф?

— Нищо не ми е известно.

— Казах ти първо да помислиш.

— Помислих. — Голан Дроздек внезапно направи хитра физиономия. — И измислих, че е най-добре нищо да не знам за това.

— В смисъл?

— В смисъл, че тук е неспокойно. Районът е неспокоен и времената са неспокойни. Банди, нилфгардци, партизаните от „Свободни Склонове“… и разни чужди елементи, полуелфи. Всеки изгаря от желание да създава неприятности.

— В смисъл?

— В смисъл, че ми дължиш пари, Блонди. И вместо да ми ги върнеш, искаш да направиш нов дълг. Сериозен дълг, защото заради онова, за което питаш, човек може да отнесе един по кратуната и то не с юмрук, а с брадва. Какво печеля от това? Какво ще получа, ако знам нещо за тоя елф? Защото ако само рискувам, а няма печалба…

Гералт не издържа. Разговорът му омръзна, дразнеше го жаргонът, както и маниерът на воденето му. С мълниеносно движение сграбчи джуджето за брадата, дръпна го и го блъсна. Голан Дроздек се спъна в кофата с боята и падна. Вещерът скочи към него, притисна го с коляно в гърдите и опря нож в слепоочието му.

— Можеш да смяташ за печалба това, че ще останеш жив — промърмори той. — Говори.

Очите на Голан като че ли всеки момент щяха да изскочат от орбитите си.

— Говори — повтори Гералт. — Разправяй какво знаеш. Иначе ще ти резна адамовата ябълка така, че ще се задушиш, преди да ти изтече кръвта…

— „Риалто“… — процеди джуджето. — В рудника „Риалто“…

* * *

Рудникът „Риалто“ не се различаваше особено от рудника „Малката Бабета“, както, впрочем, и от останалите шахти и кариери, покрай които бяха минали Ангулеме, Гералт и Кахир, и които носеха звучните имена „Есенен манифест“, „Стария рудник“, „Новия рудник“, „Рудник Юлка“, „Целестинка“, „Общо дело“ и „Дупката на късмета“. Във всички кипеше работа, във всички изсипваха калната пръст в корита и я промиваха. Във всички имаше предостатъчно червеникава кал.

„Риалто“ беше голям рудник, разположен близо до билото на планината. Самото било беше пресечено и образуваше кариера, тоест открито находище. Промиването се извършваше на изсечена в склона тераса. Тук, до отвесната стена, в която зееха отвори на шахти и минни галерии, имаше корита, подложки, жлебове и други принадлежности и съоръжения на минната промишленост. Наблизо имаше и планинско селце, състоящо се от дървени къщички, палатки, навеси и покрити с дървесна кора колиби.

— Тук нямам познати — каза момичето, завързвайки коня си за оградата. — Ще се опитам да поговоря с управителя. Гералт, ако може, не го хващай веднага за гърлото и не размахвай оръжие. Първо ще поговорим…

— Не ме учи, Ангулеме.

Не успяха да поговорят. Не успяха дори да се приближат до къщата, в която предполагаха, че се намира управителят. На площадката, където рудата се товареше в талигите, се натъкнаха на петима конници.

— Ох, по дяволите! — каза Ангулеме. — По дяволите! Вижте какво е донесла котката!

— Какво има?

— Това са хора на Славея. Дошли са да събират рекет. Вече ме видяха и ме познаха… Мамка му… Ама че загазихме…

— Ще успееш ли да им се измъкнеш?

— Не мисля.

— Защо?

— Когато избягах от бандата, обрах Славея. Това няма да ми го простят. Но ще се опитам. Вие мълчете и бъдете готови. На всичко.

Конниците се приближиха. Напред яздеха двама — дългокос прошарен тип с шуба от вълча кожа и млад дангалак с брада, която несъмнено беше пуснал, за да прикрие обезобразяващите лицето му пъпки. Те се преструваха на равнодушни, но Гералт забеляза прикритите искри на омраза в погледите, които хвърляха към Ангулеме.

— Блонди!

— Новосад! Ирел! Здравейте. Хубав ден е днес. Жалко само, че вали.

Прошареният слезе, по-скоро скочи от коня, премятайки крак над главата му. Останалите също слязоха. Прошареният предаде поводите на дангалака с брадата, когото Ангулеме нарече Ирел.

— Вижте, моля ви се — възкликна той. — Нашата бъбрива сврака. Оказва се, че си жива и здрава?

— И ритам даже.

— Устата сополанка! Носеше се слух, че наистина риташ, и то на кол. Носеше се слух, че Едноокия Фулко добре те е нанизал. Носеше се слух, че си се разпяла и си издала всичко, за което са те питали!

— Носеше се слух — изфуча Ангулеме, — че майка ти, Новосад, искала от клиентите си само по четири тинфа[90], а никой не й давал повече от два.

Разбойникът се изплю в краката й с презрителна гримаса. Ангулеме отново изфуча, съвсем като котка.

— Новосад — каза нагло тя, сложила ръце на кръста. — Искам да се видя със Славея.

— Интересно. Защото той също иска да те види.

— Млъкни и слушай, докато още ми се говори. Преди два дни, на около миля от Ридбрун, аз и тия мои приятели убихме онзи вещер, за който на Славея беше дадена мокра поръчка. Схващаш ли?

Новосад погледна многозначително към спътниците си, после затегна ръкавицата си, преценявайки с поглед Гералт и Кахир.

— Твоите нови приятелчета — повтори провлачено той. — По мутрите им личи, че не са жреци. И сте убили вещер, казваш? Но как? С нож в гърба? Или докато спи?

— Подробностите не са важни — сбърчи лице Ангулеме. — Важното е, че въпросният вещер лежи в земята. Чуй ме, Новосад. Нямам намерение да си меря силите със Славея и не искам да му заставам на пътя. Но бизнесът си е бизнес. Полуелфът ни даде аванс към договора, към този аванс нямам никакви претенции, той е за покриване на разходите ви. Но втората вноска, която полуелфът обеща да даде след свършването на работата, по закон е моя.

— По закон?

— Точно така! — Ангулеме не обърна внимание на саркастичния тон на Новосад. — Защото ние изпълнихме договора и убихме вещера, за което можем да представим и доказателства на полуелфа. Значи вземам онова, което ми се полага, и изчезвам в синята, мъглива далечина. Както казах, не искам да се конкурирам със Славея, защото Склоновете са тесни за двама ни. Така му кажи, Новосад.

— Само това ли? — попита саркастично Новосад.

— И го целуни — изсумтя Ангулеме. — Можеш и да му предложиш задника си вместо моя.

— На мен ми хрумна една по-добра идея — обяви Новосад и бързо погледна към спътниците си. — Ще му доставя твоя задник в оригинал, Ангулеме. Ще му предам теб, окована, и тогава той лично ще обсъди всичко с теб и ще се договорите. За всичко. За спора ви относно това на кого се полагат парите от договора с полуелфа Ширу. За онова, което открадна от него. И за това, че Склоновете са тесни за двама ви. Всичко ще уредите в подробности.

— Но има един проблем — отпусна ръката си Ангулеме. — Как смяташ да ме отведеш при Славея, Новосад?

— Ето как! — Бандитът протегна ръка. — За шията!

Гералт веднага изтегли сихила и го мушна под носа на Новосад.

— Не те съветвам — процеди той.

Новосад отскочи назад и изтегли меча си. Със съскане Ирел измъкна от ножницата на гърба си крива сабя. Останалите последваха примера им.

— Не ви съветвам — повтори вещерът.

Новосад изруга. Погледна към приятелите си. Той не беше много силен в аритметиката, но все пак можеше да пресметне, че петима са много повече от трима.

— Бийте се! — изрева той и се хвърли върху Гералт. — Убийте ги!

С полузавъртане вещерът избегна удара и със силен замах удари Новосад в челото. Още преди бандитът да падне, Ангулеме се наведе с рязък замах, ножът й изсвистя във въздуха и нападащият я Ирел се олюля — под брадичката му стърчеше костената дръжка. Разбойникът изпусна сабята си, измъкна ножа с двете си ръце и от раната бликна кръв, а Ангулеме скочи, изрита го с крак в гърдите и го повали на земята. През това време Гералт съсече другия бандит, а Кахир уби третия — силният удар на нилфгардския меч отсече от черепа на разбойника парче с размера на резен диня. Последният бандит отстъпи назад и скочи към коня си. Кахир подхвърли меча си във въздуха, хвана го за острието и го метна като копие. Уцели бандита точно между лопатките. Конят зацвили и вдигна глава, приклекна, затропа с копита, теглейки по червената кал трупа със заплетена в поводите ръка.

Всичко продължи не повече от пет удара на сърцето.

— Хора-а-а! — извика някой между къщите. — Хора-а-а! На помо-о-ощ! Убиват! Убиват! Убиват!

— Войската! Извикайте войската! — изкрещя друг миньор, прогонвайки децата, които, подобно на всички деца по света, се бяха появили незнайно откъде, за да гледат и да се пречкат из краката.

— Някой да извика войската!

Ангулеме вдигна ножа си, избърса го и го пъхна в джоба на ботуша си.

— Моля, нека да я извика! — изкрещя тя в отговор, оглеждайки се наоколо. — Вие какво, миньори, слепи ли сте? Това беше самоотбрана! Нападнаха ни, бандитите! А вие като че ли не ги знаете? Малко ли зло са ви сторили? Малко ли рекет са ви взели?

Тя силно кихна. После измъкна от колана на Новосад кесията му и се наведе над Ирел.

— Ангулеме!

— Какво?

— Остави ги.

— Защо? Та това е плячка! Ти да не береш парите от дърветата?

— Ангулеме…

— Ей, вие — разнесе се изведнъж звучен глас. — Елате тук!

До отворените врати на бараката, служеща за склад на инструменти, стояха трима мъже. Двама от тях бяха късо подстригани здравеняци с ниски чела и несъмнено с ниска интелигентност. Третият — онзи, който им беше извикал — беше необичайно висок, тъмнокос, красив мъж.

— Неволно подслушах разговора, предхождащ това произшествие — каза мъжът. — Нещо не ми се вярваше, че вещерът е мъртъв, мислех си, че това е обикновена хвалба. Но сега вече не мисля така. Влезте при нас, в бараката.

Ангулеме дълбоко си пое дъх. Погледна към вещера и едва забележимо кимна.

Този мъж беше полуелфът.

* * *

Полуелфът Ширу беше висок — определено доста над шест стъпки. Дългите тъмни коси, които носеше вързани на опашка, падаха върху гърба му. Смесената кръв си личеше по очите му — големи, бадемовидни, жълто-зелени — като на котка.

— Значи вие сте убили вещера? — повтори той, усмихвайки се неприятно. — Изпреварили сте Омер Страген, по прякор Славея? Интересно, интересно. Значи на вас трябва да платя петдесет флорена? Втората вноска? Излиза, че Страген е получил своите петдесет за нищо. Вярвате ли, че доброволно ще ви ги даде?

— Как ще се оправям със Славея си е моя работа — каза Ангулеме, която седеше на един сандък и си клатеше краката. — А договорът за вещера е свързан с определена работа. Ние я свършихме. Ние, не Славея. Вещерът лежи под земята. Приятелите му, и тримата, са под земята. Излиза, че договорът е изпълнен.

— Поне така твърдите вие. И как се случи това?

Ангулеме не спря да си клати краката.

— Като остарея — обяви тя с обичайния си нагъл тон, — ще напиша историята на живота си. В нея ще опиша как се е случило това-онова. А дотогава се запасете с търпение, господин Ширу.

— Нима толкова ви е неудобно да говорите за това? — подхвърли студено метисът. — Толкова ли подло и вероломно сте го извършили?

— Това пречи ли ви? — попита Гералт.

Ширу го изгледа внимателно и след кратко мълчание отговори:

— Не. Вещерът Гералт от Ривия не заслужава по-добра съдба. Той беше наивен и глупав. Ако го беше постигнала по-красива, почетна смърт, щяха да се родят легенди. А той не заслужава легенди.

— Смъртта винаги е еднаква.

— Невинаги — поклати глава елфът, продължавайки да се опитва да погледне в прикритите от сянката на качулката очи на Гералт. — Уверявам те, че невинаги. Досещам се, че тъкмо ти си нанесъл смъртоносния удар.

Гералт не отговори. Изпитваше непоносимо желание да хване метиса за конската опашка, да го повали на пода и да изкара от него всичко, което знае, едно по едно, налагайки го по главата с дръжката на меча. Но се сдържа. Разумът му подсказваше, че замислената от Ангулеме мистификация може би щеше да даде по-добри резултати.

— Както искате — каза Ширу, без да дочака отговор. — Няма да настоявам да ми описвате хода на събитията. По някаква причина не желаете да говорите за това. Вероятно защото няма с какво да се похвалите. Освен ако вашето мълчание не е породено от някаква друга причина… Например, че нищо не сте направили. Може би ще можете да представите някакви доказателства за истинността на думите си?

— Отрязахме дясната китка на убития — равнодушно подхвърли Ангулеме. — Но след това един енот я открадна и я изяде.

— Така че ни остана само това. — Гералт бавно разтвори ризата си и извади медальона с вълчата глава. — Висеше на шията на вещера.

— Може ли да го видя?

Гералт не се поколеба нито за миг. Полуелфът подхвърли медальона в дланта си.

— Сега ви вярвам — изрече бавно той. — Украшението силно излъчва магия. Само вещер би могъл да има такова нещо.

— А вещерът — допълни Ангулеме — не би позволил да му го вземат, ако беше жив. Значи доказателството е желязно. Така че слагайте парите на масата!

Ширу грижливо скри медальона, измъкна от пазвата си лист хартия, сложи я на масата и я изглади с длан.

— Моля за разписка.

Ангулеме скочи от сандъка, приближи се, кривейки се и поклащайки бедра. Наведе се над масата. А Ширу веднага я сграбчи за косата, повали я върху плота и опря нож в гърлото й. Момичето дори не успя да извика.

Гералт и Кахир вече се бяха хванали за мечовете. Но твърде късно.

Помагачите на елфа, здравеняци с ниски чела, държаха в ръце метални куки. Но не бързаха да се приближат.

— Мечовете на пода — измърмори Ширу. — И двамата. Мечовете на пода. Иначе ще й разширя усмивката.

— Не го слушай… — започна Ангулеме и завърши с вик, защото полуелфът завъртя вкопчената в косата й ръка. И веднага поряза кожата й с кинжала. По шията на девойката се проточи блестящо червено змийче.

— Мечовете на земята! Не се шегувам!

— Не може ли да се разберем някак? — Въпреки кипящия в гърдите му гняв, Гералт реши да печели време. — Като културни хора?

Полуелфът се изсмя злобно.

— Да се разберем? С теб ли, вещерю? Изпратиха ме не да си приказвам с теб, а да те убия. Да, да, изроде. Ще ми се преструваш, комедии ще ми играеш, а аз те познах от пръв поглед! Дадоха ми много точно твое описание. Досещаш ли се кой ми го даде? Кой ми описа много точно къде и в каква компания да те намеря? О, сигурно се досещаш.

— Пусни момичето.

— Но аз те познавам не само по описанието — продължи Ширу, без дори да си помисля да пуска Ангулеме. — Вече съм те виждал. Дори те преследвах веднъж. В Темерия. През юли. Вървях след теб чак до град Дориан. До дома на адвокатите Кодрингер и Фен. Схващаш ли?

Гералт обърна меча си така, че слънчевото зайче от острието заслепи полуелфа.

— Интересно — попита студено той, — как възнамеряваш да се измъкнеш от тази патова ситуация, Ширу? Аз виждам два изхода. Първият: веднага пускаш момичето. Вторият: убиваш момичето… И само след секунда кръвта ти изящно украсява стените и пода.

— Вашите оръжия — Ширу грубо дръпна Ангулеме за косата — трябва да се озоват на пода преди да съм преброил до три. След това започвам да кълцам момичето.

— Да видим колко ще успееш да накълцаш. Според мен не много.

— Едно!

— Две! — започна да брои и Гералт, въртейки във въздуха сихила като свистяща мелница.

Отвън се разнесе тропот на копита, цвилене и пръхтене на коне, викове.

— И сега какво? — засмя се Ширу. — Точно това чаках. Сега вече не е пат, а мат. Приятелите ми пристигнаха.

— Наистина ли? — каза Кахир, поглеждайки през прозореца. — Аз виждам униформите на имперската лека кавалерия.

— Значи наистина е мат, но за теб — каза Гералт. — Ти изгуби, Ширу. Пусни момичето.

— Да бе!

Чу се тропот на крака, вратата се отвори широко и в бараката се втурнаха няколко души, почти всичките облечени в черно. Водеше ти светлокос брадатко със сребърна мечка на нараменника си.

— Que aen suecc’s? — попита страшно той. — Какво става тук? Кой е отговорен за този смут? За труповете на двора? Веднага отговаряйте!

— Господин командир…

— Glaeddyvan vort! Хвърлете мечовете!

Те се подчиниха. Защото към тях бяха насочени арбалети и лъкове. Ширу пусна Ангулеме, тя се накани да скочи, но изведнъж се озова в прегръдките на здрав дангалак, облечен с ярки дрехи, с опулени като на жаба очи. Поиска да изкрещи, но дангалакът й запуши устата с облечената си в ръкавица ръка.

— Предлагам да се въздържаме от употребата на сила — студено предложи Гералт на командира с мечката на нагръдника. — Ние не сме престъпници.

— Виж ти!

— Действаме със знанието и съгласието на господин Фулко Артевелде, префекта на Ридбрун.

— Виж ти! — повтори Мечока и даде знак на войниците си да приберат мечовете на Гералт и Кахир. — Със знанието и съгласието? На господин Фулко Артевелде? Важният господин Фулко Артевелде, значи. Чухте ли, момчета?

Хората му — и черните, и пъстроцветните — се засмяха в един глас.

Ангулеме се дърпаше в обятията на жабоокия, опитвайки се безуспешно да изкрещи. Гералт вече беше разбрал. Беше го разбрал още преди ухиленият Ширу да стисне подадената му десница. Преди четирима черни нилфгардци да хванат Кахир, а други трима да насочат арбалетите си в лицето му.

Жабоокия блъсна Ангулеме към другарите си. Момичето увисна в ръцете им като кукла, без дори да се опита да се съпротивлява.

Мечока се приближи бавно към Гералт и неочаквано заби юмрука си, облечен в желязна ръкавица, в слънчевия му сплит. Гералт се преви, но не падна. Студената му ярост го задържа на крака.

— Може би ще те зарадва новината — каза Мечока, — че вие не сте първите идиоти, които Едноокия Фулко използва за собствените си цели. Той не може да се примири с бизнеса, който въртим тук заедно с господин Омер Страген, наричан от някои Славея. Не може да се примири, че заради този бизнес взех на държавна служба Омер Страген и го назначих за командир на отряда по охрана на минното производство. И тъй Фулко, като няма възможност да си отмъсти официално, за целта наема всякакви негодници.

— И вещери — злобно се ухили Ширу.

— Отвън — гръмко произнесе Мечока, — под дъжда, киснат пет трупа. Убили сте хора, които са на императорска служба! Нарушили сте работния процес на рудника! За мен няма никакво съмнение: вие сте шпиони, диверсанти и терористи. На тази територия действа военновременен закон. Прилагайки го, незабавно заповядвам да ви екзекутират на място.

Жабоокия се разкикоти. Приближи се към държаната от бандитите Ангулеме и бързо я хвана за гръдта. И стисна силно.

— Е, как е, Блонди? — изврещя той и гласът му се оказа още по-жабешки от очите. Бандитският прякор, който сам си беше дал, показваше чувство за хумор. Ако това беше просто камуфлаж, то той успешно изпълняваше предназначението си. — Ето че пак се срещнахме — изскрибуца жабоподобният Славей и отново ощипа Ангулеме по гръдта. — Доволна ли си?

Момичето болезнено изохка.

— Е, курво, къде са перлите и скъпоценните камъни, които ми открадна?

— Едноокия Фулко ги взе на съхранение — изскимтя Ангулеме, опитвайки се да се престори, че не се страхува. — Обърни се към него за получаването им!

Славея изврещя и се опули — сега изглеждаше като истинска жаба, която се опитва да улови муха с език. Той ощипа Ангулеме още по-грубо, а тя се опита да се отскубне и извика още по-силно. През червената мъгла на гнева, която покриваше очите на Гералт, момичето отново му заприлича на Цири.

— Хванете ги! — заповяда загубилият търпение Мечок. — Изведете ги.

— Това е вещер — неуверено произнесе един бандит от групата на Славея за охрана на минните дейности. — Как да го хванем с голи ръце? Той може просто да ни омагьоса с някаква магия или с нещо друго…

— Няма страшно. — Усмихнатият Ширу се потупа по джоба. — Без вещерския амулет той не може да омагьосва, а амулетът му е в мен. Хващайте го смело.

* * *

Навън чакаха останалите въоръжени нилфгардци с черни наметала, както и пъстрата орда на Славея. Събрала се беше и група миньори. Навъртаха се и вездесъщите деца и кучета.

Изведнъж Славея изгуби самообладание. В него сякаш се всели дяволът. Врещейки яростно, той удари Ангулеме с юмрук, а когато тя падна, я изрита няколко пъти. Гералт опита да се изтръгне от ръцете на бандитите, но веднага получи удар от твърд предмет по врата.

— Говореше се — врещеше Славея, скачайки около Ангулеме като обезумяла жаба, — че в Ридбрун са набили задника ти на кол, малолетна развратнице! Много добре звучеше! И сега ще загинеш от кол! Ей, момчета, намерете някой прът и хубаво го наострете. По-живо!

— Господин Страген — намръщи се Мечока, — не виждам причина да се занимаваме с толкова трудоемка и зверска екзекуция. Пленниците просто трябва да се обесят…

Той замълча, срещнал злия поглед на жабешките очи.

— Млъкнете, капитане — изврещя бандитът. — Достатъчно много ви плащам, за да ми правите глупави забележки. Заклех се, че ще осигуря ужасна смърт на Ангулеме и сега ще си поиграя с нея. Ако искате, обесете другите двама. Не държа на тях.

— Но аз държа — намеси се Ширу. — Двамата ми трябват. Особено вещерът. Особено той. И тъй като набиването на момичето на кол ще отнеме време, аз също ще се възползвам от това.

Той се приближи към Гералт и го погледна с котешките си очи.

— Добре е да знаеш, изроде — каза той, — че аз убих приятелчето ти Кодрингер в Дориан. И го направих по заповед на моя господар, магистър Вилгефорц, на когото служа от много години. Направих го с огромно удоволствие.

Полуелфът млъкна за момент, но продължи, без да дочака реакция:

— Старият негодник Кодрингер имаше наглостта да си вре носа в делата на магистър Вилгефорц. Изкормих го. А отвратителното дребно чудовище Фен го запалих заедно с книгите и той изгоря жив. Можех просто да го заколя, но реших да пожертвам малко повече време, за да го послушам как вие и квичи. И той виеше и квичеше направо като клано прасе. Нищо, абсолютно нищо човешко нямаше в крясъците му.

Знаеш ли защо ти казвам всичко това? Защото и теб мога просто ей така да те заколя или да заповядам на някой друг да го направи. Но ще пожертвам малко време заради теб. Ще послушам как виеш. Каза, че смъртта винаги е една и съща. Сега ще видиш, че не е така. Момчета, подгрейте малко смола в казана. И донесете някаква верига.

Нещо се разби с грохот в ъгъла на бараката; веднага пламна огън и запращя страховито.

Втори съд с каменно масло — Гералт го разпозна по миризмата — падна точно в казана, трети се разби съвсем близо до бандитите, които държаха конете. Разнесе се пращене, изви се пламък, конете обезумяха. От пламъците изскочи горящо и скимтящо куче. Един от бандитите на Славея внезапно разпери ръце и се строполи в калта със стърчаща от гърба стрела.

— Да живеят Свободните Склонове!

На билото на планината, в горите и по платформите започнаха да се мяркат фигури със сиви наметала и кожени калпаци. Към хората, конете и миньорските бараки полетяха нови запалителни снаряди, подобни на фойерверки, които избухваха в огън и дим. Два от тях попаднаха в работилницата, на пода, застлан със стружки и стърготини.

— Да живеят Свободните Склонове! Смърт на нилфгардските окупатори!

Запяха стрели от лъкове и арбалети.

Един от нилфгардците рухна под коня си, един от бандитите на Славея падна с прерязано гърло, единият от късо подстриганите здравеняци се строполи със стрела в гърдите. С ужасяващ стон на земята се свлече и Мечока. Една стрела се беше забила в слънчевия му сплит. Това беше — въпреки че никой нямаше как да знае — стрела, открадната от армейски керван, стандартно въоръжение на императорската армия, леко модифицирано. Широкият накрайник беше изпилен на няколко места така, че да се получи ефект на разцепване.

Накрайникът отлично изпълни предназначението си — разцепи се във вътрешността на Мечока.

— Долу тиранина Емхир! Свободни Склонове!

Славея захриптя и се хвана за рамото, от което стърчеше стрела от арбалет.

В червената кал закуцука едно от момченцата, улучено със стрела от някой неточно прицелил се борец за свобода. Падна един от онези, които държаха Гералт. Строполи се единият от бандитите, държащи Ангулеме. Момичето се изтръгна от ръцете на втория, мълниеносно измъкна ножа от джоба на ботуша си и замахна. Целеше се в гърлото на Славея, но от вълнение не уцели и разпори бузата му почти до зъбите. Славея заврещя още по-силно, а очите му изпъкнаха още повече. Падна на колене, притисна длан към лицето си и между пръстите му потече кръв. Ангулеме нададе див вой, скочи, за да довърши делото си, но не успя, защото между нея и Славея се взриви поредната бомба, изпускаща огън и кълба вонящ дим.

Наоколо бучеше огнен ад. Конете цвилеха и се дърпаха. Бандитите и нилфгардците крещяха. Миньорите изпаднаха в паника — едни бягаха, други се опитваха да гасят горящите постройки.

Гералт успя да вземе изпуснатия от Мечока сихил. Бързо съсече през челото висока жена с ризница, която замахваше към Ангулеме с моргенщерн[91]. Разсече бедрото на един черен нилфгардец, който му налетя с шпонтон[92]. Прободе гърлото на следващия, който се изпречи на пътя му.

В този миг един обезумял, опърлен, препускащ стремително кон повали и стъпка друго дете.

— Хвани коня! Хвани коня! — До него се беше озовал Кахир, който си проправяше път, размахвайки меча си.

Гералт не го чуваше, не го виждаше. Съсече следващия нилфгардец. Потърси с поглед Ширу.

Паднала на колене, Ангулеме простреля с арбалет от три крачки гениталиите на приближаващия се бандит от охранителната група на мината. След това скочи на крака и хвана за юздата препускащия покрай нея кон.

— Хвани някой кон, Гералт! — извика Кахир. — И да се махаме оттук!

Със силен удар отгоре надолу вещерът разпори от гърдите до бедрата поредния нилфгардец. Рязко тръсна глава, за да отърси кръвта от веждите и миглите си.

— Ширу! Къде си, мерзавецо?!

Удар. Вик. Топли капки по лицето.

— Милост! — извика пълзящият в калта младеж в черна униформа.

Вещерът се поколеба.

— Опомни се! — кресна Кахир, хвана го за рамото и силно го разтърси. — Опомни се! Ела на себе си! Ти си обезумял!

Ангулеме се връщаше в галоп, хванала за повода друг кон. Зад нея препускаха двама конници. Единият падна, улучен със стрела от боец на Свободните Склонове. Кахир повали с меча си другия от седлото.

Гералт скочи на коня. И в светлината на пожара забеляза Ширу, който събираше около себе си паникьосаните нилфгардци. До полуелфа врещеше и кряскаше ругатни Славея, който с разкървавената си физиономия приличаше на истински трол-човекоядец.

Гералт изрева, обърна коня си, завъртя меча. Оказалият се до него Кахир се олюля в седлото, кръвта от челото му веднага заля очите и лицето му.

— Гералт! Помогни ми!

Ширу вече беше събрал около себе си групичка бойци и закрещя заповеди за стрелба с арбалетите. Гералт удари коня по задницата с плоското на меча, готов за самоубийствена атака. Ширу трябваше да умре. Нищо друго нямаше значение. Ангулеме нямаше значение. Кахир нямаше значение.

— Гералт! — извика Ангулеме. — Помогни на Кахир!

Той се опомни. И се засрами.

Подкрепи Кахир, подпря го с рамо. Кахир избърса очите си с ръкав, но кръвта отново ги заля.

— Нищо особено, просто драскотина… — Гласът му трепереше. — Да тръгваме, вещерю… В галоп след Ангулеме… В галоп!

От подножието на планината се разнесе вик, оттам се носеше тълпа, въоръжена с кирки, лопати и брадви. На помощ на другарите си от рудника „Риалто“ идваха миньорите от съседните мини — от „Дупката на късмета“ или „Общото дело“. Или някоя от другите. Кой би могъл да знае?

Гералт срита коня с пети. Те препуснаха в безумен галоп.

* * *

Препускаха, без да се оглеждат, притиснати към конските шии. Най-добрият кон се беше паднал на Ангулеме — малък и късокрак, но много бърз. Конят на Гералт, дорест, с нилфгардска сбруя, вече започваше да хрипти, беше му трудно да си държи главата нагоре. Конят на Кахир, също армейски, беше по-силен и издръжлив, но каква полза от това, щом конникът едва се държеше на седлото, машинално стискаше бедра и не успяваше да спре шуртящата върху гривата и врата на коня кръв.

Но те продължаваха да препускат. Откъсналата се напред Ангулеме ги изчака на завоя, където пътят започваше да се спуска надолу, виейки се между скалите.

— Потеря… — въздъхна тя, размазвайки калта по лицето си. — Ще ни преследват, няма да ни простят… Миньорите видяха накъде побягнахме. Не трябва да оставаме на пътя… Трябва да отбием в гората, където няма пътища… Да ги заблудим.

— Не — възрази вещерът, вслушвайки се тревожно в разнасящите се от гърдите на коня му звуци. — Трябва да продължим по пътя… Най-краткият и най-пряк път до Сансретур…

— Защо?

— Няма време за обяснения… Напред! Изцедете конете докрай.

Препуснаха в галоп.

Дорестият кон на вещера хриптеше. Той не беше подходящ за продължителна езда. Едва се движеше с вдървените си като колове крака, силно залиташе. Най-накрая се строполи на една страна и пририта със задните си крака. В помътнелите му очи застина упрек.

Конят на Кахир не беше в по-добро състояние, а самият Кахир, изглежда, беше още по-зле. Той просто се свлече от седлото. Успя да се задържи на четири крака, опитвайки се да повърне, макар че нямаше какво.

Когато Гералт и Ангулеме се опитаха да докоснат окървавената му глава, той закрещя.

— Дявол да го вземе — каза момичето. — Ама че прическа са му направили.

Голяма част от кожата над челото и слепоочията на младия нилфгардец се беше отделила от черепа. Ако съсирената кръв не беше образувала лепкава каша, откъснатото парче сигурно щеше да се свлече. Видът му беше ужасяващ.

— Как се случи това?

— Хвърлиха брадва право в челото ми. И не беше някой от черните или от бандата на Славея, а миньор.

— Има ли значение кой я е хвърлил? — Вещерът плътно превърза главата на Кахир с откъснатия ръкав на ризата си. — За щастие не е бил кой знае какъв хвърляч. Само те е скалпирал, а можеше да ти строши черепа. Но и черепът ти е пострадал здравата. И мозъкът го е усетил. — Гералт се обърна към Ангулеме. — Той няма да се задържи на седлото, дори и конят му да го издържи.

— Какво да правим тогава? Твоят кон издъхна, неговият е на път, а моят е плувнал в пот… И подир нас иде потеря. Не трябва да оставаме тук…

— Ще трябва да останем тук. Аз и Кахир. И конят на Кахир. Ти продължи напред. Бързо. Конят ти е здрав, ще издържи галопа. А ако се наложи да го оставиш… Ангулеме, някъде в долината на Сансретур ни чакат Регис, Милва и Лютичето. Те не знаят нищо и може да попаднат в лапите на Ширу. Трябва да ги намериш и да ги предупредиш, а след това препуснете с всички сили към Тусент. Там няма да ви търсят. Надявам се.

— А вие двамата с Кахир? — прехапа устни Ангулеме. — Какво ще стане с вас? Славея не е глупак, когато види полумъртвия кон, ще прерови всички дупки в околността! А ти няма да стигнеш далеч, носейки Кахир.

— Ширу, защото всъщност той ни преследва, ще тръгне след теб.

— Така ли мислиш?

— Сигурен съм. Тръгвай.

— А какво ще каже лелката, когато ме види без вас?

— Ще им обясниш. Не на Милва, а на Регис. Той знае какво да прави. А ние… Когато кожата на Кахир позарасне, ще тръгнем към Тусент. Там все някак ще успеем да се намерим. Не се инати, момиче. На коня и напред! Не позволявай на потерята да те настигне. Не им позволявай да те видят.

— Не ме учи, чичко. Дръжте се! Довиждане!

— Довиждане, Ангулеме.

* * *

Той не се отдалечи много от пътя. Не можеше да се лиши от удоволствието да хвърли поглед на преследвачите си. По принцип не очакваше някакви действия от тяхна страна, знаеше, че без да губят време, ще поемат след Ангулеме.

И не сбърка.

Наистина, конниците, които се появиха на прохода след по-малко от четвърт час, се спряха до лежащия кон, но почти веднага продължиха преследването по пътя. Несъмнено бяха решили, че двама от бегълците сега препускат на един кон, и ако не губят много време, ще успеят да ги настигнат бързо. Гералт забеляза, че някои от конете на преследвачите също не са в много добро състояние.

Само неколцина от конниците носеха черните наметала на нилфгардската лека кавалерия. Преобладаваха пъстроцветните разбойници на Славея. Гералт не можа да разбере дали в потерята участва и самият Славей или главатарят е останал да лекува съсечената си физиономия.

Когато тропотът на копита утихна, Гералт излезе от укритието си в папратите. Изправи на крака и задържа стенещия и охкащ Кахир.

— Конят е твърде слаб, за да те носи. Ще можеш ли да вървиш сам?

Нилфгардецът издаде звук, който би могъл да мине и за потвърждение, и за отрицание, както и за нещо друго. Но успяваше да мести краката си, а това сега беше най-важното.

Спуснаха се към руслото на реката. Кахир преодоля последните няколко крачки от хлъзгавия склон, като направо се влачеше. Допълзя до водата и започна да пие, обилно намокряйки превръзката на главата. Вещерът не го караше да бърза — самият той дишаше тежко и събираше сили.

Тръгна нагоре по течението, придържайки Кахир и водейки коня за юздата; газеше до колене във вода, спъваше се в облите камъни и повалените дънери. След известно време Кахир вече не можеше да мести непослушните си крака, въобще не можеше да ги помръдне, и вещерът просто го влачеше. Нямаше как да продължат, още повече, че руслото на реката беше преградено от прагове и водопади. Гералт изпъшка и метна ранения на гръб. Воденият за юздата кон също не го улесняваше. Когато най-накрая се измъкнаха от дерето, вещерът просто се строполи на мократа земя и остана да лежи, дишайки тежко, абсолютно изтощен, до стенещия Кахир. Лежа дълго. Коляното отново започна ужасно да го боли.

Най-накрая Кахир започна да показва признаци на живот, а скоро — о, чудо! — стана, като ругаеше и се държеше за главата. Тръгнаха. В началото Кахир се движеше добре. После забави ход. Накрая падна.

Гералт отново го метна на гръб и го понесе, подхлъзвайки се по камъните. Чувстваше разкъсваща болка в коляното си, пред очите му кръжаха черни и огнени пчели.

— Кой би си помислил само преди месец — изпъшка зад гърба му Кахир, — че ще ме мъкнеш на гръб…

— Млъквай, нилфгардецо… Когато дърдориш, ставаш още по-тежък…

Когато най-накрая се добраха до скалите, вече съвсем се беше стъмнило. Вещерът попадна на пещерата, без изобщо да я търси — просто, останал без сили, се строполи в първата срещната дупка.

* * *

По земята се търкаляха човешки черепи, тазови и бедрени кости, ребра. Но най-важното беше, че се намираха и сухи клони.

Кахир вдигна температура, започна да го тресе. Понесе мъжествено пришиването на парчето кожа на главата му с помощта на крива игла и насмолен обущарски конец, без да изгуби съзнание. Кризата настъпи по-късно. През нощта Гералт запали огън в пещерата, пренебрегвайки съображенията за безопасност. Всъщност отвън валеше дъжд и подухваше вятър, така че едва ли някой щеше да се мотае наоколо и да дебне за проблясъци от огън. А Кахир трябваше да се сгрее.

Цяла нощ го тресе. Трепереше, стенеше, бълнуваше. Гералт не заспиваше, поддържаше огъня. А коляното адски го болеше.

* * *

Кахир беше млад и силен — на сутринта дойде в съзнание. Беше пребледнял и облян в път, от него лъхаше топлина. Зъбите му силно тракаха. Но въпреки това се разбираше, че той говори. А говореше напълно смислено. Оплакваше се от болка в главата — съвсем нормално явление за човек, на когото са му смъкнали с брадва кожата от черепа.

Гералт прекарваше времето си в неспокойна дрямка и събиране на дъждовна вода от скалите в импровизирани чаши от брезова кора. И двамата с Кахир умираха от жажда.

* * *

— Гералт?

— Да?

Кахир подбутна клонките в огъня с помощта на намерена наблизо бедрена кост.

— В рудника, където се бихме… Изплаших се, знаеш ли?

— Знам.

— За миг ми се стори, че те е обхванало безумие. Че за теб всичко е изгубило смисъл… Освен убийствата…

— Знам.

— Уплаших се — довърши спокойно Кахир, — че в изстъпленията си ще съсечеш онзи Ширу. А от убития не може да се получи никаква информация.

Гералт се закашля. Младият нилфгардец му харесваше все повече. Беше не само мъжествен, но и интелигентен.

— Постъпи правилно, като отпрати Ангулеме — продължи Кахир, като не спираше лекичко да потраква със зъби. — Тази работа не е за момичета… Дори за такива като нея. Сами ще я довършим. Ще тръгнем след потерята. Но не за да убиваме с берсеркерски бяс. Това, което ти тогава каза за отмъщението… Гералт, дори в отмъщението трябва да има някаква методичност. Ще се доберем до полуелфа… Ще го накараме да ни каже къде се намира Цири…

— Цири е мъртва.

— Не е вярно. Аз не вярвам в нейната смърт… Нито пък ти. Признай си.

— Не искам да вярвам.

Отвън свистеше вятър, шумеше дъжд. В пещерата беше уютно.

— Гералт?

— Да?

— Цири е жива. Пак сънувах… Наистина, нещо се е случило по време на Еквинокцията, нещо фатално… Да, несъмнено аз също го почувствах и видях… Но тя е жива… Със сигурност е жива. Да побързаме… Но не за да отмъщаваме и да убиваме. А за да идем при нея.

— Да. Да, Кахир. Прав си.

— А ти? Не сънуваш ли вече?

— Сънувам — отвърна той с горчивина. — Но след като прекосихме Яруга, много рядко. И като се събудя, не помня сънищата. Нещо в мен се скъса, Кахир. Нещо изгоря. Нещо в мен свърши…

— Няма страшно, Гералт. Аз ще сънувам и за двама ни.

* * *

На разсъмване продължиха нататък. Дъждът спря, дори им се стори, че слънцето се опитва да намери някаква пролука сред забуленото в сиво небе.

Придвижваха се бавно, яхнали и двамата коня с нилфгардска бойна сбруя.

Животното шляпаше по чакъла и голите камъни по брега на Сансретур, рекичката, която водеше към Тусент. Гералт знаеше пътя. Някога беше идвал тук. Много отдавна. Много неща се бяха променили оттогава. Но не и долината и рекичката Сансретур, която нататък по течението си все повече и повече се превръщаше в река. Не се бяха променили планините Амел и издигащият се над тях обелиск на Горгона, Дяволската планина.

Някои неща изобщо не се променят.

* * *

— Войникът не обсъжда заповедите — каза Кахир, опипвайки превръзката на главата си. — Не анализира, не ги обмисля, не чака някой да му обясни смисъла им. Това е първото нещо, на което се научава войникът в Нилфгард.

Така че не е трудно да се разбере, че нито за миг не се поколебах дали да изпълня дадената ми заповед. Дори не ми мина през ума въпросът защо точно аз трябва да хвана цинтрийската кралица или принцеса. Заповедта си е заповед. Е, бях и озлобен, защото исках да се прославя, встъпвайки в бой с рицарството, с редовната армия… Но при нас работата в разузнаването също се счита за почетна. Вярно, ако става въпрос за някаква по-трудна задача, за някой важен пленник… Но момиче?

Гералт хвърли в огъня гръбначната кост на една пъстърва. Вечерта бяха хванали във вливащия се в Сансретур ручей достатъчно риба, за да се нахранят. Пъстървата си хвърляше хайвера и беше лесно да се хване.

Той слушаше разказа на Кахир и в гърдите му любопитството се бореше с чувството на ужасна досада.

— Общо взето, това беше случайност — продължи Кахир, гледайки в огъня. — Чиста случайност. Имахме шпионин в цинтрийския кралски двор, камериер. Когато превзехме града и се готвехме да обкръжим замъка, този шпионин се измъкна и ни уведоми, че цинтрийците се опитват да изведат принцесата от града. Бяха сформирани няколко групи като моята. По случайност онзи, който водеше Цири, попадна точно на моята група.

Започна преследване по улиците, нажежени от пожарите. Беше същински ад. Нищо друго, само ревът на пламъците и стените от огън. Конете не искаха да препускат, а хората… няма какво да се лъжем, хората нямаха желание да ги пришпорват. Моите подчинени, те бяха четирима, започнаха да се молят, да крещят, че съм се побъркал, че ги водя към гибел… Едва успях да въведа ред…

Продължихме да преследваме бегълците в този огнен ад и ги настигнахме. Внезапно ни нападнаха петима цинтрийци на коне. И се започна една сеч, не успях дори да извикам на моите войници да внимават за девойката. Всъщност тя веднага се озова на земята — онзи, който я държеше пред себе си на седлото, загина пръв. Един от моите я подхвана и я метна на коня си, но не стигна далеч, някой от цинтрийците го промуши в гърба. Видях как острието премина на един цал от главата на Цири, която отново падна в калта. Беше почти вцепенена от страх, видях, как се доближава до убития и се опитва да пропълзи под него… Като котенце до убитата си майка…

Той замълча и звучно преглътна.

— Дори не знаеше, че се приближава до врага. До омразния нилфгардец. Останахме двамата — продължи Кахир след кратка пауза, — аз и тя, сред трупове и огън. Цири пълзеше в калта, а водата и кръвта започнаха силно да пушат. До нас се срути една къща, вече почти нищо не виждах през искрите и дима. Конят ми не искаше да тръгне натам. Виках я, призовавах я, прегракнах, докато се опитвах да надвикам бученето на пожара. Тя ме виждаше и чуваше, но не реагираше. Конят ми не искаше да върви и по никакъв начин не можех да го накарам. Налагаше се да бързам. Не можех да я вдигна с една ръка, другата ми беше заета с поводите, а конят се дърпаше, едва не ме повали. Когато най-накрая я вдигнах, тя започна да крещи. След това изгуби съзнание. Покрих я с наметалото си, което се беше просмукало с кал, конска тор и кървища. И тръгнахме. Право през огъня.

Самият аз не знам как успяхме да се измъкнем оттам. Но изведнъж се появи проход в стената и ние скочихме в реката. За беда точно на същото място, което бяха избрали отстъпващите нордлинги. Аз свалих офицерския си шлем, защото веднага щяха да ме разпознаят по него, нищо че крилете му бяха изгорели. Останалите ми дрехи бяха толкова плътно покрити със сажди, че нямаше да ме издадат. Само ако момичето дойдеше в съзнание и започнеше да крещи, веднага щяха да ме съсекат с мечовете си. Провървя ми.

Изминах заедно с отстъпващите около две стаяния, но се изморих и се скрих в един храсталак край реката, по чието течение се носеха трупове.

Кахир замълча, закашля се и потупа с две ръце увития около главата му парцал. И се изчерви. А може би това бяха просто отблясъци от огъня?

— Цири беше цялата в кал. Трябваше да я съблека… Тя не се съпротивляваше, не викаше. Само трепереше, без да отваря очи. Всеки път, когато я докосвах, за да я измия или избърша, тя се напрягаше и замираше… Знам, че трябваше да й говоря, да я успокоя… но изведнъж забравих всички думи от вашия език… Майчиния ми език, който знам от дете. Не бях в състояние да намеря нужните думи, исках да я успокоя с докосване, с нежност. Но тя замираше и пискаше… Като птиче…

— Това я преследваше в кошмарите й — прошепна Гералт.

— Знам. Мен също.

— Какво стана после?

— Тя заспа. Аз също. От умора. А когато се събудих, нея я нямаше. Никъде. Останалото не помня. Онези, които ме намериха, твърдят, че съм тичал в кръг и съм виел като вълк. Били са принудени да ме вържат. Когато се успокоих, с мен се захванаха хората от разузнаването, подчинените на Ватие де Ридо. Интересуваше ги Цирила. Накъде и кога е избягала. Разгневен, аз изтърсих нещо за императора — че не е по-добър от ястреб, който преследва малко птиче. Заради това прекарах повече от година в цитаделата. После императорът се смили над мен, защото му бях необходим. Нуждаеха се от човек на Танед, който да знае всеобщия език и да познава Цири. Императорът искаше да отида на Танед. И този път да не сбъркам. Да му заведа Цири.

Кахир замълча за момент.

— Емхир ми даде възможност да се реабилитирам. Можех да откажа, но това означаваше абсолютна, окончателна, доживотна немилост. И все пак можех да се откажа. Но не го направих. Защото, разбираш ли, Гералт… Не можех да я забравя.

Няма да те лъжа. Непрекъснато я виждах в сънищата си. И не само слабичката девойка край реката, която съблякох и измих. Виждах я… И продължавам да я виждам като жена — прекрасна, със здрав разум, провокираща… С такива подробности, като пурпурната роза, татуирана на слабините…

— За какво говориш?

— Не знам. Самият аз още не знам… Но беше така и продължава да бъде. Продължавам да я виждам в сънищата си точно така, както я виждах някога… Затова се съгласих да отида на Танед. Затова по-късно поисках да се присъединя към вас. Аз… Аз искам още веднъж… да я видя. Още веднъж да докосна косите й, да погледна в очите й… Искам да я гледам. Убий ме, твоя воля. Но повече няма да се преструвам. Мисля… Мисля, че я обичам. Моля те, не се смей.

— Въобще не ми е до смях.

— Точно затова тръгнах с вас. Разбираш ли?

— За себе си ли я искаш или за твоя император?

— Аз съм реалист — прошепна Кахир. — Тя няма да ме пожелае. А като съпруга на императора поне понякога ще мога да я виждам.

— Като реалист — изсумтя Гералт — би трябвало да разбираш, че първо трябва да я намериш и спасиш. Ако предположим, че сънищата ти са верни и Цири наистина е още жива.

— Знам това. А когато я намерим, какво ще правим?

— Ще видим. Ще видим, Кахир.

— Не ме лъжи, Гералт. Бъди откровен. Ти няма да ми позволиш да я отведа.

Вещерът не отвърна нищо. Кахир не повтори въпроса си.

— А дотогава можем ли да останем приятели? — попита той хладно.

— Можем, Кахир. Още веднъж ми прости за тогава. Не знам какъв бяс се беше вселил в мен. Честно казано, никога не съм те подозирал наистина в измяна или двуличие.

— Аз не съм предател. Никога няма да те предам, вещерю.

* * *

Вървяха в дълбоката клисура, издълбана сред планините от бистрата и вече широка река Сансретур. Вървяха на изток, към границата на княжество Тусент. Над тях се издигаше Дяволската планина, Горгона. За да види билото й, човек трябваше да вдигне глава.

Но те не вдигаха глави.

* * *

Първо надушиха дима, след минутка видяха огъня, а над него шиш, на който се печаха изкормени пъстърви. Видяха и седящия край огъня сам човек.

До неотдавна Гералт би подиграл грубо и би нарекъл пълен идиот всеки, който се осмели да твърди, че той, вещерът, ще се зарадва толкова много при вида на един вампир.

— Охо — спокойно каза Емиел Регис Рохелек Терзиеф-Годфрой, въртейки шиша. — Я виж ти какво е донесла котката.

Седма глава

Чукач, също наричан кнакер, коблинау, полтърдук, каркориос, рубезал, ковчежник или пустек, е разновидност на коболода, но значително по-едър и по-силен. Също така Ч. обикновено има огромна брада, каквато най-често липсва при коболодите. Ч. живее в мини, шахти, развалини, пропасти, тъмни ями, във всякакви скални кухини и пещери. Там, където живее, със сигурност има някакви богатства, скрити в земята: самородно злато, руди, вкаменелости, сол или каменно масло. Поради тази причина Ч. често се среща в рудници, особено изоставени, но обича да се появява и в действащи. Злонамерен пакостник, проклятие и истинска напаст божия за миньорите, които вилнеещият Ч. води за носа, подмамва ги и ги плаши с почукване по скалите. Освен това Ч. затрупва проходи, краде и поврежда минното и всякакво друго имущество, а и често може да причака някого зад ъгъла и да го фрасне с тояга по челото.

Но може да бъде и подкупен, за да не безобразничи прекалено, като се сложат някъде в тъмните галерии или в шахтите хляб и масло, овче сирене, парче пушено свинско месо, или, най-добре — дамаджана с домашна водка, защото Ч. ужасно я обича.

Physiologus

— Те са в безопасност — увери го вампирът, подкарвайки мулето Дракул. — И тримата. Милва, Лютичето и, разбира се, Ангулеме, която се добра навреме при нас, в долината на Сансретур и ни разказа всичко, без да пести разни цветисти думи. Никога не съм можел да разбера защо при вас, хората, повечето ругатни и обидни изрази са свързани с областта на еротиката? Нали сексът е нещо красиво и се асоциира с красотата, радостта, удоволствието? Как може наименованието на полов орган да се използва като вулгарен синоним…

— Не се отклонявай от темата, Регис — прекъсна го Гералт.

— Разбира се, извинявай. След като Ангулеме ни предупреди за приближаващите се бандити, ние незабавно пресякохме границата на Тусент. Наистина, Милва не беше във възторг, опита се да се върне, за да ви се притече на помощ. Но аз успях да я разубедя. А Лютичето, вместо да се радва на убежището, което предоставят границите на княжеството, явно беше готов да избяга във всеки момент. Не знаеш ли случайно от какво толкова го е страх в Тусент?

— Не знам, но се досещам — отговори кисело Гералт. — Защото това далеч не е първият град, където нашият бард е забъркал разни истории. Сега малко е поулегнал, защото се движи в отбрано общество, но на млади години за него не е имало нищо свято. Бих казал, че при появата му в безопасност са били само онези жени, които са се покатервали на самия връх на най-високите дървета. А съпрузите на жените, с които си е имал вземане-даване Лютичето, кой знае защо, са враждебно настроени към него. В Тусент със сигурност има нечий съпруг, у когото може да се пробудят някои спомени при вида на Лютичето… Но това са маловажни неща, да се върнем към конкретните проблеми. Какво стана с преследвачите? Надявам се, че…

— Не мисля, че са преминали подир нас в Тусент — усмихна се Регис. — Границата гъмжи от странстващи рицари, които страшно скучаят и само чакат удобен случай да се сбият с някого. Освен това ние, заедно с група пилигрими, които срещнахме на границата, веднага попаднахме в свещената гора Мирквид. А това място буди страх. Дори пилигримите и болните, които идват от най-далечни краища в Мирквид за изцеляване, се спират в селището близо до края на гората, без да смеят да навлизат навътре. Защото се носят слухове, че който се осмели да наближи свещените дъбове, ще завърши живота си на бавен огън във Върбова жена.

Гералт си пое дъх.

— Нима…

— Разбира се. — Вампирът отново не му позволи да довърши изречението си. — В гората Мирквид живеят друиди. Тези, които по-рано са живеели в Ангрен, в Каед Дху, после са се преместили към езерото Мондуирн и най-накрая — в Мирквид, в Тусент. На нас ни беше предопределено да попаднем при тях. Не помня дали ти казах, че това ни е предопределено?

Гералт въздъхна дълбоко. Седналият зад гърба му Кахир — също.

— Сред тези друиди беше ли твоят познат?

Вампирът отново се усмихна.

— Не познат, а позната — поясни той. — Да, тя е там. И даже се е издигнала. Ръководи целия Кръг.

— Йерофантка?

— Фламиника. Това е наименованието на висшата друидска титла, ако я носи жена. Йерофантите са само мъже.

— Вярно, бях забравил. Както разбирам, Милва и останалите…

— Сега се намират под опеката на фламиниката и Кръга. — Вампирът по навик отговори на въпроса, без да дочака да бъде зададен докрай, после незабавно пристъпи към отговорите на въпросите, които още не бяха зададени. — А аз побързах да ви посрещна. Тъй като се случи нещо загадъчно. Фламиниката, пред която започнах да излагам вашия проблем, не ми позволи да довърша. Каза, че знае всичко. Че от известно време вече очаква пристигането ни…

— Моля?

— Аз също не можах да скрия учудването си. — Вампирът спря мулето, надигна се на стремената, огледа се.

— Търсиш ли някого или нещо? — попита Кахир.

— Вече не търся, намерих го. Да се спуснем.

— Иска ми се колкото се може по-скоро…

— Да слезем. Ще ви обясня всичко.

Трябваше да си говорят гръмко, за да се чуят в шума на спускащия се по отвесната скала от голяма височина водопад. Долу, там, където водопадът беше издълбал солидно езерце, в скалата зееше отвор на пещера.

— Да, точно там — потвърди Регис догадката на вещера. — Тръгнах да ви посрещна, защото ме посъветваха да те доведа тук. Ще ти се наложи да влезеш в пещерата. Работата е там, че друидите знаеха за теб, за Цири, за нашата мисия. И са узнали това от една личност, която живее там. Тази личност, ако се вярва на друидката, жадува да поговори с теб.

— Ако се вярва на друидката… — повтори неодобрително Гералт. — Бил съм вече по тези места. Знам кой живее в дълбоките пещери под Планината на дявола. Там има най-различни обитатели. Но с огромното мнозинство от тях не може да се разговаря, освен с помощта на меча. Какво още каза тази твоя друидка? В какво друго трябва да повярвам?

— Тя съвсем ясно ми даде да разбера — вампирът впери в Гералт черните си очи, — че не обича лица, които унищожават и убиват живата природа, особено пък вещерите. Аз поясних, че понастоящем ти си вещер само формално. Че в момента абсолютно не вредиш на живата природа, стига тя да не се опитва да навреди на теб. Фламиниката — трябва да знаеш, че тя е изключително проницателна жена — веднага отбеляза, че си се отказал от вещерството не заради промяна в мирогледа, а защото си бил принуден от обстоятелствата. „Знам със сигурност — каза тя, — че близка на вещера личност е изпаднала в беда. Вещерът е бил принуден да изостави вещерския занаят и да й се притече на помощ…“

Гералт се въздържа от коментар, но погледът му беше толкова красноречив, че вампирът побърза да направи разяснения:

— Тя каза, цитирам: „Отказвайки се от вещерството, вещерът доказва, че е способен на смирение и саможертва. Нека влезе в мрачната утроба на земята. Невъоръжен. Да остави навън всяко оръжие, всяко остро желязо. Всякакви остри мисли. Всякаква агресия, гняв, злоба, арогантност. Да влезе смирен. И тогава там, в утробата на земята, смиреният невещер ще намери отговорите на измъчващите го въпроси. На много въпроси. Но ако вещерът си остане вещер, няма да намери нищо.“

Гералт се изплю в посока на водопада и пещерата.

— Обичайната игра — отбеляза той. — Забавление! Номера! Ясновидство, жертвоготовност, тайнствени срещи в пещери, отговори на въпроси… Такива изтъркани номера могат да се срещнат само при странстващите старци — разказвачи на приказки. Някой тук ми се подиграва. В най-добрия случай. А ако не е подигравка…

— В никакъв случай не бих нарекъл това подигравка — каза решително Регис. — В никакъв случай, Гералт от Ривия.

— Тогава какво е? Едно от прочутите друидски чудеса?

— Няма да узнаем, докато не проверим — обади се Кахир. — Да вървим, Гералт, ще влезем там заедно…

— Не — поклати глава вампирът. — Фламиниката беше абсолютно категорична в това отношение. Вещерът е длъжен да влезе сам. Без оръжие. Дай си меча. Ще го наглеждам по време на отсъствието ти.

— Дяволите да ме… — започна Гералт, но Регис с бърз жест прекъсна изказването му.

— Дай ми меча си — протегна ръка той. — Ако имаш още някакво оръжие, остави ми и него. Спомни си думите на фламиниката. Никаква агресия. Жертвоготовност. Смирение.

— Знаеш ли с кого ще се срещна там? Кой… или какво ще ме очаква в пещерата?

— Не, не знам. Подземните тунели под Горгона се обитават от най-различни същества.

— Дяволите да ме вземат!

Вампирът се изкашля тихо.

— И това не е изключено — каза тихо той. — Но си длъжен да рискуваш. И знам, че ще рискуваш.

* * *

Гералт не се излъга — както и очакваше, входът на пещерата беше затрупан с внушителна купчина черепи, ребра, пищяли и кости. Но не се усещаше миризма на мърша. Явно Тленните останки бяха многовековни и играеха ролята на декорация, която да подплашва натрапниците.

Или поне така му се струваше.

Той пристъпи в тъмнината, под краката му захрущяха кости.

Очите му бързо привикнаха към тъмнината.

Намираше се в гигантска пещера, скална камера с размери, които окото не можеше да обхване, тъй като пропорциите се нарушаваха и се губеха в гората от сталактити, спускащи се в живописни фестони. От почвата, блестяща от влага, израстваха бели и розови сталагмити, дебели в основата си и изтъняващи нагоре. Някои се издигаха доста над главата на вещера. Други се съединяваха със сталактитите, образувайки подобни на колони сталактони. Никой не го повика. Единственият вик, който чуваше, беше звънкото ехо от плискащата и капеща вода.

Той вървеше бавно, потъвайки в сгъстяващия се мрак между колоните на сталактоните. Знаеше, че го наблюдават.

Усещаше силно липсата на меча на гърба си — както отсъствието на неотдавна избития зъб.

Забави крачка.

Нещата, което преди секунди смяташе за лежащи до основите на сталагмитите заоблени камъни, сега бяха опулили срещу него огромни, пламтящи очи. Сред плътната маса от сивкаво-кафяви, покрити с прах косми, се отваряха огромни уста и проблясваха конусовидни зъби.

Барбегази.

Той вървеше бавно, пристъпваше предпазливо — барбегазите бяха навсякъде, големи, средни и малки; те лежаха на пътя му и не мислеха да отстъпват. Засега се държаха удивително спокойно, но той не можеше да знае какво ще стане, ако настъпи някой от тях.

Сталагмитите станаха гъсти като гора. Невъзможно беше да върви напред, налагаше се да завива. Отгоре, от издадените игли на свода, капеше вода.

Барбегазите — те ставаха все повече и повече — го съпровождаха, движейки се подире му. Той чуваше монотонното им бърборене и сумтене. Долавяше острата им, кисела миризма.

Наложи се да спре. Между два сталагмита, на място, което не можеше да заобиколи, лежеше едър ехинопс, от който стърчеше плътна маса от дълги бодли. Гералт преглътна. Той знаеше много добре, че ехинопсите могат да изстрелват бодлите си на разстояние десет стъпки. Бодлите имаха едно особено свойство — след като се забиеха в тялото, те се чупеха, а острите им краища проникваха по-надълбоко и по-надълбоко, докато не достигнат някой чувствителен орган.

— Глупав вещер — чу се от мрака. — Страхлив вещер! Страх го е, ха-ха-ха!

Гласът звучеше необичайно и чуждо, но Гералт вече неведнъж беше чувал такива гласове. Така говореха същества, които не са свикнали да общуват чрез членоразделна реч и затова използват странни ударения и интонация и разтягат неестествено сричките.

— Глупав вещер! Глупав вещер!

Въздържа се от коментар. Прехапа устни и внимателно премина покрай ехинопса. Бодлите на чудовището се разклатиха като пипала на анемона. Но това продължи само миг, после ехинопсът замря и отново заприлича на голяма купчина блатна трева.

Два гигантски барбегаза му пресякоха пътя, мърморейки нещо. Отгоре, под свода, долетя плясък на ципести криле и съскащ кикот, безпогрешно сигнализиращ за присъствието на листоноси и веспертили.

— Той е дошъл тук, убиецът, унищожителят! — разлая се в мрака същият глас, който се беше обадил и по-рано. — Влязъл е тук! Осмелил се е! Но унищожителят е без меч! Как смята да ни убие? С поглед? Ха-ха-ха.

— А може би — разнесе се в мрака друг глас, с още по-неестествена артикулация — ние ще убием него? Ха така?

Мърморенето на барбегазите се сля в гръмък хор. Един с големината на зряла тиква се претърколи много близо и щракна със зъби почти до петата на Гералт. Вещерът сдържа напиращата ругатня. Продължи нататък. От сталактитите капеше вода, ехото отразяваше звънтенето й.

Нещо се вкопчи в крака му. Той се сдържа да не го отхвърли веднага.

Създанието беше малко, не по-едро от куче-пекинез. А и донякъде приличаше на пекинез. По муцуната. Останалото наподобяваше маймунка. Гералт нямаше никаква представа какво е това. Не беше виждал нищо подобно през живота си.

— Ве-щер! — изрече пискливо, но напълно разбираемо пекинезът, вкопчил се здраво в ботуша на Гералт. — Ве-щер. Кучи-син!

— Пусни се — процеди вещерът през стиснатите си зъби. — Пусни се от ботуша ми, или ще получиш ритник в задника.

Барбегазите заломотиха по-гръмко, рязко и заплашително. В мрака нещо заръмжа. Гералт не знаеше какво е то — звукът наподобяваше кравешко мучене, но можеше да се обзаложи, че това не е крава.

— Ве-щер, кучи-син.

— Пусни ми ботуша — повтори Гералт, сдържайки се с усилие. — Дойдох тук невъоръжен, с мир. Пречиш ми…

Той млъкна, задъхвайки се от вълна отвратителна воня, от която очите му сълзяха, а косите му се къдреха.

Вкопчилото се в крака му пекинезоподобно създание беше опулило очи и се изхождаше направо върху ботуша му. Отвратителната воня беше съпроводена от още по-отвратителни звуци.

Гералт изруга адекватно на ситуацията и изтърси от крака си нахалното създание. Много по-деликатно, отколкото би трябвало. Но все пак се случи онова, което беше очаквал.

— Той изрита малкия! — заръмжа нещо в тъмнината, надвиквайки ураганния рев и вой на барбегазите. — Той изрита малкия! Нарани малкия!

Най-близките барбегази се изтърколиха досами краката му. Той почувства как грапавите им и твърди като камъни лапи го обхващат и не му дават да се помръдне. Изтри изцапания си ботуш в козината на най-големия и най-агресивния. Дръпнаха го за дрехата и той седна.

Нещо голямо се спусна по близкия сталактон и скочи на земята. Още в първия миг Гералт разбра какво е това. Чукач. Нисък и набит, топчест, космат, кривокрак, широк около сажен в раменете и с още по-широка червеникава брада.

Приближаването на чукача беше съпроводено с разтърсване на почвата, сякаш се движеше не чукач, а першерон. Вроговените широки стъпала на чудовището бяха дълги по една и половина човешки стъпки.

Чукачът се наведе над него и го лъхна на водка. „Пакостниците си варят тук домашна водка“ — помисли си машинално Гералт.

— Ти удари малкия, вещерю — изрече вонящият на водка чукач. — Без основание нападна и нарани малко, нежно, невинно същество. Знаехме, че не бива да ти се доверяваме. Ти си агресивен. Ти имаш инстинкт на убиец. Колко от нашите си убил, мерзавецо?

Гералт не счете за нужно да отговаря.

— Ооо! — Чукачът засмърдя още по-силно на преварен алкохол. — От детството си мечтая за това! От детството! Най-накрая мечтата ми се сбъдна! Погледни наляво.

Вещерът погледна като последния глупак. И веднага получи дясно кроше в зъбите, толкова силно, че изскочиха искри.

— Ооо! — Насред плетеницата от вонящата брада на чукача се показаха огромни криви зъби. — От дете си мечтая за това. Погледни надясно.

— Достатъчно! — разнесе се някъде откъм вътрешността на пещерата гръмка и звучна заповед. — Стига игрички и шеги. Пуснете го.

Гералт изплю кръв от цепнатата си устна. Изми ботуша си в струя спускаща се по скалата вода. Скунксът с муцуна на пекинез го гледаше насмешливо, но от безопасно разстояние. Чукачът също го зяпаше, масажирайки юмрука си.

— Иди, вещерю — промърмори той. — Иди при него, щом те вика. Аз ще почакам. Защото после ще се върнеш по този път.

* * *

Пещерата, в която той влезе — о, чудо! — беше изпълнена със светлина. През пролука сред стърчащите сталактити проникваха пресичащи се стълбове светлина, изтръгващи от камъка и скалните образувания феерия от отблясъци и цветове. Във въздуха висеше и пламтящо магическо кълбо, чиято светлина подсилваше кварцовите отблясъци в стените. Въпреки цялата тази илюминация, противоположната стена на пещерата тънеше в полумрак, а някъде в края на колонадата от сталактони се беше стаила непрогледна тъмнина.

На стената, която природата сякаш беше подготвила специално за тази цел, се рисуваше голяма скална картина. Художникът се оказа висок светлокос елф с изцапана от боята мантия. В комбинацията между вълшебна и естествена светлина главата му изглеждаше като обхваната от сияещ ореол.

— Сядай. — Без да се откъсва от картината, елфът посочи на Гералт един камък с движение на китката си. — Направиха ли ти нещо?

— Не. Като че ли не.

— Трябва да им простиш.

— Разбира се. Трябва.

— Те са малко като деца. Страшно се зарадваха на идването ти.

— Забелязах.

Едва сега елфът го погледна.

— Седни — повтори той. — Още малко — и ще съм на твое разположение. Вече приключвам.

Това, което приключваше да рисува елфът, беше стилизирано животно, най-вероятно — бизон. Но засега беше готов само контурът му — от внушителните рога до не по-малко забележителната опашка. Гералт приседна на предложения му камък и си заръча да бъде търпелив и смирен — доколкото е възможно.

Подсвирквайки си тихичко през стиснатите зъби, елфът потопи четката си в канчето с боята и с бързи движения оцвети бизона във виолетово. След кратък размисъл нарисува отстрани тигрови ивици.

Гералт гледаше безмълвно.

Най-накрая елфът отстъпи крачка назад, разглеждайки скалната фреска, вече напълно изобразяваща ловна сцена. Виолетовият ивичест бизон беше преследван от диво подскачащи, нарисувани с леки движения на китката тънки фигурки на хора с лъкове и копия.

— И какво трябва да изобразява това? — не издържа Гералт.

Елфът му хвърли бегъл поглед и пъхна чистия край на четката в устата си.

— Това — обяви той — е праисторическа картина, нарисувана от първобитните хора, живели в тази пещера преди хиляди години и занимавали се предимно с лов на вече отдавна измрелите виолетови бизони. Някои от праисторическите хора са били художници и са усещали дълбока потребност от художествено отражение на действителността. Увековечаване на онова, което е играело в душите им.

— Очарователно.

— Определено — съгласи се елфът. — Вашите учени от години пълзят из пещерите в търсене на следи от първобитния човек. И всеки път, когато намерят такива, скачат от възторг, защото са открили доказателства, че вие не сте пришълци на тази земя и в този свят. Доказателство, че уж вашите предци са живеели тук открай време, и следователно светът принадлежи на наследниците им, тоест на вас. Е, всяка раса има право на някакви корени. Даже вашата, човешката, чиито корени трябва да се търсят по върховете на дърветата. Ха, смешен каламбур, не намираш ли? Достоен за епиграма. Обичаш ли леката поезия? Как мислиш, какво трябва да се дорисува тук?

— Нарисувай на праисторическите ловци големи, стърчащи фалоси.

— Това е идея. — Елфът потопи четката в боята. — Фалическият култ е бил характерен за примитивните цивилизации. Това може да послужи като подтик за възникване на теорията, че човешката раса е претърпяла физическа деградация. Предците ви са имали фалоси като жезли, които при потомците са се превърнали в смешни, вегетирали израстъци… Благодаря, вещерю.

— Няма за какво. Играеше ми в душата… Боята изглежда доста прясна за праисторическа.

— След три-четири дни цветовете ще избледнеят под влияние на солта, отделяна от стената, и картината ще стане толкова праисторическа, че няма накъде повече. Учените ви ще се напикаят от радост, когато я намерят. Залагам главата си, че нито един няма да разбере, че е фалшификация.

— Ще разберат.

— По какъв начин?

— Нима ще издържиш да не подпишеш шедьовъра си?

Елфът се засмя сухо.

— Правилно! Разгада ме! Ех, огънят на тщеславието — колко е трудно на художника да го загаси в себе си. Вече подписах картината. Тук.

— А това не е ли водно конче?

— Не. Идеограма, означаваща името ми. Казвам се Crevan Espane aep Caomhan Macha. За удобство използвам псевдонима Авалак’х — можеш да се обръщаш така към мен.

— Няма да пропусна.

— Ти си Гералт от Ривия. Вещер. Но в момента не преследваш зверове и чудовища, защото си зает с издирването на една девойка.

— Новините се разнасят поразително бързо. Поразително надалеч. И поразително надълбоко. Изглежда, ти си предвидил, че ще дойда тук. Излиза, че можеш да предсказваш бъдещето, както разбирам?

— Всеки може да предсказва бъдещето — рече Авалак’х, избърсвайки ръцете си с парцал. — И всеки го прави, защото това е много лесно. Няма нищо сложно в предсказването. Трудното е да предсказващ правилно.

— Изящен извод, достоен за епиграма. Ти, естествено, умееш да предсказваш точно?

— Даже много често. Аз, драги Гералт, умея много неща и знам много неща. Впрочем, за това подсказва, както бихте се изразили вие, хората, научната ми титла. В пълната й форма: Aen Saeyherne.

— Просветен.

— Точно така.

— И, надявам се, ще споделиш знанията си?

Авалак’х помълча известно време.

— Да ги споделя? — провлачи той най-накрая. — С теб? Знанието, драги мой, е привилегия, а привилегиите се споделят само с равни на теб. И защо аз, елф, Просветен, част от елита, да споделям нещо с потомък на същество, което се е появило във Вселената едва преди пет милиона години и е еволюирало от маймуната, плъха, чакала или някое друго млекопитаещо? Същество, на което са му били необходими около милион години, за да осъзнае, че с помощта на две космати лапи може да извършва някакви действия, използвайки оглозгана кост? След което съществото си е напъхало тази кост в задника и запищяло от радост?

Елфът млъкна, извърна се и се вторачи в картината си.

— На какво основание — повтори той — се осмели да си помислиш, че ще споделя с теб каквото и да било знание, човеко? Кажи ми.

Гералт изчисти от ботуша си остатъците от изпражненията.

— Може би защото това е неизбежно? — отговори той сухо.

Елфът се обърна рязко.

— Кое е неизбежно? — попита той през стиснатите си зъби.

— Може би това — на Гералт не му се искаше да повишава глас, — че ще измине още някоя и друга година, и хората ще си вземат всички знания, независимо дали някой желае да ги сподели с тях, или не? Включително и знанието за това, което ти, елф и Просветен, ловко криеш зад скалните фрески, мислейки, че хората няма да пожелаят да разбият с кирки стената, украсена с фалшиво доказателство за човешкото съществуване? Е, драги огъне на тщеславието?

Елфът изсумтя. С напълно весело изражение.

— О, да — каза той. — Да се смята, че ще оставите нещо неразбито, е тщеславие, доведено до глупост. Ще разбиете всичко. Само че какво от това? Какво от това, човеко?

— Не знам. Ти ми кажи. А ако не смяташ за нужно, тогава ще си тръгна. За предпочитане през друг изход, защото при този, от който влязох, ме чакат игривите ти приятелчета, жадуващи да ми строшат ребрата.

— Моля? — Елфът рязко изпъна ръката си, и каменната стена се разтвори със стържене и трясък, грубо разделяйки виолетовия бизон на две. — Излез оттук. Пристъпи към светлината. В пряк или преносен смисъл, това по правило е верният път.

— Малко ми е жал — промърмори Гералт. — За фреската.

— Сигурно се шегуваш — каза след кратко мълчание елфът, изумително меко и дружелюбно. — На фреската нищо няма да й стане, със същото заклинание ще затворя скалата, няма да остане дори следа от процепа. Тръгвай. Ще дойда след теб да те изпратя. Реших, че все пак имам нещо за казване. И за показване.

Наоколо беше мрак, но вещерът веднага разбра, че пещерата е огромна. Това стана ясно по температурата и по движението на въздуха. Чакълът, по който вървяха, беше влажен.

Авалак’х измагьоса светлина — по елфическа мода само с жест, без да произнася заклинание на глас. Светещото кълбо излетя към свода, образуванията от планински кристал в стените на пещерата се разгоряха с множество отблясъци, затанцуваха сенки. Вещерът неволно въздъхна.

Не за първи път виждаше елфически барелефи и статуи, но всеки път усещането беше еднакво: застиналите насред движенията си елфи и елфки, изработени не с длетото на скулптор, а възникнали чрез могъща магия, способна да превърне белия мрамор от Амел в илюзия за жива тъкан.

Най-близката статуя изобразяваше елфка, седнала с подвити крака върху базалтов постамент. Елфката беше обърнала глава така, сякаш я е разтревожило шумоленето от приближаващите се крачки. Върху нея нямаше нищо. Белият, полиран до млечен блясък мрамор караше зрителя направо да почувства излъчваната от тялото топлина.

Авалак’х се спря и се облегна на една от колоните, отбелязващи пътя край редицата от скулптури.

— За втори път ме разкриваш, Гералт — изрече тихо той. — Беше прав — изображението на лова на бизон върху скалата е камуфлаж. С цел да предпази стената от разбиване. Да защити всичко това от разграбване и разрушаване. Всяка раса, включително и елфическата, има право на свои корени. Това, което виждаш, са нашите корени. Моля те, движи се по-внимателно. Мястото всъщност е гробище.

Танцуващите по планинските кристали отблясъци изтръгваха от мрака поредните подробности — зад редицата от статуи започнаха да се забелязват колонади, стълбища, амфитеатрални галерии, аркади и перистили. Всичко изработено от бял мрамор.

— Искам това да се съхрани — заговори Авалак’х, като се спря и посочи всичко наоколо с широк жест. — Дори когато ние си отидем, когато целият континент заедно с целия този свят се покрие със слой от лед и сняг, дебел цяла миля. Tir na Bea Arainne ще се запази. Ние ще си отидем оттук, но някога ще се върнем. Ние, елфите. Така предсказва Aen Ithlinnespeath, пророчеството на Ithlinne Aegli aep Aevenien.

— И вие наистина вярвате в предсказанието? Колко дълбок е вашият фанатизъм?

— Всичко е било предсказано. — Елфът не гледаше в него, а в мраморните колони, покрити с тънки като паяжина барелефи. — Вашето пристигане на континента, войните, потоците елфическа и човешка кръв. Възходът на вашата раса, упадъкът на нашата. Битката между владетелите на Севера и Юга. „И ще се надигне кралят на Юга против кралете на Севера и ще залее земите им като море, и те ще бъдат разбити, а народите им — унищожени… И така ще започне гибелта на света.“ Помниш ли текста на Итлина, вещерю? „Който е далеч, ще умре от болест, който е близо, ще падне от меч, който остане, ще умре от глад, който оцелее, ще го погуби студът… И ще настъпи Tedd Deireadh, времето на края, времето на меча и брадвата, време на презрение, времето на белия студ и вълчата виелица…“

— Поезия.

— Искаш нещо не толкова поетично? Ще се промени ъгълът на падането на слънчевите лъчи, значително ще се премести границата на вечните ледове. Планините ще бъдат разбити и изтласкани далеч на юг от настъпващите от север ледници. Всичко ще се покрие с бял сняг с дебелина повече от миля. И ще стане много, много студено.

— Ще си носим топли дрехи — обяви равнодушно Гералт. — Кожуси. И кожени шапки.

— Взе ми го от устата — съгласи се спокойно елфът. — И в тези топли кожуси и шапки вие ще преживеете катастрофата, за да се върнете един ден тук и да копаете ями и да вилнеете в тези пещери, да унищожавате и да грабите. Пророчеството на Итлина не казва нищо за това, но аз го знам. Хората, както и хлебарките, е невъзможно да бъдат унищожени, винаги ще остане поне една двойка. Що се отнася до елфите, тук Итлина е по-категорична: ще оцелеят само онези, които тръгнат след Лястовицата. Лястовицата, символът на пролетта, избавителката, тази, която ще отвори Забранените порти, ще посочи пътя към спасението. И ще възвести възраждането на света. Лястовицата, Детето на Старата кръв.

— Цири ли е това? — не издържа Гералт. — Или детето на Цири? Как? И защо?

Авалак’х като че ли не го чу.

— Лястовицата принадлежи на Старата кръв — повтори той. — Нейната кръв. Иди и виж.

Посочената от Авалак’х статуя се открояваше дори сред останалите, реалистични, уловени по време на движението си фигури. Бялата мраморна елфка, полулегнала върху постамента, изглеждаше така, сякаш току-що се е събудила и всеки момент ще стане. Лицето й беше обърнато към празното място до нея, а вдигнатата й ръка сякаш докосваше нещо невидимо там.

Лицето на елфката изразяваше покой и щастие.

Измина много време, преди Авалак’х да наруши тишината:

— Това е Лара Дорен аеп Шиадал. Разбира се, това не е гроб, а само надгробен паметник. Учудва ли те позата на статуята? Е, повечето не подкрепили предложението да бъдат изваяни от мрамор и двамата легендарни любовници — Лара и Крегенан от Лод. Крегенан е бил човек и са решили, че би било светотатство да хабят амелски мрамор за неговата статуя. Би било кощунство да слагат статуя на човек тук, в Tir na Bea Arainne. От друга страна, не по-малко престъпно би било умишлено и преднамерено да се разрушава споменът за техните чувства. Затова са избрали златната среда. Формално… Крегенан го няма тук. И все пак присъства. В погледа и позата на Лара. Любовниците са заедно. Нищо не е могло да ги радели. Нито смъртта, нито забравата… Нито омразата.

На вещера му се стори, че безизразният глас на елфа за миг се промени. Но това едва ли беше възможно.

Авалак’х се приближи към статуята и с предпазливо, меко движение погали мраморната ръка. После се извърна, а върху триъгълното му лице отново беше застинала обичайната му, леко подигравателна усмивка.

— Знаеш ли, вещерю, кой е най-големият недостатък на дълголетието?

— Не.

— Сексът.

— Какво?

— Правилно ме чу. Сексът. Не минават и сто години, и той става скучен. В него вече няма нищо, което би могло да те увлече или възбуди, да носи в себе си предизвикателната прелест на новото. Всичко вече го е имало… По един или друг начин, но го е имало. И изведнъж се случва Сливането на сферите и тук се появявате вие, хората. Тук проникват шепа хора, дошли от друг свят, от вашия предишен свят, който сте успели да унищожите тотално със своите собствени, все още окосмени ръце, едва пет милиона години след възникването ви като вид. Вие сте една шепа, средната ви продължителност на живота е смешно ниска, поради което оцеляването ви зависи от темповете на раждаемост, затова похотта никога не ви напуска, сексът ви управлява тотално, това влечение е по-силно даже от инстинкта за самосъхранение. Нямате нищо против да умрете, ако преди това се сношите — в това се заключава накратко цялата ви философия.

Гералт не го прекъсваше и не коментираше, въпреки че имаше огромно желание.

— И какво се оказа изведнъж? — продължи Авалак’х. — Елфите, отегчени от отегчилите се елфки, вземат за съпруги винаги готовите на това човешки жени, а отегчените елфки са тласкани от извратено любопитство към винаги изпълнените с темперамент и плам човешки самци. И се случва нещо, което никой не може да обясни: елфките, които при нормални условия имат овулация веднъж на десет-дванайсет години, при свързването с хора започват да овулират при всеки силен оргазъм. Пробужда се някакъв скрит хормон, може би комбинация от хормони. Елфките разбират, че на практика могат да имат деца само от хора. Точно елфките са виновни за това, че не сме ви унищожили, когато сме били по-силни. А после вече по-силните сте били вие и веднага сте се заели да унищожите нас. Но винаги сте имали за съюзници елфките. Именно те са били застъпниците на съжителството, сътрудничеството и съвместното съществуване. И не са искали да признаят, че всъщност става въпрос за съвместна постеля.

— Какво общо има всичко това с мен? — изкашля се Гералт.

— С теб — абсолютно нищо. Но с Цири — много. Защото тя е потомка на Лара Дорен аеп Шиадал, а Лара Дорен е била привърженичка на съвместното съществуване с хората. Главно — с един човек. С Крегенан от Лод, човешки магьосник. Лара Дорен е съществувала съвместно с него често и ефективно, или по-просто казано — забременяла е.

Вещерът отново запази мълчание.

— Проблемът е бил в това, че Лара Дорен не е била обикновена елфка. Тя е носела генетичен заряд. Специално приготвен. Плод на многогодишни усилия. При свързването й с друг заряд — елфически, разбира се — й предстояло да роди още по-специално дете. Зачевайки от човек, тя погребала този шанс и обезсмислила стотици години планиране и подготовка. Или поне така си мислели тогава. Никой не предполагал, че метисът, наследник на Крегенан, може да е наследил нещо положително от чистокръвната си майка. Не, в такъв неравен брак не можело да има нищо положително.

— И затова Крегенан е бил сурово наказан — вметна Гералт.

— Но не така, както ти си мислиш. — Авалак’х бързо го погледна. — Макар че връзката между Лара и Крегенан е донесла неизброими беди за елфите, а за гората е била само от полза, именно хората, а не елфите, са убили Крегенан. Хората, а не елфите, са погубили Лара. Точно така се е случило, въпреки че много елфи са имали причини да мразят любовниците. Включително и лични причини.

Гералт за втори път се зачуди дали гласът на елфа не се е променил леко.

— Така или иначе — продължи Авалак’х, — съвместното съществуване се пукнало като сапунен мехур и двете раси скочили да си прегризват гърлата. Започнала война, която продължава и до днес. А през това време генетичният материал на Лара… продължавал да съществува, както несъмнено се досещаш. И дори се развивал. За съжаление е мутирал. Да, твоята Цири е мутант.

Елфът и този път не дочака коментар.

— Разбира се, в това имат пръст и вашите магьосници, които хитро са свързвали носителите на гена в двойки, но и при тях нещата са излезли от контрол. Малцина се досещат по какво чудо генетичният материал на Лара Дорен се е възродил толкова мощно в Цири. Кое е послужило за тласък. Мисля, че това е известно на Вилгефорц — същият, който ти потроши костите на Танед. Магьосниците, експериментирали с потомците на Лара и Рианон, известно време са следили резултатите, но после са се уморили и са оставили нещата да се развиват от само себе си. Обаче, експериментът продължавал, макар и спонтанно. Цири, дъщерята на Павета, внучката на Каланте, прапраправнучката на Рианон, е била истинска потомка на Лара Дорен. Вилгефорц е узнал това най-вероятно случайно. Знае го и Емхир вар Емрейс, императорът на Нилфгард.

— И ти.

— Аз знам дори повече от тях двамата, взети заедно. Но това няма значение. Колелото на предопределението се върти, мелницата на съдбата действа… Предопределеното трябва да се сбъдне.

— А какво точно трябва да стане?

— Това, което е предначертано свише, в преносен смисъл, разбира се. Това, което е предопределено от действието на безотказно функциониращия механизъм, в основата на който лежат Целта, Планът и Резултатът.

— Всичко това е или поезия, или метафизика. Или и едното, и другото, защото понякога е трудно да се разграничат. Дали е възможно да кажеш нещо конкретно? Дори и нещо дребно? С радост бих поспорил с теб за това-онова, но така се получи, че имам спешна работа.

Авалак’х го измери с продължителен поглед.

— И закъде си се разбързал? О, извинявай… Ти, струва ми се, не си разбрал нищо от нещата, които ти говорих. Така че ще ти кажа направо: твоят велик спасителен поход вече е лишен от смисъл. Напълно. Поради няколко причини. — Елфът погледна каменното лице на вещера. — Първо, вече е твърде късно — главното зло вече е станало, не си в състояние да предпазиш момичето от него. Второ, сега, след като вече е стъпила на съответния път, Лястовицата ще се справи прекрасно сама — тя носи прекалено голяма сила в себе си, за да се опасява от каквото и да било. Не се нуждае от помощта ти. И трето… Хммм…

— Слушам те внимателно, Авалак’х. През цялото време.

— Трето… Трето, сега ще й помогне някой друг. Предполагам, че не си толкова арогантен, че да мислиш, че предопределението свързва тази девойка единствено с теб?

— Това ли е всичко?

— Да.

— Довиждане тогава.

— Почакай.

— Казах ти — бързам.

— Да предположим за минутка — изрече спокойно елфът, — че наистина знам какво ще се случи, че виждам бъдещето. Ако ти кажа, че това, което е съдено да се случи, ще се случи независимо от твоите усилия? От твоите стъпки и решения? Ако ти кажа, че би могъл да си потърсиш някое спокойно място на света и да си седиш там, без да правиш нищо, а само да очакваш неизбежните последствия от хода на събитията, би ли се решил да направиш нещо такова?

— Не.

— А ако ти кажа, че твоята активност, показваща липса на вяра в непоколебимите механизми на Целта, Плана и Резултата, може — макар и вероятността за това да е незначителна — все пак наистина да промени нещо, но само в посока към влошаване на нещата? Ще обмислиш ли този проблем отново? Ах, вече виждам по изражението на лицето ти, че не. Тогава ще те попитам направо: защо не?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Да.

— Защото просто не вярвам в метафизичните ти баналности за цели, планове и идващи някъде отгоре божествени замисли. Не вярвам също в знаменитото ви предсказание на Итлина, нито пък в други пророчества. Представи си, смятам ги за същата глупост и мистификация, както и твоята скална картина. Виолетов бизон, Авалак’х. Нищо повече. Не знам дали не можеш или не искаш да ми помогнеш. Но не ти се сърдя…

— Казваш, че не мога или не искам да ти помогна. А по какъв начин бих могъл да го направя?

Гералт се замисли, разбирайки прекрасно, че много зависи от правилното формулиране на въпроса.

— Ще намеря ли Цири?

Отговорът последва моментално.

— Ще я намериш, но само за да я загубиш. Завинаги, безвъзвратно. А преди това да се случи, ще загубиш всичките си приятели. Един от приятелите си ще загубиш още в близките седмици, може би дори дни. Или даже часове.

— Благодаря.

— Още не съм свършил. Непосредствен и скорошен резултат от твоята намеса във въртенето на мелницата на Целта и Плана ще бъде смъртта на няколко десетки хиляди души. Което, впрочем, няма особено значение, защото скоро след това с живота си ще се простят десетки милиони души. Светът, какъвто го познаваш, просто ще изчезне, ще престане да съществува, за да се възроди след известно време в съвсем друг вид. Но точно върху това никой няма и няма да има никакво влияние, никой не е в състояние да го предотврати или да промени хода на събитията. Нито ти, нито аз, нито магьосниците, нито Просветените. Нито дори Цири. Какво ще кажеш?

— Виолетов бизон. И все пак ти благодаря, Авалак’х.

— Впрочем — сви рамене елфът, — на мен ми е интересно какво може да направи едно камъче, попаднало в мелницата… Мога ли да направя още нещо за теб?

— Като че ли не. Защото явно не можеш да ми покажеш Цири, нали?

— Кой ти каза това?

Гералт затаи дъх.

Авалак’х бързо се насочи към стената на пещерата, като даде знак на вещера да го последва.

— Стените на Tir na Bea Arainne — посочи той искрящите планински кристали — притежават особени свойства. А аз, без фалшива скромност, притежавам особени умения. Сложи ръка тук. Загледай се. Мисли интензивно. За това колко много си й нужен сега. И прояви мислено желание да й помогнеш. Мисли си за това, че искаш да й се притечеш на помощ, да бъдеш до нея, нещо от този род. Изображението трябва да се появи само. И да бъде ясно. Гледай, но се въздържай от бурни реакции. И не говори нищо. Това ще бъде изображение, а не връзка.

Гералт го послуша.

Първите картини, въпреки уверенията на елфа, не бяха ясни. Бяха размити, но в същото време толкова неочаквани, че той неволно отскочи назад. Отсечена ръка върху някаква маса… Пръски кръв върху стъклена повърхност… Човешки скелети, яхнали конски скелети… Йенефер, окована във верига…

Кула. Черна кула. А зад нея, в далечината… Полярно сияние?

И изведнъж, съвсем неочаквано, изображението стана ясно. Даже прекалено ясно.

— Лютиче! Милва! — извика Гералт. — Ангулеме!

— Какво? — поинтересува се Авалак’х. — А, да. Струва ми се, че развали всичко.

Гералт отскочи от стената. Едва не падна, спъвайки се от един базалтов постамент.

— Няма значение, по дяволите! — извика той. — Слушай, Авалак’х, трябва да се добера колкото се може по-бързо до гората на друидите…

— Каед Мирквид?

— Май да! Приятелите ми са заплашени от смъртна опасност! Борят се за живота си! Под заплаха са и други хора… Кой е най-бързият… Ох, по дяволите! Връщам се за меча и коня си…

— Нито един кон — прекъсна го спокойно елфът — няма да успее да те отнесе до гората Мирквид преди залез-слънце…

— Но аз…

— Още не съм довършил. Отиди за този твой прочут меч, а аз през това време ще потърся носител за теб. Прекрасен носител по планински пътеки. Ще е малко нетипичен, бих казал… Но благодарение на него ще стигнеш до Каед Мирквид за по-малко от половин час.

* * *

Чукачът вонеше на кон — но с това свършваха всички прилики. Някога в Махакам Гералт беше присъствал на състезания между джуджета по обяздване на планински муфлони, и тогава това му се стори напълно екстремен спорт. Но едва сега, седнал на гърба на носещия се като вятър чукач, той осъзнаваше какво е това екстремен спорт!

За да не падне, той конвулсивно се беше вкопчил в твърдата козина и стискаше с бедра косматия торс на чудовището. Чукачът вонеше на конска пот, урина и водка. Тичаше като побъркан, от ударите на гигантските му стъпала в земята се чуваше тътен, сякаш чукачът имаше бронзови подкови. Леко намаляваше скоростта, когато се изкачваше по склоновете, а надолу се спускаше с такава скорост, че въздухът звънтеше в ушите на Гералт. Носеше се по билата на хълмовете, по стръмни планински пътечки и по толкова тесни скални тераси, че Гералт зажумяваше, за да не гледа надолу. Прескачаше водопади, каскади, пропасти и пукнатини, които не би прескочил и муфлон, а всеки успешен скок биваше съпроводен с див, оглушителен рев. Тоест по-див и по-оглушителен от обикновено — защото на практика чукачът ревеше непрестанно.

— Не тичай толкова бързо! — Насрещният вятър вкарваше думите на вещера обратно в гърлото.

— Защо?

— Пил си!

— Уху-у-у!

Дивият бяг продължаваше. Въздухът свистеше в ушите на вещера.

Чукачът смърдеше.

Грохотът на удрящите камъните огромни стъпала спря, захрущя чакъл. После почвата вече не беше толкова камениста, мярна се нещо зелено, което можеха да бъдат и планински борове. След това зеленото се примеси с кафяво — чукачът се носеше в самоубийствени скокове през елова гора. Вонята на чудовището се смесваше с мириса на смола, създавайки неповторим букет.

— Уху-у-у!

Елите свършиха, зашумяха окапали листа. Сега наоколо беше жълто-оранжево-червено.

— По-бавно-о-о!

— Уху-у-у!

Чукачът прелетя с дълъг скок през купчина повалени дървета. Гералт за малко да си прехапе езика.

* * *

Дивата езда свърши толкова безцеремонно, колкото и беше започнала. Чукачът заби пети в земята, изрева и хвърли вещера върху покритата с листа почва. Гералт лежа известно време, неспособен дори да изругае. После се изправи, съскайки, и замасажира коляното си, в което отново се беше обадила болката.

— Не падна нито веднъж — изумено констатира чукачът. — Виж ти!

Гералт премълча.

— Пристигнахме. — Чукачът посочи с косматата си лапа. — Това е Каед Мирквид.

Долу, под тях, се стелеше котловина, плътно обгърната от мъгла, над която се подаваха върховете на най-високите дървета.

— Тази мъгла — изпревари въпроса чукачът, подушвайки въздуха — не е естествена. Освен това мирише и на дим. На твое място бих побързал. Ех, да можех да дойда с теб! Страшно ми се иска да вляза в битка! Още от детските си години си мечтая да нападна хора, с вещер върху гърба си! Но Авалак’х ми забрани да се показвам. Става въпрос за безопасността на цялата ни общност.

— Знам.

— Не се сърди, че те ударих по зъбите.

— Не ти се сърдя.

— Ти си достоен мъж.

— Благодаря. Благодаря и че ме докара.

Чукачът подаде зъби от червеникавата си брада и лъхна на водка.

— Удоволствието беше изцяло мое.

* * *

Мъглата, обгърнала гората Мирквид, беше гъста и имаше неправилна форма, наподобяваща къс бита сметана, сложена върху парче торта от безумна готвачка. Тази мъгла напомняше на Гералт за Брокилон — гората на дриадите често биваше обхваната от такива гъсти защитни и камуфлажни магически изпарения. Подобно на Брокилон, и тук я имаше благородната и страховита атмосфера на гората — тук, в покрайнините й, състоящи се предимно от елши и букове.

И, съвсем както в Брокилон, в самия край на гората, на застлания с листа път, Гералт за малко да се спъне в някакви трупове.

* * *

Зверски закланите хора не бяха друиди, нито пък нилфгардци, със сигурност не влизаха и в бандата на Славея и Ширу. Още преди Гералт да успее да види контурите на фургоните в мъглата, той си спомни, че Регис беше споменал за някакви пилигрими. Явно поклонението не беше приключило по най-удачния начин за някои от тях.

Неприятната смрад на изгоряло и сажди във влажния въздух ставаше все по-осезаема. Тя му сочеше пътя. Скоро към нея се присъединиха и гласове. Викове. И фалшива, мяукаща музика на гусла.

Гералт ускори крачка.

Върху разкаляния от дъжда път имаше фургон. До колелата му бяха проснати поредните трупове.

Един от бандитите вилнееше във фургона, изхвърляйки на пътя предмети и вещи. Друг държеше разпрегнатите коне, трети сваляше от един убит пилигрим шубата му от лисича кожа. Четвъртият терзаеше с лъка някаква гусла, явно намерена сред вещите на пилигримите. Не успяваше да изтръгне нито един чист звук.

Какофонията помогна — заглуши крачките на Гералт.

Музиката спря рязко, струните на гуслата изстенаха сърцераздирателно, разбойникът рухна върху листата и ги обагри с кръв. Хваналият конете бандит не успя дори да извика — сихилът преряза гърлото му. Третият не успя да скочи от фургона — строполи се, крещейки, с разсечена бедрена артерия. Последният успя да извади меча си от ножницата. Но не можа да го вдигне.

Гералт забърса с палец кръвта от бузата си.

— Да, момчета — подхвърли той в посока към гората и миризмата на дим. — Това е било глупава идея. Не е трябвало да слушате Славея и Ширу. Трябвало е да си останете вкъщи.

* * *

Скоро се натъкна на нови фургони и нови убити. Сред множеството съсечени и заклани пилигрими лежаха друиди с окървавени бели роби. Димът от вече недалечния пожар се стелеше ниско над земята.

Този път разбойниците бяха по-бдителни. Той успя да завари неподготвен само един, зает със свалянето на евтините пръстени и гривни от окървавените ръце на една убита жена. Без да се замисля, Гералт съсече бандита. Останалите — разбойници и нилфгардци — веднага се развикаха и се нахвърлиха върху него.

Той отскочи към гората, към най-близкото дърво, така че дънерът да защитава гърба му. Но разбойниците още не бяха дотичали при него, когато затропаха копита и от гъсталака и мъглата изскочи огромен кон, покрит с чул, върху който имаше поле от редуващи се червени и златисти квадратчета. Ездачът върху коня беше в пълно въоръжение, със снежнобяло наметало и шлем с клюнообразно решетъчно забрало. Преди бандитите да осъзнаят какво става, рицарят вече сечеше с меча си наляво и надясно. Лиснаха фонтани от кръв. Зрелището беше впечатляващо.

Обаче, Гералт нямаше време да се заглежда, към него вече се бяха приближили двама — разбойник с вишнева салтамарка и черен нилфгардец. Разбойникът се разкри при атаката си и вещерът го съсече през лицето. Нилфгардецът, виждайки как излитат зъбите на партньора му, си плю на петите и изчезна в мъглата.

Гералт за малко да бъде стъпкан от коня с чула на квадратчета, който профуча покрай него без ездача си.

Вещерът незабавно се насочи към мястото, откъдето се чуваха викове, ругатни и дрънчене на оръжия.

Трима бандити бяха свалили рицаря с бялото наметало от седлото и сега се опитваха да го довършат. Единият, разтворил крака на ширината на раменете си, размахваше брадва, вторият нападаше с меч, а третият, дребен и червенокос, скачаше като заек наоколо, търсейки незащитено място, през което да промуши рохатината[93] си. Поваленият на земята рицар мърмореше нещо нечленоразделно във вътрешността на шлема си и отбиваше ударите с щита си, който държеше и с двете си ръце. След всеки удар на брадвата щитът се спускаше все по-надолу. Беше ясно — още един-два такива удари, и вътрешностите на рицаря ще бликнат от всички отвори на бронята му.

Гералт се добра с три скока до мелето, съсече през врата подскачащия червенокоско с рохатината и с широк замах уцели в корема онзи с брадвата. Рицарят, въпреки явно пречещата му броня, заби ръба на щита си в коляното на третия разбойник, после го измлати три пъти в лицето така, че по щита плисна кръв. Надигна се някак на колене и заопипва земята, търсейки меча си, жужейки като огромен метален търтей. В този момент забеляза Гералт и застина.

— В чии ръце съм? — избуча той от вътрешността на шлема си.

— В ничии. Всички, които лежат тук, са и мои врагове.

— Аха… — Рицарят се опита да вдигне забралото, но металът беше смачкан и механизмът блокира. — Стократно благодаря за помощта.

— Аз ви благодаря. Вие ми се притекохте на помощ.

— Сериозно? Кога?

„Той нищо не е видял — помисли си Гералт. — Дори не ме е забелязал през процепите в желязното си гърне.“

— Как се казвате?

— Гералт. От Ривия.

— Гербът ви?

— Сега не е време за хералдика, господин рицар.

— Честна дума, абсолютно сте прав, храбри кавалере Гералт. — Рицарят най-накрая намери меча си и се изправи. Нащърбеният му щит беше украсен с поле от червени и златисти квадратчета, също както чула на коня. В краищата на щита бяха изписани буквите „А“ и „Х“. — Това не е родовият ми герб — избоботи той. — Това са инициалите на моята сюзеренка, принцеса Ана Хенриета. Викат ми Шахматния рицар. Странстващ рицар съм. Не мога да разкривам името и герба си. Дал съм рицарски обет. Още веднъж ти благодаря за помощта, кавалере.

— И аз ти благодаря още веднъж.

Един от повалените бандити застена и се надигна. Шахматният рицар подскочи и с мощен удар с меча го прикова към земята. Разбойникът заразмахва ръце и крака като прободен с карфица паяк.

— Да побързаме — каза рицарят. — Бандата все още вилнее тук.

— Вярно е — съгласи се Гералт. — Бандата вилнее в гората, убива пилигрими и друиди. Приятелите ми са в опасност…

— Извинете ме за момент.

Друг от разбойниците все още показваше признаци на живот. И също беше прикован с удар към земята, а вирнатите му крака така изритаха във въздуха, че ботушите изхвърчаха от тях.

— Честна дума. — Шахматният рицар избърса меча си с парче мъх. — Тези мерзавци се разделят трудно с живота! Не се учудвайте, че доубивам ранените, кавалере. Честна дума, отдавна не съм постъпвал така. Но тези негодници идват на себе си толкова бързо, че един порядъчен човек може само да им завиди. Откакто ми се наложи да си имам работа с един подобен мизерник три пъти подред, приех за правило да ги убивам грижливо. За по-сигурно.

— Разбирам.

— Може да съм странстващ, но не съм мръднал! А, ето го и конят ми. Ела тук, Буцефал.

* * *

Гората ставаше по-просторна и по-светла. Основно място в нея започнаха да заемат огромни дъбове с разклонени, но редки корони. Гералт и рицарят още отдалеч надушиха дима и вонята на пожара. А след минута и го видяха.

Горяха покритите с тръстика колиби, от които се състоеше малкото селище. Горяха и платнищата на фургоните. Между фургоните лежаха трупове — отдалеч се забелязваха множество бели друидски роби.

Бандитите и нилфгардците, придавайки си смелост с крясъци и криейки се зад фургоните, които бутаха пред себе си, атакуваха голяма къща на колове, долепена до дънера на гигантски дъб. Къщата беше направена от дебели дънери и беше покрита с полегати дървени плочи — хвърлените върху тях факли се плъзгаха надолу, без да причиняват вреди. Обсадената къща се отбраняваше успешно — пред очите на Гералт един от бандитите непредпазливо се подаде иззад каруцата и рухна, поразен като гръм от стрела в черепа.

— Приятелите ти сигурно са в тази къща! — прояви съобразителност Шахматният рицар. — Честна дума, здравата са ги обсадили! Напред, да побързаме да помогнем!

Гералт чу врещящи викове и заповеди и разпозна разбойника Славея, който беше с бинтовано теме. За миг мярна и полуелфа Ширу, който се криеше зад гърбовете на нилфгардците с черни наметала.

Изведнъж загърмяха рогове, и то така, че от дъбовете се посипаха листа.

— Честна дума! — изрева Шахматният рицар, пришпорвайки коня си. — Това са моите приятели! Изпревариха ни! Напред, за да остане и за нас малко слава! На оръжие!

Пришпорвайки Буцефал, Шахматният рицар налетя пръв върху обърналите се в бяг бандити, моментално съсече двама и разгони останалите както ястреб — врабци. Двама свърнаха към приближаващия се вещер и Гералт за миг се разправи с тях.

Друг бандит стреля към него с „габриел“. Миниатюрният арбалет беше изобретен от някой си Габриел, оръжейник от Верден. Той рекламираше оръжието си по следния начин: „Защити се сам! Навсякъде процъфтяват бандитизмът и насилието. Не излизай от дома си без джобния арбалет марка «Габриел». Габриел е твой защитник. Габриел ще защити теб и близките ти.“

Разпродадоха се миниарбалети в рекордни количества. Скоро и всички бандити се въоръжиха с изключително удобните при нападения габриели.

Гералт беше вещер, умееше да отскача от стрелите. Но беше забравил за болното си коляно — финтът му закъсня мъничко и листовидният накрайник му разкъса ухото. Болката го заслепи, но само за миг. Бандитът не успя да зареди арбалета и „да се защити сам“. Разяреният Гералт го съсече през ръцете, а после го изкорми с широк удар на сихила.

Той дори не беше успял да избърше кръвта от ухото и шията си, когато го връхлетя дребен и пъргав като невестулка тип с неестествено искрящ поглед, въоръжен с крива зериканска сабя, която въртеше с изумителна ловкост. Успя да парира два от ударите на Гералт. Стоманата на остриетата звънтеше, сипеха се искри.

Невестулката беше бърз и наблюдателен — веднага забеляза, че вещерът накуцва и започна да го заобикаля и да го напада от удобната за себе си страна. Да, беше невероятно бърз, острието на сабята свистеше, извършвайки много опасни движения. Гералт все по-трудно се изплъзваше от ударите. И все повече и повече накуцваше, принуден да се опира на болния си крак.

Неочаквано Невестулката скочи, направи ловък финт и удари от въздуха. Гералт успя да парира. Бандитът се приземи ловко и вече приклякваше, за да нанесе много опасен удар отдолу, когато изведнъж се опули, кихна мощно и се осополиви, за момент сваляйки гарда. Вещерът мълниеносно го съсече през шията.

— Е, нека сега някой да каже — въздъхна той, гледайки потрепващия труп, — че наркотиците не са вредни.

Атакуващият го с вдигната тояга бандит се строполи и заби нос в калта. От тила му стърчеше стрела.

— Идвам, вещерю! — извика Милва. — Идвам! Дръж се!

Гералт се обърна, но вече нямаше с кого да се бие. Милва беше повалила единствения бандит наблизо. Останалите бягаха към гората, преследвани от разноцветните рицари. Шахматният рицар преследваше няколко от разбойниците, яхнал Буцефал. Явно ги догони, защото от гората се дочуха свирепите му ругатни.

Един от черните нилфгардци, явно недоубит, изведнъж скочи и хукна да бяга. Милва мигновено вдигна лъка и опъна тетивата; чу се свистене и нилфгардецът заби лице в листака. Между плешките му стърчеше стрела.

Стрелкинята въздъхна тежко.

— Ще ни обесят — изрече тя.

— Защо?

— Нали е нилфгардец. А тук е Нилфгард. И аз вече втори месец стрелям предимно по нилфгардци.

— Тук е Тусент, а не Нилфгард. — Гералт опипа главата си и свали ръка. Беше цялата в кръв. — По дяволите! Погледни, Милва — какво има там?

Стрелкинята го огледа внимателно и критично.

— Просто ухото ти е разкъсано. Нищо страшно.

— Лесно ти е да го кажеш. Обичах го това ухо. Помогни ми да го омотая с нещо, че ми се стича кръв във врата. Къде са Лютичето и Ангулеме?

— В къщата, с пилигримите… О, по дяволите…

Затропаха копита, от мъглата в галоп изскочиха три бойни коня, с ездачи, развяващи наметала и знамена. Бойният им вик още не беше утихнал, а Гералт вече беше хванал Милва за ръката и я беше изблъскал под близкия фургон. Не бива шега с нападатели, въоръжени с копия, дълги четиринайсет стъпки и позволяващи да се порази ефективно противник на десет стъпки пред главата на коня.

— Излизайте! — Конете на рицарите започнаха да рият земята с копита до самия фургон. — Хвърляйте оръжията и излизайте!

— Ще ни обесят! — промърмори Милва. И като нищо можеше да е права.

— Ей, бандити! — извика звънко един от рицарите, на чийто щит беше нарисувана черна глава на бик върху сребърно поле. — Ей, мерзавци! Ще ви обесим, честна дума!

— Честна дума — подзе с юношески глас друг, въоръжен с едноцветен син щит. — Ще ги разсечем на място!

— Стига! Достатъчно!

От мъглата се появи Шахматният рицар, яхнал Буцефал. Най-накрая беше успял, да вдигне смачканото забрало на шлема, и сега от отвора стърчаха буйни светли мустаци.

— Освободете ги, по-живо! — извика той. — Това не са бандити, а честни и порядъчни хора. Жената се би храбро, за да защити пилигримите, а този кавалер е отличен рицар!

— Отличен рицар? — Бичата глава вдигна забралото на шлема си и се вгледа недоверчиво в Гералт. — Честна дума! Не може да бъде!

— Честна дума! — Шахматният рицар се удари с юмрук по нагръдника на ризницата. — Може да бъде! Давам ти думата си! Този мъжествен кавалер ми спаси живота, когато се оказах в затруднено положение, повален на земята от бандитите. Казва се Гералт от Ривия.

— Герб?

— Не мога да го издавам — промърмори вещерът. — Нито него, нито истинското си име. Дал съм рицарски обет. Аз съм странстващ Гералт.

— Ооо! — разнесе се изведнъж познат нагъл глас. — Я вижте кого е довлякла котката! Казвах ти, лелче, че вещерът със сигурност ще ни се притече на помощ!

— И тъкмо навреме! — извика приближаващият се заедно с Ангулеме и с група изплашени пилигрими Лютичето, носещ лютнята си и тубуса, с който бяха неразделни. — Нито секунда по-рано! Ти имаш изумителен усет към драматизма, Гералт. Трябва да пишеш театрални пиеси!

Внезапно той млъкна. Бичата глава върху седлото се наведе, очите му припламнаха.

— Виконт Юлиан?

— Барон Де Пейрак-Пейран?

Иззад дъбовете излязоха още двама рицари. Единият от тях, с подобен на гърне шлем, украсен много удачно с чучело на бял лебед с разперени криле, водеше на ласо двама пленници. Вторият рицар, явно практичен, беше направил примка на въжето си и оглеждаше дърветата в търсене на удобни клони.

— Нито Славея, нито Ширу — каза Ангулеме, забелязвайки погледа на вещера. — Жалко.

— Жалко — съгласи се Гералт. — Но ще се опитаме да поправим този пропуск. Господин рицар…

Но Бичата глава — или барон Де Пейрак-Пейран — не му обърна никакво внимание. Той сякаш виждаше само Лютичето.

— Честна дума — провлачи той, — наистина не ме лъжат очите! Това е самият виконт Юлиан! Ха! Госпожа принцесата ще се зарадва!

— Кой е този виконт Юлиан? — поинтересува се вещерът.

— Това съм аз — обади се шепнешком Лютичето. — Не се меси, Гералт.

— Госпожа Анариета ще се зарадва — повтори барон Де Пейрак-Пейран. — О, да! Честна дума! Вземаме ви всичките в замъка Боклер. Само без уговорки, виконте, няма да слушам никакви уговорки!

— Част от разбойниците избягаха. — Гералт си позволи доста студен тон. — Предлагам първо да ги хванем. После ще помислим какво да правим с толкова интересно започналия ден. Какво ще кажете, господин бароне?

— Честна дума — отвърна Бичата глава, — няма да стане. Престъпниците избягаха от другата страна на потока, а там не бива да стъпваме дори с крайчеца на копитото. Онази част на гората Мирквид е неприкосновено светилище според договорите, сключени между друидите и Нейно Височество принцеса Ана Хенриета…

— Но бандитите избягаха там, по дяволите! — вбесено го прекъсна Гералт, — и сега ще започнат да убиват в това неприкосновено светилище! А ние тук си говорим за разни договори…

— Дали сме рицарската си дума! — Явно на барон Де Пейрак-Пейран щеше да му подхожда повече да има на щита си не бича, а овча глава. — Не бива! Договори! Нито крачка на друидска територия!

— Който не може — не може — изсумтя Ангулеме, дърпайки за поводите два от конете на бандитите. — Стига празни приказки, вещерю. Да вървим. Аз имам още сметки за разчистване със Славея, а ти, ако не се лъжа, би искал да си поговориш с полуелфа.

— Аз съм с вас — каза Милва. — Само да си намеря някаква кобила.

— Аз също — измънка Лютичето. — И аз съм с вас…

— А, не, това — не! — възкликна бичеглавият барон. — Честна дума, виконт Юлиан ще дойде с нас в замъка Боклер. Принцесата няма да ни прости, че сме го срещнали, и не сме го довели. Вас не ви задържаме, вие сте свободни в плановете си и намеренията си. Като приятели на виконт Юлиан, Нейно Величество би ви приела в замъка и би ви посрещнала подобаващо, но щом искате да пренебрегнете гостоприемството й…

— Не искаме да го пренебрегнем — прекъсна го Гералт, правейки страшна физиономия на Ангулеме, която зад гърба на барона правеше разни неприлични жестове с ръка, свита в лакътя. — Далеч сме от тази мисъл. Няма да пропуснем да се поклоним на принцесата и да й отдадем съответните почести. Но първо трябва да довършим онова, което сме длъжни да направим. Ние също сме дали дума, може да се каже, че също сме сключили договор. Когато си свършим работата, веднага ще дойдем в замъка Боклер. Дори и само за да се уверим — добави той многозначително и с натъртване, — че никой не е навредил на нашия приятел Лютичето. Тоест, пу, Юлиан.

— Честна дума! — засмя се изведнъж баронът. — Никой няма да навреди на виконт Юлиан или да се отнесе неуважително към него. О, между другото, забравих да ви кажа, виконте: принц Реймунд почина преди две години от инсулт.

— Ха-ха-ха! — възкликна Лютичето, веднага засиявайки. — Принцът е пукнал! Ама че неочаквана и радостна новина! Тоест, исках да кажа, каква тъжна новина, каква загуба! Лека му пръст… Но щом нещата стоят така, нека да вървим по-скоро в Боклер, господа рицари! Гералт, Милва, Ангулеме, до после в замъка!

* * *

Преминаха потока през един брод и пришпориха конете към гората, между клонестите дъбове. Милва без усилия намери следите на бягащата шайка. Потеглиха с максималната възможна скорост. Гералт се страхуваше за друидите. Боеше се, че когато се почувстват в безопасност, оцелелите бандити ще решат да си отмъстят на друидите за разгрома, причинен им от странстващите рицари от Тусент.

— Провървя му на Лютичето — обади се неочаквано Ангулеме. — Когато хората на Славея ни бяха обградили в къщата, той ми призна от какво го е страх в Тусент.

— Досещах се — отговори вещерът. — Само не очаквах, че се е целил толкова високо. Принцесата, хо-хо-хо!

— Това е било преди няколко години, а принц Реймунд, онзи, който се е гътнал, май се е заклел да изтръгне сърцето на поета, да го изпече и да го поднесе за вечеря на невярната принцеса. И да я накара да го изяде. Лютичето има късмет, че не е паднал в ръцете на принца, докато е бил още жив. Ние също имаме късмет…

— Това тепърва ще се разбере.

— Лютичето ми каза, че принцеса Анариета го обича безумно.

— Лютичето винаги така казва.

— Затваряйте си устата! — промърмори Милва, спирайки коня си и вдигайки лъка.

Прибягвайки от дърво до дърво, към тях се носеше разбойник без шапка и без оръжие. Без да забележи нищо около себе си, той тичаше напред, падаше, ставаше, пак побягваше и отново падаше. И при това пищеше. Тънко, пронизващо, зловещо.

— Какво става? — учуди се Ангулеме.

Милва безмълвно опъна лъка. Но не стреля — изчакваше бандитът да се приближи, а той тичаше право към тях, сякаш не ги виждаше. Притича между конете на вещера и Ангулеме. Те видяха лицето му, бяло като извара и изкривено от ужас, видяха изцъклените му очи.

— Какво става, по дяволите? — повтори Ангулеме.

Милва се отърси от вцепенението, обърна се в седлото и пусна една стрела в кръста на беглеца. Разбойникът изкрещя и рухна в папратта.

Земята потрепери. От близкия дъб се посипаха жълъди.

— Интересно, от какво ли бягаше така? — попита Ангулеме.

Земята потрепери отново. Зашумяха храсти, затрещяха клони.

— Какво е това? — едва не изстена Милва, надигайки се на стремената. — Какво е това, вещерю?

Гералт вдигна поглед, видя какво се приближава и въздъхна гръмко. Ангулеме също го видя. И пребледня.

— О, мамка му!

Конят на Милва също го видя и зацвили панически, вдигайки се на задните си крака, и се разтресе. Стрелкинята излетя от седлото и тежко се строполи на земята. Конят се понесе към гората. Кобилата на вещера, без да мисли, хукна подире му, неудачно избирайки път под ниско спускащ се дъбов клон. Клонът изхвърли вещера от седлото. От удара и болката в коляното той едва не изгуби съзнание.

Ангулеме успя да задържи буйстващия си кон, но в края на краищата и тя се озова на земята, а конят избяга, като за малко не стъпка надигащата се от земята Милва.

И тогава те видяха ясно това, което се приближаваше към тях. И изобщо престанаха да се учудват на паниката на животните.

Съществото наподобяваше гигантско дърво, клонест вековен дъб, а може би и наистина беше дъб. Но много нетипичен дъб. Вместо да стои на някоя поляна сред окапалите листа и жълъди, и да позволява на катериците да тичат по него и на птичетата да цвъкат върху него, този дъб спокойно маршируваше из гората, отмерено топуркаше с дебелите си корени и размахваше клони. Дебелият дънер — или туловище? — на чудовището беше около два сажена в диаметър, а зеещата в него дупка май изобщо не беше дупка, а паст, защото мляскаше със звук, наподобяващ хлопане на тежки порти.

Макар че под гигантската му тежест земята трепереше така, че му беше трудно да запази равновесие, съществото се носеше през неравностите удивително ловко. И придвижването му си имаше своята цел.

Пред очите им то замахна с клони и със свистене измъкна от една яма скрил се бандит — толкова ловко, колкото щъркел изважда от тревата криеща се там жаба. Оплетеният с клони негодник увисна в короната, виейки толкова пронизително, че да му стане жал на човек. Гералт забеляза, че в короната на дървото вече висят трима хванати по подобен начин разбойници. И един нилфгардец.

— Бягайте… — прошепна той, напразно опитвайки се да се изправи. Усещането беше такова, сякаш някой ритмично забиваше пирон в коляното му. — Милва, Ангулеме… Бягайте…

— Няма да те изоставим!

Дъбозвярът ги чу, радостно размаха клони и се насочи към тях. Полагайки усилия напразно да вдигне Гералт, Ангулеме изруга особено цветисто. С треперещи ръце Милва се опита да сложи стрела на тетивата, което беше безсмислено и глупаво.

— Бягайте!

Беше твърде късно. Дъбозвярът вече беше при тях. Парализирани от ужас, сега те ясно виждаха плячката му — четирима разбойници, висящи в оплелите ги клони. Двама явно бяха живи, защото издаваха хрипливи звуци и ритаха с крака. Третият, изглежда, беше изгубил съзнание и висеше отпуснато. Чудовището явно се стараеше да ги хване живи. Но с четвъртия май не му беше провървяло — явно по невнимание го беше стиснало прекалено силно, което си личеше по изцъклените очи на жертвата и по прехапания език, паднал върху изцапаната с кръв и повръщано брадичка.

В следващата секунда те също висяха във въздуха, оплетени с клони, и крещяха в един глас.

— Дий, дий, дий — чуха отдолу, откъм корените. — Дий, дий, Дръвче.

Зад дървото, леко подкарвайки го с пръчка, тичаше млада друидка с бяла роба и венец на косата.

— Не ги наранявай, Дръвче, не ги стискай. По-нежно. Дий, дий, дий.

— Ние не сме разбойници… — простена отгоре Гералт, едва изтръгвайки глас от своите стиснати от клоните гърди. — Кажи му да ни пусне. За нищо не сме виновни…

— Всички така казват. — Друидката прогони пеперудата, кръжаща над главата й. — Дий, дий, дий.

— Напишках се… — застена Ангулеме. — Мамка му, напишках се!

Милва само изхриптя. Главата й се отпусна върху гърдите. Гералт изруга грозно. Това беше единственото, което можеше да направи.

Подкарваният от друидката дъбозвяр бягаше спокойно из гората. Всички, които все още бяха в съзнание, тракаха със зъби в ритъма на подскоците на съществото. Чак се носеше ехо.

Скоро се озоваха на просторна поляна. Гералт видя група облечени в бяло друиди, а до тях — втори дъбозвяр. Той имаше по-слаб улов — от клоните му висяха трима бандити, и като че ли само един от тях беше жив.

— Престъпници, разбойници, мерзавци — обади се отдолу един от друидите, старец, опиращ се на дълга тояга. — Разгледайте ги както трябва. Вижте какво наказание очаква в гората Мирквид престъпниците и негодниците. Вижте и запомнете. Ще ви пуснем, за да може да разкажете на другите всичко, което видите сега. Като предупреждение!

В самия център на поляната се издигаше огромен куп от трупи и клони, а върху купа, подпряна с прътове, стоеше изплетена от върбови клони клетка във формата на огромна кукла. Клетката беше пълна с гърчещи се и крещящи хора. Вещерът ясно чуваше ужасеното жабешко врещене на разбойника Славея. Виждаше бялото като платно, изкривено от панически страх лице на полуелфа Ширу, притиснато към прътите на клетката.

— Друиди! — изкрещя Гералт, влагайки във вика всичките си сили. — Госпожо фламиника! Аз съм вещерът Гералт!

— Не разбрах? — отговори отдолу висока слаба жена с прихванати от имелов венец коси с цвят на сива стомана, падащи върху гърба й.

— Аз съм Гералт… Вещерът… Приятелят на Емиел Регис…

— Повтори, че не те чух.

— Гера-а-алт! Приятелят на вампира!

— А! Защо не каза веднага!

Друидката със стоманените коси даде знак и дъбозвярът ги пусна на земята. Не особено нежно. Те паднаха, неспособни да се изправят. Милва беше в безсъзнание, от носа й течеше кръв. Гералт с усилие застана на колене и се наведе към нея.

Стоманокосата фламиника застана отстрани, изкашля се. Лицето й беше много слабо и дори костеливо, неприятно напомнящо за череп, облечен с кожа. Светлосивите й като синчец очи гледаха меко и добродушно.

— Изглежда, са й счупени ребрата — каза тя, гледайки Милва. — Но ние сега ще оправим всичко. Лечителите ни незабавно ще й окажат помощ. Съжалявам за случилото се. Но откъде можехме да знаем какви сте? Не съм ви канила в Каед Мирквид и не съм давала съгласието си да влизате във владенията ни. Наистина, Емиел Регис гарантира за вас, но присъствието в нашата гора на вещер, наемен убиец на живи създания…

— Ще си тръгна веднага, уважаема фламиника — увери я Гералт. — Веднага, след като…

Той млъкна, виждайки друидите с горящи съчки, приближаващи се към кладата и към пълната с хора върбова кукла.

— Не! — извика той, стискайки юмруци. — Почакайте!

— Тази клетка — каза фламиниката, сякаш не го е чула — трябваше да служи за зимна хранилка за гладуващите животни и да стои в гората, пълна със сено. Но когато хванахме тези мерзавци, си спомних за гнусните клевети и слухове, които разпространяват за нас хората. Добре, помислих си, ще получите вашата Върбова жена. Вие сами измислихте този ужасен кошмар, така че сега ще ви го осигуря…

— Заповядай им да спрат — задъха се вещерът, — уважаема фламиника… Не ги палете… Един от бандитите има важни за мен сведения…

Фламиниката скръсти ръце на гърдите си. Светлосивите й очи бяха все така меки и добри.

— О, не — каза тя сухо. — Аз не вярвам в институцията ключов свидетел. Избягването на наказанието е неморално.

— Стойте! — извика вещерът. — Не палете огъня. Стойте…

Фламиниката направи кратък жест с ръка и дъбозвярът, все още стоящ наблизо, раздвижи един от клоните си и го сложи на рамото на вещера. Гералт рязко седна.

— Палете огъня! — заповяда фламиниката. — Досадно е, вещерю, но така трябва. Ние, друидите, ценим живота във всичките му форми. Но да се дари живота на престъпник е просто глупост. Престъпниците ги възпира само ужасът. Затова аз ще им дам пример за ужас. Много се надявам, че няма да ми се налага да повтарям този пример.

Друидите моментално поднесоха съчките, кладата се разгоря, огънят я обви. Изтръгващите се от Върбовата жена ревове и вопли караха косите да се изправят. Разбира се, не беше възможно да се чуе нищо в усилващия се пукот на огъня и в какофонията, но на Гералт му се стори, че различава отчаяното хриптене на Славея и високите, изпълнени с болка викове на полуелфа Ширу.

„Той беше прав — помисли си вещерът, — смъртта невинаги е еднаква.“

А после — далеч не веднага — кладата и Върбовата жена най-накрая избухнаха в ада на бушуващия огън, в който не можеше да оцелее нищо.

— Медальонът ти, Гералт — каза застаналата до него Ангулеме.

— Какво? — изкашля се той, прочиствайки свитото си гърло. — Какво каза?

— Сребърният ти медальон с вълка. Беше в Ширу. Сега си го изгубил завинаги. Разтопил се е в тази огнена стихия.

— Какво да се прави — отвърна вещерът след кратко мълчание, гледайки в светлосивите очи на фламиниката. — Аз вече не съм вещер. Престанах да съм вещер. На Танед, в Кулата на чайката. В Брокилон. На моста над Яруга. В пещерата под Горгона. И тук, в гората Мирквид. Не, сега вече не съм вещер. Явно ще ми се наложи да се справям без вещерския медальон.

Осма глава

Кралят обичал безкрайно съпругата си, а и тя го обичала с цялото си сърце. Такава любов просто не можела да не завърши трагично.

Флорънс Деланой, „Приказки и предания“

Деланой, Флорънс, езиковед и историк, роден през 1432 г. във Виковаро, от 1460 до 1475 г. секретар и библиотекар в императорския двор. Неуморен изследовател на народни легенди и предания, автор на множество трактати, които се считат за паметници на древния език и литературата на северните региони на Империята. От произведенията му най-голямо значение имат: „Митове и легенди на северните народи“, „Приказки и предания“, „Изненадата, или митът за Старата кръв“, „Сага за вещера“, както и „Вещерът и вещерката, или неуморни търсения“. От 1476 г. е професор в академията в Кастел Граупиан, където умира през 1510 г.

Ефенберг и Талбот, Енциклопедия Maxima Mundi, том IV

Откъм морето духаше силен вятър, корабните платна плющяха; ситен дъждец, като дребна градушка, бръснеше лицата. Водата в Големия канал беше оловносива, набраздена от вятъра и от дъждовните капки.

— Насам, господине. Ако обичате. Лодката чака.

Дийкстра въздъхна тежко. До гуша му беше дошло от морски преходи; тези няколко минути, в които чувстваше твърдия и непоклатим каменен бряг, му бяха донесли облекчение, а сега му ставаше лошо само при мисълта, че отново трябва да се качи на поклащащата се палуба. Но нямаше какво да прави — Лан Ексетер, зимната столица на Ковир, се различаваше съществено от другите столици по света. Пристигащите от морето пътешественици слизаха на каменистия бряг на пристанището в Лан Ексетер само за да се прехвърлят на поредния плавателен съд — изящна лодка с множество весла, вирнат нависоко нос и съвсем малко по-ниска кърма. Лан Ексетер се издигаше върху водата в широкото устие на река Танго. Тук ролята на улици изпълняваха каналите, а цялата градска комуникация се осъществяваше с лодки.

Той се качи в лодката и поздрави реданския посланик, който го очакваше до трапа. Откъснаха се от кея, веслата отмерено удариха водата и лодката се задвижи, постепенно набирайки скорост. Реданският посланик мълчеше.

„Посланик — машинално си помисли Дийкстра. — Колко години вече Редания изпраща посланици в Ковир? Сто и двайсет, не по-малко. Вече сто и двайсет години Ковир и Повис се смятат в Редания за чужди страни. Но не е било така винаги.“

Редания открай време смяташе териториите, намиращи се на север, покрай залива Пракседа, за своя собственост. Ковир и Повис бяха — както се говореше в третогорския кралски двор — апанаж[94] в рамките на кралството. Поредните управляващи там апанаж-графове се наричаха Тройдениди, тъй като произхождаха — или поне твърдяха, че произхождат — от един общ прародител, Тройден. Принц Тройден бил роден брат на краля на Редания Радовид I, който по-късно получил прозвището Велики. Още в младостта си този Тройден бил сластолюбив и много пакостлив тип. Мисълта, че с годините тези качества ще се развиват, ужасявала всички. Крал Радовид — който не бил изключение в случая — мразел брат си като чума. И за да се отърве от него, за да го отдалечи колкото се може повече от себе си, той го назначил за апанаж-граф на Ковир. Защото нямало как да го отпрати по-надалеч от Ковир.

Апанаж-граф Тройден формално се смятал за васал на Редания, но не бил типичният васал: нямал никакви васални и данъчни задължения. Дори не трябвало да полага чисто церемониалната васална клетва; от него се изисквало единствено да поеме задължението да не вреди. Според някои Радовид просто е проявил милост, знаейки, че от ковирската „собственост на кралството“ нито може да се събере данък, нито може да се получи някаква помощ при война. Според други Радовид чисто и просто не можел да понася апанаж-графа и му се повдигало само при мисълта, че брат му може да се яви лично в Третогор, за да иска пари или военна помощ. Никой не знае как е било в действителност, но както е било, така си и останало. Дълги години след смъртта на Радовид I в Редания продължил да действа законът, въведен по време на великия крал: първо, графство Ковир е васално, но не е задължено нито да плаща данъци, нито да служи; второ, властта в ковирския апанаж се предава изцяло в рода на Тройденидите; трето, Третогор не се меси в делата на Тройденидите; четвърто, членовете на рода Тройден не се канят на тържествата в Третогор, свързани с националните празници; пето — не се канят на каквито и да е други празници.

По принцип се знаело малко за нещата, случващи се на север, но пък и почти никой не се интересувал от тях. До Редания достигали — предимно по заобиколни пътища, през Каедвен — сведения за конфликти между ковирското графство и северните владетели с по-нисък ранг. За примирия и войни — с Хенгфорс, Малеоре, Крейден, Талгар и други държави с трудно запомнящи се имена. Някой си победил някого и го погълнал, други се обединили в резултат на династичен съюз, трети разбил някой си и го завладял — общо взето не било много ясно кой, кого, кога и защо.

Но разнасящите се новини за войни и сблъсъци привличали на север всякакви побойници, авантюристи, любители на приключения и други хора с неспокоен дух, които скитали по света в търсене на плячка и възможности за преживяване. Стичали се от всички страни на света, дори от толкова отдалечени държави като Цинтра и Ривия. Но най-вече се срещали жители на Редания и Каедвен. Именно от Каедвен в Ковир пристигали конни отряди — дори се носел слух, че начело на един от тях била Аиден, разбунтувалата се срещу баща си незаконна дъщеря на каедвенския монарх. В Редания разправяли, че в Ард Карайг обмисляли анексия на северното графство и отделянето му от реданското кралство. Някои дори започнали да говорят за необходимостта от въоръжена интервенция.

Но Третогор демонстративно обявил, че северът ни най-малко не го интересува. Както заявили кралските юристи, в случая бил в сила принципът на взаимността: ковирският апанаж няма никакви задължения и повинности пред короната, съответно короната не оказва никаква помощ на Ковир. Още повече, че Ковир никога не бил молил за помощ.

В същото време Ковир и Повис излизали от водещите се на север войни все по-силни и по-могъщи. Но по онова време едва ли някой се е досещал, че е така. Най-очевидният сигнал за нарастващото могъщество на севера бил увеличаващият се износ.

Десетилетия наред за Ковир се говорело, че единственото му богатство са пясъкът и морската вода. Хората си припомнили тази шега, когато ковирските фабрики и солници фактически монополизирали световния пазар на сол и стъкло.

Но въпреки че стотици хора пиели от чаши с емблемите на ковирските фабрики и солели супите си със сол от Повис, в съзнанието им този край си оставал невероятно далечен, недостъпен, суров и недружелюбен. И най-вече — различен.

В Редания и Каедвен вместо „върви по дяволите“ казвали „върви в Повис“. „Ако при мен не ви харесва — говорели майсторите на опърничавите си калфи, — прав ви път към Ковир!“. „Порядките тук не са като ковирските!“ — крещели професорите на разбъбрилите се студенти. „Иди в Повис да се правиш на умник!“ — викали селяните на синовете си, критикуващи остарялото рало и метода за обработка на земята чрез изгаряне.

Накратко: на онези, на които не им харесват тукашните порядки, прав им път към Ковир!

Хората, за които били предназначени подобни изказвания, полека-лека започнали да се замислят и скоро установили, че наистина никой, абсолютно никой не им прегражда пътя към Ковир и Повис. Северът бил залят от втора вълна на емиграция. Също като първата, и тази се състояла предимно от недоволни чудаци, които се различавали от останалите и търсели нещо различно. Но този път това не били скарани с живота и негодни за нищо авантюристи. Или поне не били само те.

На север отпътували учени, които вярвали в своите теории, въпреки че „здравомислещите хора“ смятали тези теории за безсмислени, ненормални и нереални. Техници и конструктори, които били убедени, че въпреки всеобщото мнение, все още е възможно да се построят измислените от тях машини и устройства. Магьосници, за които прилагането на магия за строежа на вълноломи не е било светотатствено престъпление. Търговци, за които перспективата за увеличаване на оборота била способна да разруши твърдите, статични и късогледи граници на риска. Земеделци и животновъди, които били убедени, че дори и най-ужасните почви могат да се превърнат в плодоносни ниви, и че чрез селекция могат да се отгледат животни, за които никакъв климат не е пречка.

На север поели планинци и миньори, за които суровостта на дивите планини и скали на Ковир била безпогрешен сигнал, че щом повърхността на земята е толкова оскъдна, то под нея би трябвало да се крие богатство. Защото природата обича равновесието.

И наистина — под земята имало богатства.

Минал четвърт век и Ковир започнал да добива толкова полезни изкопаеми, колкото Редания, Аедирн и Каедвен, взети заедно. По добив и преработка на желязна руда Ковир отстъпвал само на Махакам, Но Махакам внасял от Ковир метали, които се използвали за изработката на сплави. Ковир и Повис държали една четвърт от световния добив на сребро, никел, олово, калай и цинк, половината от добива на мед и медна руда, три четвърти от добива на манган, хром, титан и волфрам, както и добива на метали, които се намират само в самороден вид: платина, фероаурум, криобелит, двимерит.

И повече от осемдесет процента от световния добив на злато.

Същото онова злато, с което Ковир и Повис си купували всичко, което не можело да расте и да се отглежда на север. И което Ковир и Повис не произвеждали. Не защото не можели или не умеели. Просто не им било изгодно. Един занаятчия от Ковир или Повис, син или внук на пристигнал само с торба на гърба емигрант, сега изкарвал четири пъти повече, отколкото неговия събрат в Редания или Темерия.

Ковир искал да разширява все повече и повече търговията си по целия свят. Но не можел.

Крал на Редания станал Радовид III, който, освен името, бил наследил и хитростта, и скъперничеството на своя прадядо Радовид Велики. Този крал, когото лакеите и биографите наричали Смелия, а всички останали — Рижия, забелязал нещо, което преди него никой не бил забелязал. Защо Редания не получавала нито шелонг от гигантската търговия, която развивал Ковир? Та нали Ковир бил просто незначително графство, просто една дребна скъпоценност в реданската корона? Било настъпило времето ковирският васал да започне да служи на своя сюзерен!

Появил се и съответният удобен случай — Редания имала пограничен спор с Аедирн. Както обикновено, ставало въпрос за долината на Понтар. Радовид III решил да извърши военно настъпление и започнал да се подготвя за него. Въвел специален данък за военни цели, който нарекъл „понтарски десятък“. Данъкът трябвало да се плаща от всеки поданик и васал. От всеки. Включително и от ковирския апанаж. Рижия потривал ръце: десет процента от дохода на Ковир — това вече било нещо!

Реданските посланици се отправили към Понт Ванис — малко градче с дървена ограда от колове. Когато се завърнали, те донесли на Рижия разтърсващи новини: Понт Ванис не бил някакво си градче. Това бил гигантски град, лятната столица на кралство Ковир, чийто владетел, крал Гедовиус, изпратил на крал Радовид следния отговор:

Кралство Ковир не е ничий васал. Всички претенции на Третогор са неоснователни и произтичат от закон, който никога не е бил прилаган. Кралете на Третогор никога не са били суверенни владетели на Ковир, а кралете на Ковир — както може лесно да се провери в аналите — никога не са плащали данъци на Третогор и никога не са изпълнявали военни задължения към Третогор. И — което е най-важното — никога не са били канени на тържества, свързани с провеждането на държавни празници. Или пък на други тържества.

Посланиците предали, че Гедовиус, кралят на Ковир, съжалява, че не може да признае крал Радовид за свой сеньор и сюзерен, и въобще не възнамерява да му плаща десятък. Това нямало да направи и никой от ковирските васали или ариервасали, попадащи изключително под ковирско сеньорство.

Накратко: нека Третогор да си гледа работата и да не си навира носа в делата на независимото кралство Ковир.

Рижия кипнал от гняв. Какво означава това? Независимо кралство? Чуждо? Далечно? Добре! Ще постъпим с Ковир като с чуждо кралство.

Редания и подтикнатите от Рижия Каедвен и Темерия предприели репресивни мерки спрямо Ковир и приели така наречения „закон за склада“, според който всеки търговец от Ковир, пътуващ на юг, е длъжен или да остави цялата си стока за продажба в някой от реданските градове, или да я върне обратно. Същото се отнасяло за търговците от далечния Юг, пътуващи към Ковир.

За стоките, които Ковир транспортирал по море, без да минава през реданските или темерийските пристанища, Редания изисквала грабителски мита. Ковирските кораби отказвали да плащат — плащали само онези, които не успеели да избягат. При започналата в морето игра на котка и мишка твърде скоро се стигнало до инциденти. Редански патрул се опитал да арестува ковирски търговец, в този момент се появили две ковирски фрегати и патрулният кораб изгорял. Имало жертви.

Чашата преляла. Радовид Рижия решил да вкара в ред непослушния си васал. Четирийсетхилядна реданска армия форсирала река Браа, а експедиционен корпус от Каедвен настъпил в Каингорн.

Две седмици по-късно две хиляди оцелели реданци форсирали Браа в обратна посока, а жалките остатъци от каедвенския корпус се влачели към дома през проходите на Пустулските планини. Разкрила се още една от целите, за които служело златото от северните планини. Редовната армия на Ковир се състояла от двайсет и пет хиляди, закалени в боя — и грабежите — професионалисти, привлечени от най-далечните краища на света наемници, безкрайно предани на ковирската корона заради невероятно щедрата заплата и гарантираната с договор пенсия. Готови на всякакъв риск заради невероятно щедрите премии, изплащани им след всяка спечелена битка. Тези богати войници били водени в боя от най-опитните, най-способните и още по-богати командири, които Рижия и кралят на Каедвен Бенда познавали прекрасно: същите тези командири доскоро служели в собствените им армии, но неочаквано излезли в заслужена почивка и заминали зад граница.

Рижия не бил идиот и умеел да се учи от грешките си. Усмирил арогантните си генерали, настояващи за кръстоносен поход, не послушал търговците, изискващи пълна блокада, успокоил Бенда от Каедвен, жадуващ кръв и отмъщение заради гибелта на елитното си подразделение. Рижия предложил преговори. Не го възпряло дори унижението, горчивият хап, който трябвало да преглътне: Ковир се съгласил на преговори, но на своя територия, в Лан Ексетер. Ако искаш, идвай, ако не — много ти здраве!

„И тогава те отплавали за Лан Ексетер като просители — помисли си Дийкстра, увивайки се с наметалото. — Като унизени молители. Точно както аз сега.“

Реданската ескадра навлязла в залива Пракседа и се отправила към ковирския бряг. От палубата на флагманския кораб „Алата“ Радовид Рижия, Бенда Каедвенски и съпровождащият ги в ролята на посредник йерарх на Новиград с изумление разглеждали навлизащия дълбоко навътре в морето вълнолом, зад който се издигали стените и здравите бастиони, ограничаващи достъпа до град Понт Ванис. А на север от града, в посока устието на река Танго, кралете видели множество пристани, корабостроителници, пристанища. Видели гора от мачти с ослепително бели платна. Оказало се, че Ковир вече има лек против блокади, ограничения и митнически войни. Ковир определено бил готов да стане властелин на моретата.

„Алата“ навлязла в широкото устие на Танго и хвърлила котва в каменните челюсти на едно от пристанищата. Но за голямо смайване на кралете, тях ги очаквал още дълъг път по вода. В град Лан Ексетер вместо улици имало канали. Основна артерия и ос на метрополията бил Големият канал, водещ от пристанището директно до резиденцията на монарха. Кралете се прехвърлили на галера, украсена с алено-златисти гирлянди и герб, на който Рижия и Бенда с изненада разпознали реданския орел и каедвенския еднорог.

Докато плавали по Големия канал, кралете и свитата им разглеждали наоколо и мълчали. По-точно — били онемели. Установили, че са се заблуждавали, като са си мислели, че знаят какво е богатство и разкош и че никой не може да ги изненада, демонстрирайки охолство.

Те плавали по Големия канал, покрай величественото здание на Адмиралтейството и резиденцията на Търговската гилдия. Плавали покрай променади, пълни с пъстро и богато облечени тълпи. Плавали покрай изумителни магнатски палати и търговски каменни къщи, отразяващи разкошните си, но непривично тесни фасади във водите на Канала. В Лан Ексетер се плащал данък за ширината на дома — колкото по-широка била фасадата, толкова по-висок бил данъкът.

На спускащото се до самия Канал стълбище на двореца Енсенада, зимната резиденция на монарха, единственото здание с широка фасада, вече ги очаквал комитет по посрещането и кралската двойка: Гедовиус, владетелят на Ковир, и неговата съпруга Гема.

Двамата поздравили пристигналите любезно, учтиво и… необичайно. „Скъпи чичо“ — обърнал се Гедовиус към Радовид. „Мили чичо“ — усмихнала се Гема на Бенда. Все пак Гедовиус бил Тройденид, а Гема, както се оказало, била потомка на избягалата от Каедвен разбунтувала се Аиден, във вените на която течала кръвта на кралете от Ард Карайг.

Доказаните роднински връзки създали настроение и породили симпатии, но не помогнали при преговорите. Всъщност случилото се изобщо не приличало на преговори. „Децата“ изложили накратко исканията си. „Чичовците“ ги изслушали. И подпирали документ, който потомците им наричат „Първи ексетерски трактат“. За да го различават от сключените по-късно споразумения. Първият трактат носи още и името, съответстващо на първите думи от неговите преамбюли: Mare Liberum Apertum[95].

Морето е свободно и открито. Търговията е свободна. Печалбата е свещена. Обичай търговията и печалбата на ближния си като свои собствени. Затрудняването на търговията и печалбата на някого е нарушаване на природните закони. Ковир не е ничий васал. Той е независимо, самоуправляващо се и неутрално кралство.

Никой не очаквал, че Гедовиус и Гема ще направят — макар и просто от учтивост — дори най-малката отстъпка, нещо, което би спасило честта на Радовид и Бенда. Само че те я направили. Съгласили се до края на живота си Радовид Рижия да се подписва в официалните документи с титлата крал на Ковир и Повис, а Бенда — също пожизнено — да се титулува крал на Каингорн и Малеоре.

Разбира се, с условието de non preiudicando[96].

Гедовиус и Гема управлявали двайсет и пет години; с техния син Герард се прекъснала кралската линия на Тройденидите. На ковирския престол се възкачил Естерил Тисен. Основател на династията на Тисенидите.

Свързаните чрез кръвни връзки с всички световни династии крале на Ковир спазваха неотстъпно Ексетерския трактат. Никога не се намесваха в делата на съседите си. Никога не повдигаха въпроса за съвместно владичество — въпреки че неведнъж повратите в историята водеха до това, че ковирски принцове имаха достатъчно основание да се считат за законни наследници на престола на Редания, Аедирн, Каедвен, Цидарис и дори Верден или Ривия. Могъщият Ковир никога не предприемаше териториални анекси или завоевания, не изпращаше въоръжени с катапулти или балисти военни кораби в чужди териториални води. Никога не узурпираше привилегията си „да управлява морето“. Напълно му стигаше Mare Liberum Apertum, свободното и открито за търговия море. Ковир признаваше светостта на търговията и доходите.

И абсолютния, ненарушим неутралитет.

Дийкстра вдигна бобровата яка на наметалото, прикривайки врата си от вятъра и бръснещия дъжд. Огледа се, откъснат от мислите си. Водата в Големия канал му се струваше черна. В кишата и мъглата дори гордостта на Лан Ексетер — Адмиралтейството — му приличаше на казарма. Даже къщите на търговците бяха изгубили обичайния си разкошен вид — фасадите им изглеждаха още по-тесни от обичайното. „Нищо чудно и да е така, по дяволите — помисли си Дийкстра. — Ако крал Естерад е повишил данъците, хитрите собственици може и да са стеснили домовете си.“

— Отдавна ли е толкова отвратително времето тук, Ваше Превъзходителство? — попита той само за да наруши потискащата тишина.

— От средата на септември, графе — отвърна посланикът. — От пълнолунието. Зимата обещава да настъпи рано. В Талгар вече падна сняг.

— А аз си мислех — каза Дийкстра, — че в Талгар снегът въобще не се топи.

Посланикът го погледна, сякаш за да се увери, че това е шега, а не проява на невежество.

— Зимата в Талгар започва през септември и свършва през май — реши да се пошегува и той. — Останалите годишни времена са пролет и есен. Вярно, има и лято… Обикновено настъпва в първия вторник след августовското новолуние. И продължава до сряда сутринта.

Дийкстра не се засмя.

— Но дори и там — навъси се посланикът — снегът в края на октомври се смята за извънредно събитие.

Посланикът, както и голяма част от реданската аристокрация, не можеше да понася Дийкстра. Той приемаше необходимостта да посрещне супершпионина като лично оскърбление, а фактът, че Регентският съвет беше упълномощил Дийкстра, а не него да води преговорите с Ковир, беше смъртна обида за него. Противно му беше, че той, Де Руйтер, от най-славния род Де Руйтер, графове от девет поколения, беше принуден да нарича граф този грубиян и парвеню. Но тъй като беше опитен дипломат, той майсторски прикриваше своята неприязън.

Веслата се вдигаха и спускаха равномерно, лодката бързо се придвижваше по Канала. Преминаха покрай не много големия, но изящен Дворец на културата и спорта.

— Към Енсенада ли плаваме?

— Да, графе — потвърди посланикът. — Министърът на външните работи беше пределно ясен, че иска да ви види веднага след пристигането ви, затова ви водя направо в Енсенада. Довечера ще ви изпратя лодка в двореца, защото бих желал да ви поканя на вечеря…

— Моля да ме извините, Ваше Превъзходителство — прекъсна го Дийкстра, — но задълженията не ми позволяват да приема поканата. Чакат ме куп въпроси за разрешаване, а времето е малко, налага се да поставя работата преди удоволствието. Ще вечеряме заедно някой друг път. В по-щастливи и по-спокойни времена.

Посланикът се поклони и скришом въздъхна с облекчение.

* * *

Естествено влязоха в Енсенада през задния вход. Дийкстра беше особено доволен от този факт. От Големия канал до парадния вход на кралската резиденция, към изумителния, подпрян на стройни бели колони фронтон, водеше широка, но адски дълга стълба от бял мрамор. Водещата към един от многобройните задни входове стълба беше далеч не толкова ефектна, но много по-лесна за преодоляване. Въпреки това, докато я изкачваше, Дийкстра хапеше устни и тихо ругаеше под нос, така че да не го чуят придружаващите го гвардейци, лакеи и майордомът.

В двореца го очакваха нови стълби и ново изкачване. Дийкстра отново изруга под нос. Може би влагата, студът и неудобното положение в лодката бяха причина за тъпата, постоянна болка в счупения и излекуван по магически начин глезен. И за лошите мисли. Дийкстра изскърца със зъби. Той знаеше, че и вещерът, който беше виновен за страданията му, също беше потрошен. И силно се надяваше Гералт също да се разкъсва от болка и му желаеше от сърце да го боли колкото може по-дълго и по-силно.

Навън вече се спускаше здрач, коридорите на Енсенада бяха тъмни. Пътят, по който Дийкстра следваше мълчаливия майордом, се осветяваше от разположени нарядко по коридора лакеи със светилници в ръце. А пред вратите на стаята, в която го въведе майордомът, стояха въоръжени с алебарди гвардейци, така изпънати и неподвижни, сякаш и в задниците им бяха заврени алебарди. Тук лакеите със светилниците бяха разположени по-начесто — светлината направо блестеше в очите. Дийкстра донякъде се изненада от тържествеността, с която го посрещнаха.

Щом влезе в стаята, изненадата му изчезна на мига. И той се поклони ниско.

— Приветствам те, Дийкстра — каза Естерад Тисен, крал на Ковир, Повис, Нарока, Велхад и Талгар. — Не стой до вратата, ела по-близо. Да зарежем етикета, тази аудиенция е неофициална.

— Уважаема госпожо.

Съпругата на Естерад, кралица Зулейка, отвърна с разсеяно кимване на почтителния поклон на Дийкстра, без нито за миг да се откъсне от бродерията си.

Освен кралската двойка в огромната стая нямаше никой друг.

— Точно така. — Естерад беше забелязал погледа му. — Ще си поговорим на четири, извинявай, на шест очи. Мисля, че така ще бъде най-добре.

Дийкстра седна срещу Естерад, в посоченото кресло. Кралят беше наметнат с яркочервена, обшита с хермелин мантия, а на главата си носеше кадифена шапка, в тон с мантията. Както всички мъже от рода на Тисенидите, той беше висок, добре сложен и по разбойнически красив. Винаги изглеждаше силен и здрав; от него лъхаше аромат на морска вода и солен вятър, като при моряк, току-що върнал се от морето. Както и при останалите Тисениди, възрастта на краля трудно можеше да се определи. Съдейки по косите, кожата и ръцете — местата, по които най-добре можеше да се разчете възрастта, на Естерад можеха да се дадат четирийсет и пет години. Дийкстра знаеше, че той е на петдесет и шест.

— Зулейка — наведе се кралят към жена си, — погледни го. Ако не знаеше, че е шпионин, щеше ли да повярваш?

Кралица Зулейка беше ниска на ръст, по-скоро пълна, отколкото слаба, и симпатично грозновата. Обличаше се с характерния за този тип жени непретенциозни дрехи — рокли със свободна кройка, в сиво-кафяви тонове. На главата си носеше наследено от предшественичките си боне. Не ползваше никаква козметика и не носеше бижута.

— Добрата книга — проговори тя с тих, мелодичен глас — ни учи да бъдем сдържани в оценките за ближните си. Някой ден, казва тя, и вас някой ще ви оценява. И дано не е по външността.

Естерад Тисен погледна топло съпругата си. По всичко личеше, че той я обича безгранично, с любов, която за двайсет и девет години брачен живот изобщо не беше изстинала, дори напротив, сега пламтеше още по-топла и ярка. Твърдяха, че Естерад нито веднъж не е изневерил на Зулейка. Дийкстра не можеше да повярва на нещо толкова неправдоподобно. Самият той се беше опитал да пробута на краля няколко ефектни агентки, кандидатки за фаворитки — незаменим източник на информация. Нищо не се беше получило.

— Не обичам да говоря със заобикалки — рече кралят, — затова веднага ще ти кажа, Дийкстра, защо реших да се срещнем лично, вместо да се доверя на министъра. За това има няколко причини. Първо, знам, че с охота подкупваш хората. По принцип вярвам на своите чиновници, но защо да ги подлагам на тежки изпитания, да ги карам да се изкушават? Какъв подкуп възнамеряваше да предложиш на министъра на външните работи?

— Хиляда новиградски крони — отвърна шпионинът, без да му мигне окото. — А ако беше почнал да се пазари, бях готов да вдигна до хиляда и петстотин.

— Ето затова те обичам — каза след кратко мълчание Естерад Тисен. — Ти си един ужасен кучи син. Напомняш ми за самия мен в младостта ми. Гледам те и виждам себе си на тази възраст.

Дийкстра благодари с поклон. Той беше с осем години по-млад от краля. И беше сигурен, че Естерад знае това.

— Да, ужасен кучи син — повтори кралят сериозно. — Кучи син. Но порядъчен и с добри маниери. Това се среща рядко в днешно време.

Дийкстра отново се поклони.

— Разбираш ли — продължи Естерад, — във всяка държава ще се намерят хора, които могат да бъдат наречени слепи фанатици на идеята за обществено съгласие. Те са предани на тази идея и са готови на всичко заради нея. Дори на престъпление, тъй като според тях целта оправдава средствата и изменя съотношението и значимостта на това понятие. Те не убиват — те спасяват реда. Те не изтезават, не шантажират — те обезпечават интересите на държавата и се сражават за тези интереси. Животът на отделните личности, нарушаващи догмата на установения ред, за тях не струва пукната пара. И изобщо не ги интересува, че обществото, на което служат, всъщност се състои от отделни личности. Такива хора притежават така наречените широки възгледи… а широките възгледи са най-сигурният начин да не забелязваш останалите хора.

— Никодемус де Бот — не се сдържа Дийкстра.

— Близко, но невярно. — Кралят на Ковир демонстрира алабастрово белите си зъби. — Това е Висогота от Корво. По-малко известен, но също толкова добър етик и философ. Съветвам те да го прочетеш. Може да ви е останала някоя и друга книга, нали не сте изгорили всичко? Но да се върнем към темата. Ти, Дийкстра, също така безсъвестно се възползваш от интриги, подкупи, шантажи и изтезания. Не би ти мигнало окото да изпратиш някого на смърт или да заповядаш нечие тайно убийство. Това, че правиш всичко за благото на кралството, на което служиш, не те оправдава и не те прави по-симпатичен в моите очи. Изобщо. Запомни го.

Шпионинът кимна, показвайки, че е наясно с това.

— Само че — продължи Естерад, — както вече казах, ти си един кучи син с благороден характер. И затова те обичам и уважавам, затова ти давам частна аудиенция. Защото ти, Дийкстра, въпреки че си имал милион възможности, нито веднъж в живота си не си направил нещо лично за себе си, не си откраднал дори шелонг от държавната хазна. Дори половин шелонг! Зулейка, погледни го! Той изчерви ли се, или така ми се стори?

Кралицата вдигна поглед, без да спира да бродира.

— По скромността им ще ги познаете — изрецитира тя един стих от Добрата книга, въпреки че не беше забелязала нито следа от червенина по лицето на шпионина.

— Добре — каза Естерад. — Да се върнем на темата. Време е да премина към държавните проблеми. Зулейка, той е прекосил морето, движен от патриотичен дълг. Редания, неговата родина, е заплашена. След трагичната смърт на крал Визимир там цари хаос. Редания се управлява от банда аристократични идиоти, наричащи себе си Регентски съвет. Тази банда, моя Зулейка, не прави нищо за Редания. Щом усети заплаха, ще избяга или ще започне по кучешки да се умилква около обшитите с перли обувки на нилфгардския император. Тази банда презира Дийкстра, защото той е шпионин, убиец, парвеню и грубиян. Но именно Дийкстра преплава морето, за да спаси Редания. Показвайки по този начин кой действително милее за Редания.

Естерад Тисен замълча, изпухтя, изморен от дългата реч, и повдигна яркочервената си хермелинова шапка, която се беше плъзнала надолу.

— Е, Дийкстра — продължи той. — От какво е болно кралството ти? Освен от хроничната липса на пари, разбира се.

— Ако не се брои липсата на пари — лицето на шпионина беше като изсечено от камък, — благодаря, Ваше Величество, но всички са здрави.

— Аха — кимна кралят, при което шапката му отново се плъзна към носа и трябваше пак да я повдига. — Аха. Добре. Разбирам. И одобрявам идеята. Когато имаш пари, можеш да си купиш лекарство срещу всяко едно неразположение. Тайната е в това да имаш пари. А вие ги нямате. Ако ги имахте, нямаше да си тук. Правилно ли разсъждавам?

— Несъмнено.

— Любопитен съм колко ви трябват?

— Не много. Милион бизанти.

— Не много? — Естерад Тисен се хвана за шапката с преувеличен жест на изненада. — И ти наричаш това „не много“? Ле-ле-е-е!

— За Ваше Кралско Величество — промърмори шпионинът, — това очевидно е дребна сума…

— Дребна? — Кралят пусна шапката си и вдигна ръце към тавана. — Ле-ле-е-е! Милион бизанти било дребна сума, чу ли, Зулейка? А знаеш ли, Дийкстра, че да имаш милион и да нямаш милион, това прави два милиона? Разбирам, че двамата с Филипа Ейлхарт трескаво търсите концепция за защита от Нилфгард, но какво искате — да купите целия Нилфгард или какво?

Дийкстра не отговори.

Зулейка ожесточено бродираше. Естерад няколко минути си даваше вид, че се любува на голите нимфи на тавана.

— Ела тук — неочаквано се изправи той и махна с ръка на шпионина.

Приближиха се към огромна картина, на която беше изобразен крал Гедовиус на сив кон, показващ със скиптъра на армията си нещо, което не се беше събрало на платното — най-вероятно нужната посока. Естерад измъкна от джоба си къса позлатена пръчица, докосна с нея рамката на картината и произнесе полугласно някакво заклинание. Гедовиус и сивият кон изчезнаха и се появи релефна карта на познатия свят. Кралят докосна с пръчката едно сребърно копче в ъгъла на картината и магически промени мащаба, свеждайки видимата част на света до границите на Долината на Яруга и Четирите кралства.

— Синьото е Нилфгард — поясни той. — Червеното сте вие. Къде блееш? Гледай тук!

Дийкстра откъсна поглед от другите картини — предимно морски битки и сцени. Зачуди се коя ли от тях е вълшебен камуфлаж на другата прочута карта на Естерад — онази, която показваше военното и търговско разузнаване на Ковир: пълната мрежа от подкупени информатори и шантажирани хора, секретни сътрудници, оперативни контакти, диверсанти, наемни убийци, „спящи“ шпиони и действащи резиденти. Той знаеше, че такава картина съществува и отдавна се опитваше да се добере до нея, но безуспешно.

— Червеното сте вие — повтори Естерад Тисен. — Зле изглежда, нали?

„Зле е“ — мислено се съгласи Дийкстра. Напоследък той непрекъснато разглеждаше стратегически карти, но сега, на релефната карта на Естерад, положението изглеждаше още по-лошо. Сините квадратчета се събираха в зловещи драконови челюсти, готови всеки момент да сграбчат и да раздробят със зъби клетите червени квадратчета.

Естерад Тисен потърси нещо, което да може да използва като показалка, и най-накрая измъкна от ножницата й една изящна рапира, украсяваща най-близкия стенен килим.

— Нилфгард — започна лекцията си той, показвайки с рапирата съответното място на картата — атакува Лирия и Аедирн, използвайки за casus belli[97] нападението над пограничния форт Глевицинген. Няма да изясняваме кой в действителност е нападнал Глевицинген и като кого е бил преоблечен. Безсмислени са и предположенията относно това за колко дни или часове бойните действия на Емхир са изпреварили аналогичните действия на Аедирн и Темерия. Оставям това на историците. Много повече ме интересува сегашната ситуация и това, което ще се случи утре. В настоящия момент Нилфгард се намира в Дол Ангра и Аедирн; прикрит е от буфер под формата на елфическия доминион в Дол Блатхан, граничещ с онази част от Аедирн, която крал Хенселт от Каедвен, образно казано, изтръгна от лапите на Емхир и сам опожари.

Дийкстра остави думите му без коментар.

— Моралната оценка на акцията на крал Хенселт също ще оставя на историците — продължи Естерад. — Още от пръв поглед към картата става ясно: анексирайки Северна Мархия, Хенселт е преградил пътя на Емхир към долината на Понтар. Предпазил е темерийските флангове. Както и вашите, и реданските. Трябва да му благодариш.

— Направих го — промърмори Дийкстра. — Но насаме. В Третогор посрещнахме крал Демавенд от Аедирн. А Демавенд даде доста точна морална оценка на постъпката на Хенселт. Като използваше кратки и звучни думи.

— Досещам се — кимна кралят на Ковир. — Да оставим за момент това настрана и да погледнем на юг, към река Яруга. Настъпвайки в Дол Ангра, Емхир едновременно защити фланговете си и сключи сепаратистичен договор с Фолтест от Темерия. Но когато бойните действия в Аедирн приключиха, императорът безцеремонно наруши пакта и удари Бруге и Соден. Чрез страхливи преговори Фолтест успя да си спечели две седмици мир. По-точно шестнайсет дни. А сега сме двайсет и шести октомври.

— Точно така.

— Положението на двайсет и шести октомври изглежда следното: Бруге и Соден са завладени. Крепостите Разван и Майена паднаха. Армията на Темерия е разбита в битката при Марибор, изтласкана е на север, а Марибор е обсаден. Днес сутринта все още се държеше. Но вече е късно вечерта, Дийкстра.

— Марибор ще издържи. Нилфгардците няма да успеят да затворят кръга на обсадата.

— Вярно е. Стигнаха твърде далеч, извънредно много разтегнаха комуникациите, опасно разкриха фланговете си. През зимата ще прекратят обсадата, ще отстъпят към близката Яруга, ще съкратят фронта. Но какво ще стане през пролетта, Дийкстра? Какво ще стане, когато тревата се подаде над снега? Приближи се, погледни картата.

Дийкстра гледаше.

— Погледни картата — повтори кралят. — Сега ще ти кажа какво ще направи Емхир вар Емрейс през пролетта.

* * *

— През пролетта ще започне настъпление с невероятни мащаби — съобщи Картия ван Кантен, оправяйки пред огледалото златистите си къдрици. — Знам, знам, в тази информация няма нищо сензационно, на всеки градски кладенец жените разнообразяват прането с разговори за пролетната офанзива.

Асире вар Анахид, която днес беше изключително раздразнителна и нетърпелива, успя да се сдържи и да не зададе въпроса защо тогава й пълнят главата с подобни глупости. Но тя познаваше Кантарела. Щом Кантарела е започнала да разказва нещо, значи има причина за това. А изказванията й обикновено приключваха с определени изводи.

— Само че аз знам малко повече от останалите — продължи Кантарела. — Ватие ми разкри всичко, разказа ми с подробности съвещанието при императора. На всичко отгоре донесе цял куп карти, а когато заспа, аз ги разгледах… Да продължавам ли?

— Че как — присви очи Асире. — Моля те, скъпа моя.

— Главният удар, разбира се, ще бъде насочен към Темерия. По границата на река Понтар и линията Новиград-Визима-Еландер. Удара ще нанесе армия „Център“, под командването на Мено Коехорн. Фланговете ще се прикриват от войските на армия „Изток“, настъпващи от Аедирн към долината на Понтар и Каедвен…

— Каедвен? — повдигна вежди Асире. — Значи край на крехкия мир, сключен при поделянето на плячката?

— Каедвен застрашава десния фланг. — Картия ван Кантен леко издаде напред пълните си устни. Личицето й на кукличка контрастираше ужасно с изречените стратегически мъдрости. — Настъплението има превантивен характер. Подбрани подразделения на армия „Изток“ имат задачата да откъснат армията на крал Хенселт и да му избият от главата всякакви мисли за евентуална помощ на Темерия. На запад ще удари специалната оперативна група „Верден“, която трябва да превземе Цидарис и плътно да затвори кръга на обсадата около Новиград, Горс Велен и Визима. Генералният щаб смята, че е необходимо да блокира тези три крепости.

— Не спомена имената на командирите на двете армии.

— Група „Изток“ — Ардал аеп Дахи — леко се усмихна Кантарела. — Група „Верден“ — Йоахим де Вет.

Асире повдигна високо вежди.

— Интересно — каза тя. — Двама князе, обидени от това, че дъщерите им са зачеркнати от брачните планове на Емхир. Нашият император или е много наивен, или страшно хитър.

— Ако Емхир знае нещо за заговора на князете — каза Кантарела, — то не го знае от Ватие. Ватие не му е казал нищо.

— Продължавай.

— Настъплението ще има невиждани досега мащаби. В операцията, включително редовите подразделения, резервите, помощните и тиловите служби, ще участват повече от триста хиляди души. И елфи, разбира се.

— Дата на началото й?

— Не е определена. Всичко зависи от снабдяването, а то — от проходимостта на пътищата, а никой не е в състояние да каже кога ще свърши зимата.

— Какво още сподели Ватие?

— Оплака се, горкичкият — усмихна се Кантарела и зъбите й проблеснаха. — Императорът пак го е навикал и наругал. Публично. Причината отново е била тайнственото изчезване на Стефан Скелен и неговия отряд. Емхир публично нарекъл Ватие неудачник, началник на служби, които вместо да правят така, че определени хора да изчезват безследно, биват изненадвани от подобни изчезвания. При това направил някакъв ехиден каламбур, който Ватие не можа да повтори точно. След това императорът шеговито го попитал дали това не означава, че се е появила някаква друга тайна организация, скрита дори от него? Умен е нашият император. Удря почти в целта.

— Почти — измърмори Асире. — Има ли още нещо, Картия?

— Агентът на Ватие в отряда на Скелен, който също е изчезнал, се нарича Нератин Цека. Изглежда, Ватие много го цени, защото е доста потиснат от изчезването му.

„Аз също съм потисната от изчезването на Йедия Мекесер — помисли си Асире. — Но за разлика от Ватие де Ридо, скоро ще знам какво се е случило.“

— А Риенс? Ватие не се ли е срещал повече с него?

— Не ми е казвал.

Двете мълчаха дълго. Котаракът на коленете на Асире мъркаше силно.

— Госпожо Асире?

— Да, Картия?

— Още дълго ли ще трябва да играя ролята на глупавата любовница? Така ми се иска да се върна към заниманията си. Да се посветя на научната работа…

— Не много дълго — прекъсна я Асире. — Но не и твърде скоро. Дръж се, дете мое.

Кантарела въздъхна.

Разговорът им приключи и те си взеха довиждане. Асире вар Анахид пропъди котката от креслото, прочете още веднъж писмото на Фрингила Виго, която си почиваше в Тусент, и се замисли, тъй като писмото я разтревожи. Между редовете се промъкваха разни мисли, които Асире улавяше, но не разбираше. Вече минаваше полунощ, когато Асире вар Анахид, нилфгардската магьосница, включи мегаскопа и установи телекомуникационна връзка със замъка Монтекалво в Редания.

Филипа Ейлхарт беше облечена с къса нощница с тънки презрамки, а по бузите й и в цепката на деколтето й се виждаха следи от червило. Асире с огромни усилия успя да сдържи гримасата си на отвращение. „Никога няма да мога да го разбера — помисли си тя. — А и не искам да го разбирам“.

— Можем ли да говорим спокойно?

Филипа направи широк жест с ръка, обвивайки се с магическа сфера.

— Вече можем.

— Имам сведения — сухо започна Асире. — Сами по себе си не представляват нищо сензационно, за това говорят и жените, докато перат. Все пак…

* * *

— На този етап — каза Естерад Тисен, гледайки картата, — Редания може да събере пет хиляди редови бойци, от тях четири хиляди — тежка кавалерия. Приблизително, разбира се.

Дийкстра кимна. Цифрите бяха абсолютно точни.

— Демавенд и Меве имаха подобна армия. Емхир я разгроми за двайсет и шест дни. Същото ще се случи и с войските на Редания и Темерия, ако не ги подсилите. Поддържам идеята ви, Дийкстра, твоята и на Филипа Ейлхарт. Имате нужда от войска. Необходима ви е бойна, добре обучена и отлично екипирана конница. И искате да се сдобиете с такава конница за някакви си милион бизанта.

Шпионинът потвърди с поклащане на глава, че няма нищо против тези сметки.

— Само че несъмнено ти е известно — сухо продължи кралят, — че Ковир винаги е бил, е и ще бъде неутрален. С нилфгардската империя ни свързва договор, подписан още от дядо ми, Естерил Тисен, и от император Фергус вар Емрейс. Алинея от този договор забранява на Ковир да подкрепя враговете на Нилфгард с военна сила. Или с пари за военни цели.

— Когато Емхир вар Емрейс задуши Темерия и Редания — изкашля се Дийкстра, — ще обърне погледа си на север. Емхир никога няма да се засити. Може да се окаже, че вашият договор не струва пукната пара. Само преди няколко минути говорехме за Фолтест от Темерия, който, договаряйки се с Нилфгард, успя да си купи само шестнайсет дни мир…

— О, драги мой — махна пренебрежително с ръка Естерад, — това не е никакъв аргумент. Договорите за мир са като брачните договори — не ги сключват с мисълта за измяна, а дори и да ги сключат, не подозират в измяна отсрещната страна. На който това не му харесва, да не се жени. Ако не искаш да станеш рогоносец, не се жени, но съгласи се, че страхът от рогата е обидно и доста смешно оправдание за безбрачието. А рогата в семейния живот не бива да стават тема за разсъждения от рода на „какво би станало, ако…“. Докато не пораснат рогата, няма какво да се обсъжда… Като стана въпрос за рога: как се чувства съпругът на прелестната Мари, маркиз Де Мерсей, реданският министър на финансите?

— Разполагате с достойни за завиждане информатори, Ваше Кралско Величество — вдървено се поклони Дийкстра.

— Така е — съгласи се кралят. — Ще се изненадаш, като разбереш колко са и колко са добри. Но и ти не трябва да се срамуваш от своите. Онези, които имаш в кралските ми дворове, тук и в Понт Ванис. Давам ти дума, че всеки един от тях е достоен за най-висша похвала.

Дийкстра дори не мигна.

— Емхир вар Емрейс също има някои способни и добре внедрени агенти — каза Естерад, гледайки нимфите на тавана. — Затова повтарям: държавните интереси на Ковир са неутралитетът и принципът pacta sunt servanda[98]. Ковир не нарушава сключените договори. Ковир не нарушава договори дори за да изпревари нарушаването на договора от отсрещната страна.

— Ще се осмеля да отбележа — каза Дийкстра, — че Редания не предлага на Ковир да нарушава договори. Редания няма никакво намерение да сключва съюз или да получи военна помощ от Ковир срещу Нилфгард. Редания просто иска… да вземе назаем една малка сума, която после ще върне…

— Знам много добре как връщате вие — прекъсна го кралят. — Но всичко това са чисто академични разсъждения, защото аз няма да ви дам назаем нито един шелонг. И няма защо да ме засипваш с лицемерни казуистични разсъждения, Дийкстра, защото не ти отиват. Имаш ли някакви други, по-сериозни, умни и подходящи аргументи?

— Не.

— За твой късмет — каза Естерад Тисен след кратко мълчание, — си избрал да станеш шпионин. В търговията въобще нямаше да направиш кариера.

* * *

Откакто свят светува, всички кралски двойки спят в отделни стаи. Кралете — с доста различно постоянство — посещават спалните на кралиците, случва се и кралиците да направят някоя неочаквана визита на краля. След което съпрузите се прибират по стаите и по леглата си.

Кралската двойка на Ковир беше изключение в това отношение. Естерад Тисен и Зулейка винаги спяха заедно — в една спалня, на едно гигантско легло под огромен балдахин.

Преди да заспи, Зулейка си слагаше очилата, с които се срамуваше да се появява пред поданиците си, и четеше от своята Добра книга. Естерад Тисен обикновено говореше.

Тази вечер всичко беше както обикновено. Естерад сложи нощната си шапчица и взе в ръка скиптъра. Той обожаваше да го държи и да си играе с него, но избягваше да го прави пред хора, защото се страхуваше, че поданиците му ще сметнат това за много претенциозно.

— Знаеш ли, Зулейка — говореше той, — напоследък ме навестяват странни сънища. Вече няколко нощи подред сънувам онази вещица, майка ми. Застава над мен и повтаря: „Имам жена за Танкред, имам жена за Танкред.“ И ми показва симпатично, но много младо девойче. И знаеш ли, Зулейка, кое е това девойче? Цири, внучката на Каланте. Помниш ли Каланте, Зулейка?

— Помня, съпруже мой.

— Цири — продължи Естерад, играейки си със скиптъра, — е онази, за която уж иска да се ожени Емхир вар Емрейс. Странен брак, изумителен… Как тогава, по дяволите, тя може да стане жена на Танкред?

— На Танкред — гласът на Зулейка се промени, както ставаше винаги, когато говореше за сина си — ще му дойде добре една съпруга. Може да улегне…

— Може — въздъхна Естерад. — Въпреки че се съмнявам, но е възможно. Във всеки случай бракът дава някакъв шанс. Хммм… Тази Цири… Ковир и Цинтра. Устието на Яруга! Не звучи зле, никак даже. Подходящ съюз… Подходящо роднинство… Но ако Емхир е избрал за себе си това момиченце… Само че защо точно тя се явява в сънищата ми? И защо, по дяволите, изобщо ми се присънва такава глупост? Помниш ли по време на Еквинокцията, когато събудих и теб… Бррр, какъв кошмар беше, ужасно се радвам, че не помня подробностите… Хммм… А може би трябва да повикаме някой астролог? Гледачка? Медиум?

— Сега в Лан Ексетер е дошла госпожа Шеала де Танкарвил.

— Не — намръщи се кралят. — Не я искам тази магьосница. Твърде умна е. Под носа ми израства втора Филипа Ейлхарт. Мирисът на властта привлича твърде силно умните жени, те не бива да бъдат глезени с благосклонност и доверие.

— Както винаги си много прав, съпруже.

— Хммм… Но тези сънища…

— В Добрата книга пише — Зулейка прелисти няколко страници, — че когато човек заспи, боговете му отварят залите и му говорят… А пророк Лобода учи, че когато сънуваш, виждаш или велика мъдрост, или велика глупост… Изкуството е в това да разбереш кое от двете е.

— Бракът на Танкред с евентуалната невеста на Емхир едва ли може да се счита за велика мъдрост! — въздъхна Естерад. — А като говорим за мъдрост, така ми се иска да ме споходи насън. Става въпрос за причината Дийкстра да ме посети. Много сложна работа. Защото, разбираш ли, скъпа ми Зулейка, разумът не ми позволява да ликувам, когато Нилфгард неспирно напредва на север и всеки момент може да превземе Новиград, а от Новиград всичко, включително и нашият неутралитет, ще изглежда по съвсем различен начин, отколкото от далечния юг. Така че няма да е зле Редания и Темерия да спрат напора на Нилфгард и да прогонят агресора отново отвъд Яруга. Няма ли да е хубаво, ако го направят с наши пари? Слушаш ли ме, любима?

— Слушам те, съпруже.

— И какво ще кажеш за това?

— Всички отговори се крият в Добрата книга.

— А казва ли твоята Добра книга какво трябва да се направи, когато дойде такъв като Дийкстра и се опитва да ти измъкне един милион?

— Книгата — погледна го над очилата Зулейка, — не казва нищо за безчестните пари. Но в един от стиховете е казано: в това да дадеш има много повече щастие от това да вземеш, а в даването на милостиня се крие благородство. Казано е: раздай всичко и това ще облагороди душата ти.

— Е, да, изпразни си кесията и стомаха — измърмори Естерад Тисен. — А освен стихове за благородни дарения и раздаване на милостиня, в Книгата няма ли някакви мъдрости, свързани с печалбата? Например, какво казва Книгата за обменния курс?

Кралицата намести очилата си и започна бързо да прелиства томчето.

— Както ти към боговете, така и боговете към теб — прочете тя.

Естерад мълча дълго и накрая изрече бавно:

— А нещо друго?

Зулейка отново се зае да тормози Книгата.

— Намерих нещо — най-накрая каза тя — в мъдростите на пророка Лобода. Да ти го прочета ли?

— Бъди така добра.

— Пророк Лобода учи: дай милостиня на бедния. Но вместо да му дадеш цялата диня, му дай само половината, иначе бедният може да се побърка от щастие.

— Половин диня — изсумтя Естерад Тисен. — Значи половин милион бизанта? А на теб известно ли ти е, Зулейка, че да имаш половин милион и да нямаш половин милион прави цял милион?

— Не ме остави да довърша. — Зулейка хвърли сърдит поглед към мъжа си над очилата. — По-нататък пророкът казва: още по-добре, ако дадеш на бедния четвърт диня. А най-добре направи така, че друг да му даде диня. Защото, истина ви казвам, винаги ще се намери човек, който да има диня и да е готов да я подари на бедния или от благородство, или от някакви други подбуди.

— Ха! — Кралят на Ковир удари със скиптъра по нощната масичка. — Този твой пророк Лобода наистина е бил голям умник! Вместо да дадеш, се погрижи друг да го направи? Това ми харесва, ето едни наистина мъдри слова! Потърси още нещо в мъдростите на твоя пророк, мила моя Зулейка. Сигурен съм, че ще намериш там още нещо, което да ми позволи, без да понеса загуби, да реша проблема на Редания и армията, която Редания е решила да създаде с моите пари.

Зулейка дълго разлиства Книгата, преди да започне да чете:

— Веднъж един от учениците на пророка Лобода му казал: „Научи ме, учителю, как да постъпя? Един от моите ближни пожела любимото ми куче. Ако му дам любимеца си, сърцето ми ще се пръсне от мъка. Ако не го дам, ще бъда нещастен, защото ще го обидя с отказа ми. Какво да правя?“. „А имаш ли — попитал пророкът — нещо, което да обичаш по-малко от любимото си куче?“ „Имам, учителю — отвърнал ученикът. — Имам един палав котарак, неукротим пакостник. И изобщо не то обичам.“ Тогава пророкът Лобода казал: „Вземи котарака, неукротимия пакостник, и го подари на ближния си. Така самият ти ще изпиташ двойно щастие — ще се отървеш от котарака и ще зарадваш ближния си. Защото ближният не държи точно на определен дар, а просто копнее да получи подарък.“

Естерад мълча известно време, смръщил чело. Накрая попита:

— Зулейка? Това един и същ пророк ли е?

— Вземи котарака, неукротимия пакостник…

— Чух те още първия път! — възкликна кралят, но веднага смекчи тона си: — Прости ми, любима. Работата е там, че въобще не схващам каква е връзката на котарака с…

Той замълча. И дълбоко се замисли.

* * *

Осемдесет и пет години по-късно, когато положението се беше променило до такава степен, че за някои неща и хора вече можеше да се говори без страх, заговори Гуискард Вермулен, херцог на Крейден, внук на Естерад Тисен, син на голямата му дъщеря Гаудемунда. По това време херцог Гуискард вече беше старец, но помнеше добре събитията, на които беше станал свидетел. Именно херцог Гуискард разкри откъде се беше взел милионът бизанти, с помощта на които Редания беше екипирала конната си армия за война с Нилфгард. Този милион беше дошъл не от хазната на Ковир, както всички предполагаха, а от богатствата на Новиград. Гуискард издаде тайната, че Естерад Тисен получил новиградските пари заради участието си в създаването на компании за задморска търговия. Парадоксалното е, че тези компании били създадени с активното участие на нилфгардски търговци. От откровенията на престарелия херцог излизаше, че самият Нилфгард — до определена степен — е платил за организирането на противниковата реданска армия.

— Дядо — спомняше си Гуискард Вермулен — говореше нещо за дини и хитро се усмихваше. Казваше, че винаги ще се намери някой, който да даде на бедния, дори и заради изгода. Казваше също, че щом самият Нилфгард спомага за увеличаването на силите и боеспособността на реданската войска, то не може да има претенции към другите за същото.

А след това дядо извика при себе си баща ми, който тогава ръководеше разузнаването, и министъра на вътрешните работи. След като разбраха какви заповеди им предстои да изпълнят, те изпаднаха в паника. Защото ставаше дума за пускането от затвора и връщане от заточение на повече от три хиляди души. И отмяната на домашния арест на повече от сто други.

Не, това не се отнасяше само за бандитите, обичайните престъпници и наемниците. На помилване подлежаха най-вече дисидентите. Сред тях се оказаха и привържениците на сваления крал Рид, и хората на узурпатора Иди, най-преданите им партизани. И то не само онези, които ги поддържаха с думи: повечето бяха в затвора за диверсии, покушения, въоръжени бунтове. Министърът на вътрешните работи беше в шок, татко беше силно обезпокоен.

А дядо се засмя така, сякаш това беше най-добрата шега. А след това каза, помня всяка негова дума: „Най-големият ви пропуск, господа, се състои в това, че вечер не четете Добрата книга. Ако я бяхте чели, щяхте да разберете идеите на своя монарх. А сега ще изпълнявате заповедите, без да ги разбирате. Но не се отчайвайте, вашият монарх знае какво прави. А сега вървете и пуснете всичките ми котараци — неукротими пакостници.“

Точно така каза: котараци — неукротими пакостници. И ставаше въпрос — което тогава на никого не му хрумна — за бъдещите герои, командири, които се покриха с чест и слава. Тези дядови „котараци“ бяха известните по-късно наемници: Адам „Адио“ Панграт, Лоренцо Мола, Хуан „Фронтино“ Гутиерес… и Джулия Абатемарко, която се прочу в Редания като „Сладката ветрогонка“… Вие, младите, това не го помните, но по мое време, когато си играехме на войници, всяко момче искаше да бъде „Адио“ Панграт, а всяко момиче — Джулия „Сладката ветрогонка“… А за дядо всички те бяха „котараци-пакостници“, хе-хе-хе…

— После — фъфлеше Гуискард Вермулен, — дядо ме хвана за ръка и ме изведе на терасата, където баба Зулейка хранеше чайките. Дядо й каза… той й каза…

Старецът бавно и с голямо напрежение се опитваше да си спомни думите, които тогава, осемдесет и пет години по-рано, крал Естерад Тисен беше казал на жена си, кралица Зулейка, на надвисналия над Големия канал балкон на двореца Енсенада.

— … каза — спомни си най-накрая херцогът: — „Знаеш ли, любима ми съпруго, че открих още една велика мъдрост сред многото мъдрости на пророка Лобода? Която ще ми даде още едно предимство при подаряването на котараците пакостници на Редания? Котките, мила ми Зулейка, се връщат у дома. Котките винаги се връщат у дома. И когато моите котки се върнат, когато донесат плячката си, своята заплата, богатствата си… Тогава ще ги обложа с данъци…“

* * *

Последният разговор на крал Естерад Тисен с Дийкстра беше на четири очи, дори без присъствието на Зулейка. Наистина, на пода на грамадната стая играеше десетгодишно момче, но никой не му обръщаше внимание, а и то беше толкова заето с оловните си войници, че изобщо не се интересуваше от разговорите на възрастните.

— Това е Гуискард — каза Естерад, кимвайки към момчето. — Моят внук, син на моята Гаудемунда и на онзи нехранимайко, принц Вермулен. Но това момченце, Гуискард, е единствената надежда на Ковир, в случай, че Танкред Тисен се окаже… Ако с Танкред се случи нещо…

Дийкстра беше запознат с проблема на Ковир. И лично с проблема на Естерад. Той знаеше, че с Танкред вече се е случило нещо. Ако младежът въобще имаше някакви данни да стане крал, щеше да бъде много лош крал.

— Твоят проблем — каза Естерад — по принцип вече е решен, можеш да започнеш да обмисляш как най-ефективно да използваш този милион бизанти, който в най-скоро време ще се озове в третогорската хазна.

Той се наведе и скришом грабна един от оловните войници на Гуискард, кавалерист с вдигната сабя.

— Вземи го и хубаво го скрий. Онзи, който ти покаже друг такъв войник, ще бъде моят пратеник. Имай предвид, че дори и да изглежда така, че да не ти се вярва, това ще бъде моят човек, който е запознат с проблемите на нашия милион. Всеки друг ще бъде провокатор и трябва да се отнесеш към него по подобаващ начин.

— Редания — поклони се Дийкстра — няма да забрави това, Ваше Кралско Величество. Лично аз искам да ви изкажа дълбоката си благодарност.

— Не ми изказвай нищо, а дай насам оная хилядарка, с която смяташе да спечелиш благосклонността на моя министър. Какво, да не би благосклонността на краля да не заслужава подкуп?

— И Ваше Кралско Величество ще се принизи…

— Ще се принизи, ще се принизи. Давай парите, Дийкстра. Ако имаш хилядарка и ако нямаш хилядарка…

— … Това прави две хиляди. Знам.

* * *

В едно отдалечено крило на двореца Енсенада, в стая със значително по-малки размери, магьосницата Шеала де Танкарвил съсредоточено и сериозно слушаше съобщението на кралица Зулейка.

— Прекрасно — кимна тя. — Прекрасно, Ваше Кралско Величество.

— Направих така, както ме посъветвахте, госпожо Шеала.

— Благодаря. И още веднъж ви уверявам, че интересите ни са общи. За благото на страната. И династията.

Кралица Зулейка се закашля, гласът й леко се измени.

— А… А Танкред, госпожо Шеала?

— Дадох ви дума — студено каза Шеала де Танкарвил. — Дадох ви дума, че за помощта ще се отплатя с помощ. Можете да спите спокойно, Ваше Кралско Величество.

— Много би ми се искало — въздъхна Зулейка. — Много. И тъй като разговорът ни се завъртя около сънищата… Кралят започна да подозира нещо. Тези сънища го изненадват, а когато кралят е изненадан, започва да става подозрителен.

— Тогава за известно време ще спра да му изпращам сънища — обеща магьосницата. — А що се отнася до сина ви, Ваше Величество, пак повтарям, че можете да спите спокойно. Принц Танкред ще напусне лошите си приятели. Ще спре да посещава замъка на барон Суркратас и да ходи при госпожа де Лисемор. Както и при жената на реданския посланик.

— И повече никога няма да стъпи у тези личности? Никога?

— Личностите, за които става въпрос — в тъмните очи на Шеала де Танкарвил пламна странен огън, — вече няма да се осмелят да канят и да отклоняват от правия път принц Танкред. Никога няма да се осмелят. Или ще разберат какви са последствията от подобни действия. Гарантирам за това, което говоря. Гарантирам също, че принц Танкред ще се върне към уроците и ще стане прилежен ученик, сериозен и уравновесен юноша, ще спре да гони фустите. Ще се успокои… до мига, в който му представим Цирила, принцесата на Цинтра.

— Ех, ако можех да повярвам в това! — Зулейка закърши ръце и погледна нагоре. — Само ако можех да повярвам!

— Трудно е да се повярва в могъществото на магията, Ваше Кралско Величество — усмихна се Шеала де Танкарвил, неочаквано дори за самата себе си. — Но така и трябва да бъде.

* * *

Филипа Ейлхарт оправи тънките като паяжина презрамки на прозрачната си нощница и избърса последните следи от червило. „Толкова умна жена — неволно си помисли Шеала де Танкарвил, — а не може да си сдържа хормоните.“

— Можем ли да говорим?

Филипа се огради с магическа сфера.

— Вече да.

— В Ковир всичко е готово. Резултатът е положителен.

— Благодаря. Дийкстра тръгна ли си вече?

— Още не.

— Какво го задържа?

— Преговаря с Естерад Тисен — изкриви устни Шеала де Танкарвил. — Странно как си допаднаха, кралят и шпионинът.

* * *

— Знаеш ли шегата за нашия климат, Дийкстра? За това, че в Ковир има само два сезона?

— Зима и есен. Знам.

— А знаеш ли признаците, по които се познава, че в Ковир е настъпило лято?

— Не. Какви са?

— Дъждът става малко по-топъл.

— Ха-ха-ха!

— Шегата настрана — сериозно каза Естерад Тисен, — но тези все по-ранни и по-дълги зими малко ме безпокоят. Това е било предсказано. Сигурно си чел пророчествата на Итлина? Там се казва, че ще настъпи продължаващ десетки години студ. Някои твърдят, че това е просто алегория, но мен малко ме е страх. В Ковир вече преживяхме четири поредни студени години, лошо време и слаба реколта. Ако не беше мощният поток хранителни продукти от Нилфгард, хората щяха да умрат от град… Представяш ли си?

— Честно казано, не.

— А аз — да. Застудяването може да погуби всички ни. Гладът е враг, с който е дяволски трудно да се борим.

Шпионинът кимна замислено.

— Дийкстра?

— Ваше Кралско Величество?

— В твоята страна вече настъпи ли мир и покой?

— Не съвсем. Но се старая…

— Знам. Всички говорят за това. От онези, които извършиха предателството на Танед, жив остана само Вилгефорц.

— След смъртта на Йенефер — да. Знаете ли, кралю, че Йенефер е загинала? В последния ден на август, при загадъчни обстоятелства, край прословутата падина Седна между островите Скелиге и полуостров Пейкс де Мар?

— Йенефер от Венгерберг не беше предателка — изрече бавно Естерад. — Тя не беше съучастничка на Вилгефорц. Ако искаш, ще ти дам доказателства.

— Не искам — отвърна Дийкстра след кратко мълчание. — Може и да поискам, но не сега. Засега ми е по-удобно да я мисля за предателка.

— Разбирам. Не се доверявай на магьосничките, Дийкстра. Особено на Филипа.

— Никога не съм й се доверявал. Но сме принудени да си сътрудничим. Без нея Редания ще потъне в хаос и ще загине.

— Така е. Но ако мога да те посъветвам нещо — отпусни малко юздите. Знаеш за какво говоря. Ешафодите и килиите за изтезания из цялата страна, зверствата, които извършвате с елфите… И онзи страшен форт Дракенборг. Знам, че те движи чувството за патриотизъм. Но оставяш след себе си грозна легенда, в която си представен като върколак, лочещ невинна кръв.

— Все някой трябва да го направи.

— И на някого ще се отрази. Знам, че се опитваш да бъдеш справедлив, но няма как да избегнеш грешките — не е възможно. Няма как да останеш чист, когато се къпеш в кръв. Знам, че нито веднъж не си навредил на някого за собствено удоволствие, но кой ще ти повярва? В деня, в който късметът те напусне, веднага ще ти припишат всички загинали невинни. А лъжата лепне като смола за човека.

— Знам.

— Няма да ти дадат възможност да се защитиш. На такива като теб никога не им дават шанс да се оправдаят. Ще те овалят в смола… впоследствие. Постфактум. Пази се, Дийкстра.

— Пазя се. Няма да се доберат до мен.

— Но се добраха до твоя крал Визимир. Чух за това — кинжал отстрани, до дръжката…

— Крал се улучва по-лесно, отколкото шпионин. Няма да се доберат до мен. Никога няма да се доберат.

— И не бива. Знаеш ли защо, Дийкстра? Защото, дявол да го вземе, на тоя свят все трябва да е останала някаква справедливост.

* * *

И дойде денят, в който те си спомниха този разговор. И двамата. Кралят и шпионинът. Дийкстра си спомни за думите на Естерад в Третогор, когато се вслушваше в стъпките на убийците, приближаващи се от всички страни, по всички коридори на замъка. Естерад си спомни за думите на Дийкстра на широките стъпала на мраморната стълба, водеща от Енсенада до Големия канал.

* * *

— Можел е да се бори. — Замъглените, невиждащи очи на Гуискард Вермулен се взираха в бездната на спомените. — Убийците били трима, а дядо бил силен мъж. Можел е да се бори, да се защитава до момента, когато пристигне стражата. А можел и просто да избяга. Но там била и баба Зулейка. Дядо прикривал и защитавал Зулейка, само Зулейка, за себе си не помислил. Когато накрая пристигнала помощ, Зулейка нямала дори драскотина. Естерад бил получил повече от двайсет удара. Умрял три часа по-късно, без да дойде в съзнание.

* * *

— Чел ли си Добрата книга, Дийкстра?

— Не, Ваше Кралско Величество. Но знам какво е написано в нея.

— Вчера, представи си, реших да я отворя напосоки. И се натъкнах на следното изречение: „По пътя към вечността всеки трябва да върви по собствените си стъпки и да носи собственото си бреме.“ Какво мислиш за това?

— Трябва да тръгвам, кралю Естерад. Дойде часът да понеса собственото си бреме.

— Бъди здрав, шпионино.

— Бъди здрав, кралю.

Девета глава

Отдалечихме се на около шестстотин стаяния на юг от древния и славен Асенгард, към областта, наречена Стоезерие. Ако погледнете към тази област отвисоко, ще видите безброй езера, оформени в най-разнообразни фигури. Водачът ни, елфът Авалак’х, ни нареди да издирим сред тези фигури онази, която прилича на трифолиум. И наистина имаше такава фигура. При това изглеждаше, че там има не три, а четири езера, защото едното, продълговато, точещо се от север на юг, приличаше на лист от цветна дръжка. Това езеро, наречено Тарн Мира, е заобиколено от черна гора, а при северния му край се издига странната кула, наречена Кулата на лястовицата, на елфически език — Tor Zireael.

В първия момент не видяхме нищо, освен мъгла. Тъкмо се канех да се обърна към елфа Авалак’х и да го попитам за тази кула, когато той сам заговори: „Трябва да чакаме и да се надяваме. Надеждата ще се отплати със светлина и с добри магии. Вгледайте се във водните дълбини, там ще видите носителите на добрите новини.“

Буйвид Бекуйзен, „Странствания по пътища и вълшебни места“

Тази книга е измама от първата до последната си страница. Руините край езерото Тарн Мира са изследвани многократно. Въпреки твърденията на Б. Бекуйзен, в тях няма никаква магия и следователно не могат да бъдат развалините на легендарната Кула на лястовицата.

Ars Magica, изд. XIV

— Идват! Идват!

Йенефер, която придържаше с двете си ръце косата си, разрошвана от наситения с влага въздух, се спря до перилата на стълбата, отстъпвайки пред тичащите към брега жени. Прибоят, подпомаган от западния вятър, с грохот разбиваше вълните в брега, от пукнатините между скалите се издигаха бели пискюли от пяна.

— Идват! Идват!

От горните тераси на цитаделата Каер Тролд, главната твърдина на Ард Скелиг, се виждаше почти целият архипелаг. Точно зад теснината лежеше Ан Скелиг, плосък и нисък от южната страна, стръмен и прорязан от фиорди от невидимата северна страна. Далеч вляво от острите върхове на рифовете, вълните се разделяха от високия и зелен Спикерог, чиито планини и върхове се губеха в облаците. Вдясно се виждаха стръмните сипеи на остров Ундвик, гъмжащи от чайки, корморани, буревестници и рибояди. Зад Ундвик се забелязваше гористият конус на Хиндарсфял, най-малкият остров от архипелага. Ако човек се качи на върха на някоя от кулите на Каер Тролд и погледне на юг, ще може да види самотния, сякаш отхвърлен от останалите остров Фаро, издигащ се над водата като гръб на огромна риба, за която океанът е твърде плитък.

Йенефер се спусна до по-ниската тераса и се спря до група жени, на които гордостта и общественото положение не им позволяваха да хукнат към брега и да се смесят с развълнуваната тълпа. Долу, под терасата, се простираше пристанищният град, черен и безформен, като изхвърлено на брега морско ракообразно.

От теснината между Ан Скелиг и Спикерог един след друг се появяваха дракари. Платната им пламнаха на слънцето в бели и червени цветове, блеснаха изпъкналостите на щитовете, окачени по бордовете.

— „Рингхорн“ плава първи — каза една от жените. — След него е „Фенрис“…

— „Тигла“ — възбудено възкликна друга. — След него „Драк“… После виждам „Хавфру“…

— „Ангира“… „Тамара“… „Дария“… Не, това е „Скорпена“, не „Дария“. Няма я „Дария“…

Млада жена с дебела светла плитка, придържаща с ръцете си вече доста наедрелия си корем, изохка приглушено, пребледня и изгуби съзнание, отпускайки се на площадката на терасата като откъснала се от халките завеса. Йенефер веднага скочи към нея, падна на колене, докосна корема на жената с пръсти и произнесе заклинание, прекратявайки спазмите. Силно и уверено стабилизира заплашващата да се прекъсне връзка на матката с плацентата. За по-сигурно произнесе още едно успокояващо и защитно заклинание за детето, чиито движения усещаше под дланите си.

За да не хаби магическата си енергия, тя свести жената с няколко плясвания по бузите.

— Вдигнете я. Внимателно.

— Глупавичката тя… — каза една от по-възрастните жени. — Малко оставаше…

— Паникьоса се… Може нейният Нилс да е още жив, може да е на някой друг дракар…

— Благодарим ви за помощта, госпожо магьоснице.

— Вдигнете я — повтори Йенефер, като се изправи и преглътна една ругатня: когато падна на колене, роклята й се пръсна по шевовете.

Слезе на следващата тераса. Дракарите един по един се приближаваха към брега, войните слизаха на кея. Брадатите, окичени с оръжия берсерки от Скелите. Мнозина носеха бели превръзки. Мнозина не можеха да вървят сами и бяха принудени да използват помощта на другарите си. Някои се налагаше да бъдат носени.

Скупчилите се на кея жени от Скелиге забелязваха мъжете си, викаха и плачеха от щастие — ако щастието им се усмихнеше. А ако не — припадаха. Или си отиваха бавно, тихо, без да произнесат дори една дума. Понякога се оглеждаха с надеждата, че в пролива ще блеснат белите и червени платна на „Дария“.

Но нея я нямаше.

Йенефер забеляза извисяващата се над останалите буйна червена коса на Крах ан Крайт, ярлът на Скелиге, един от последните, слезли от палубата на „Рингхорн“. Ярлът издаваше заповеди, проверяваше, грижеше се за всичко. Две жени, които не откъсваха поглед от него — едната светлокоса, другата тъмнокоса — плачеха. От щастие. След като се увери, че се е погрижил за всичко и нищо не е пропуснал, ярлът се приближи до жените, притисна ги в мечешките си обятия и ги разцелува. А след това вдигна глава и видя Йенефер. Очите му пламнаха, загорялото му лице застина като каменна скала, като бронзова изпъкналост на щит.

„Той знае — помисли си магьосничката. — Новините се разпространяват бързо. Още по време на плаването ярлът е разбрал, че преди два дни са ме хванали с мрежа в пролива до Спикерог. Знаел е, че ще ме завари в Каер Тролд. Магия или пощенски гълъби?“

Той не бързаше да се приближи до нея. От него лъхаше на море, сол, сила и умора. Тя го погледна в светлите очи и веднага в ушите й гръмнаха бойните викове на берсерките, грохотът на щитовете, звънът на мечове, воплите на умиращите, крясъците на хората, скачащи в морето от горящата „Дария“.

— Йенефер от Венгерберг.

— Крах ан Крайт, ярл на Скелиге. — Тя леко наведе глава.

Той не отвърна на поклона й. „Лошо“ — помисли си тя.

В този миг той забеляза синината, спомен за удара с гребло, лицето му отново застина, устните потръпнаха, разкривайки за миг зъбите му.

— Онзи, който те е бил, ще отговаря за това.

— Никой не ме е бил. Спънах се на стълбите.

Той я погледна внимателно, след което сви рамене.

— Щом не искаш да се оплакваш, твоя воля. Нямам време да се занимавам с разследвания. А сега ме чуй какво ще ти кажа. Слушай внимателно, защото това ще бъдат единствените думи, които ще чуеш от мен.

— Слушам те.

— Утре ще те качат на един дракар и ще те отведат в Новиград. Там ще те предадат на градските власти, а след това — на темерските или реданските, в зависимост от това кой ще те поиска пръв. А аз знам, че и едните, и другите те искат еднакво силно.

— Това ли е всичко?

— Почти. Само едно малко пояснение. Твърде често островите Скелиге са ставали убежище на хора, преследвани от закона. Не че при нас, на Островите, няма достатъчно възможности да се изкупи вината с тежък труд, мъжество, самопожертвователност, кръв. Но не и в твоя случай, Йенефер. Няма да ти дам убежище. Ако си разчитала на това, не си познала. Ненавиждам такива като теб, ненавиждам хора, които воюват, за да се сдобият с власт, които поставят личния си интерес над обществения, влизат в съюз с враговете си и предават онези, на които дължат не само послушание, но и благодарност. Ненавиждам те, Йенефер, защото именно тогава, когато заедно със своите другари-бунтовници по нилфгардско внушение вдигна бунт на Танед, моите дракари се намираха при Атре, моите момчета отиваха на помощ на тамошните въстаници. Триста мои момчета се изправиха срещу две хиляди черни! Все някаква награда трябва да има за мъжеството и верността, все някакво наказание трябва да има за подлостта и предателството! С какво мога да наградя загиналите? С празни гробове? С надписи, изсечени на обелиски? Не! Наградите и почестите за падналите ще бъдат други. Заради тяхната кръв, попила в дюните на Атре, Йенефер, твоята кръв ще потече по дъските на ешафода.

— Не съм виновна. Не съм участвала в заговора на Вилгефорц.

— Доказателства за това ще представиш на съдиите. Аз няма да те съдя.

— Само дето вече си ме осъдил, произнесъл си присъдата.

— Стига празни приказки! Казах! Утре сутрин, на изгрев-слънце, ще се отправиш към Новиград, окована във вериги, за да застанеш пред кралския съд, който ще ти определи подходящо и справедливо наказание. А сега ми дай дума, че няма да се опиташ да прилагаш магия.

— А ако не обещая?

— Марквар, нашият магьосник, загина на Танед; сега си нямаме магик, който да може да те държи под контрол. Но знай, че ще се намираш под непрекъснатото наблюдение на най-добрите стрелци на Скелиге. Ако дори само помръднеш подозрително с пръсти, незабавно ще бъдеш застреляна.

— Ясно — кимна тя. — Тогава обещавам.

— Прекрасно. Благодаря. Сбогом, Йенефер. Утре няма да те изпращам.

— Крах.

Той се завъртя на пети.

— Слушам те.

— Нямам никакво желание да се качвам на кораба за Новиград. Нямам време да доказвам невинността си на Дийкстра. Не мога да рискувам скоро след ареста ми да умра от внезапен кръвоизлив в мозъка или да се самоубия по някакъв ефектен начин. Не мога да губя време и да поемам такъв риск. Не мога да ти обясня защо е рисковано за мен. Но нямам намерение да отплавам за Новиград и няма да отплавам.

Той я изгледа продължително.

— Няма ли? Интересно, кое те кара да мислиш така? Да не би това, че някога ни свързваше любовна страст? Не разчитай на това, Йенефер. Каквото било, било.

— Знам и не разчитам на това. Но няма да отплавам за Новиград, ярле, защото трябва спешно да се притека на помощ на една личност, на която се заклех, че няма да я изоставя в беда. И ти, Крах ан Крайт, ярл на Скелиге, ще ми помогнеш. Защото и ти си дал същата клетва. Преди десет години, точно на това място, където стоим сега, на този кей. На същата тази личност, Цири, внучката на Каланте, Лъвчето от Цинтра. Аз, Йенефер от Венгерберг, смятам Цири за своя дъщеря. Затова от нейно име настоявам да спазиш клетвата си. Спази я, Крах ан Крайт, ярл на Скелиге.

* * *

— Наистина ли? — попита още веднъж Крах ан Крайт. — Дори няма да опиташ? Нито едно от тези ястия?

— Наистина.

Ярлът не настоя, взе си омар от таблата, сложи го на дъската и със силен и точен удар на късата си брадвичка го разцепи по дължина. Поръси го обилно с лимон и чеснов сос и започна да изчопля месото от черупката. С пръсти.

Йенефер се хранеше благовъзпитано, със сребърни нож и вилица; похапваше овнешка пържола със спанак, приготвена специално за нея от изненадания и като че ли леко обиден готвач. Но магьосницата не пожела нито стриди, нито миди, нито маринована в собствен сос сьомга, нито супа от морски дреболийки, нито задушена опашка от морска жаба, нито запечена риба-меч, нито пържена мурена, нито октоподи, нито крабове, нито омари, нито морски таралежи. И дори отказа пресните водорасли.

Всичко, дори и най-малко свързано с морето, й напомняше за Фрингила Виго и Филипа Ейлхарт, за дяволски рискованата телепортация, падането в морските вълни, морската вода, която трябваше да поглъща противно на желанието си, и с хвърлената върху нея рибарска мрежа, в която, между другото, се бяха заплели водорасли, на вид точно същите, като тези в чинията. Водорасли, превръщани на каша от парализиращите волята й, болезнени удари с весла по главата и гърба й, нанасяни от скелигските рибарки.

— И така — продължи разговора Крах, изсмуквайки месото от прекършените в ставите щипки на омара, — аз реших да ти повярвам, Йенефер. Но знай, че не го правя заради теб. Блодгеас, кръвната клетва, която дадох на Каланте, наистина ми връзва ръцете. Затова, ако намерението ти да помогнеш на Цири не е лъжливо и е искрено — а аз предполагам, че е такова, — то аз нямам друг избор: длъжен съм да ти помогна да изпълниш намеренията си…

— Благодаря. Но, моля те, зарежи този приповдигнат тон. Повтарям, че не съм участвала в заговора на Танед. Повярвай ми.

— Толкова ли е важно — махна с ръка той — в какво вярвам аз? Би трябвало да започнеш с кралете, с Дийкстра, чиито агенти те търсят по цял свят. С Филипа Ейлхарт и верните на кралете магьосници, от които, както сама призна, си избягала тук, на Скелиге. На тях би трябвало да представиш доказателства…

— Не разполагам с доказателства — прекъсна го тя, опитвайки се да подхване с вилицата си една глава брюкселско зеле, която изненаданият готвач беше сервирал заедно с овнешката пържола. — А дори и да имах, нямаше да ми позволят да ги представя. Не мога да ти го обясня, обвързана съм с клетва. Но въпреки това ми повярвай, Крах. Моля те.

— Казах ти…

— Каза — прекъсна го тя. — Обеща ми помощ. Благодаря. Но все така не вярваш в невинността ми. Повярвай ми.

Крах отблъсна настрана изсмуканите черупки от омара и придърпа към себе си чинията с миди. Рови из нея шумно и продължително, избирайки по-големите, и накрая, избърсвайки ръцете си в покривката на масата, каза:

— Съгласен. Вярвам ти. Или поне ми се иска да ти вярвам. Но няма да ти предоставя убежище или скривалище. Не мога. Обаче можеш да напуснеш Скелиге когато поискаш и да тръгнеш накъдето ти се иска. Съветвам те да побързаш. Ти долетя тук, бих казал, на крилата на магията. Други също могат да те последват. Те също знаят заклинания.

— Не търся убежище или скривалище, ярле. Трябва да спася Цири.

— Цири — повтори замислено той. — Лъвчето… Странно дете беше.

— Беше?

— Ох. — Той отново махна с ръка. — Неправилно се изразих. Беше, защото сега тя вече не е дете. Това имах предвид. Само това. Цирила, Лъвчето от Цинтра… тя прекарваше летата и зимите на Скелиге, Понякога такива бели правеше, хе-хе! Дяволче беше тя, не Лъвче… А, по дяволите, за втори път казах „беше“… Йенефер, от континента до нас достигат разни слухове… Според някои Цири е в Нилфгард…

— Не е в Нилфгард.

— Други твърдят, че момичето е мъртво.

Йенефер мълчеше и хапеше устни.

— Но втория слух го отхвърлям — изрече твърдо ярлът. — Цири е жива. Сигурен съм в това. Нямаше никакви знамения… Жива е!

Йенефер повдигна вежди. Но нищо не попита. Те мълчаха дълго, вслушвайки се в рева на вълните, които се разбиваха в скалите на Ард Скелиг.

— Йенефер — каза най-накрая Крах, — от континента до мен достигнаха и други вести. Известно ми е, че твоят вещер, който след битката на Танед се е скрил в Брокилон, си е тръгнал оттам и възнамерява да се добере до Нилфгард, за да освободи Цири.

— Повтарям, Цири не е в Нилфгард. А какво смята да прави моят вещер, както го нарече ти, не знам. Но той… Крах, за никого не е тайна, че аз… му симпатизирам. Но знам, че той няма да спаси Цири, нищо няма да постигне. Познавам го. Той ще се разхленчи, ще се обърка, ще започне да философства и да оплаква съдбата си. После ще излее гнева си, размахвайки меча си наляво и надясно, убивайки когото му падне. После, за да изкупи стореното, ще извърши нещо благородно, но безсмислено. И в края на краищата ще бъде убит по най-глупав начин, без повод, най-вероятно от удар в гърба…

— Разправят… — бързо вметна Крах, уплашен от зловещо изменилия се, странно вибриращ глас на магьосницата. — Разправят, че Цири му е предопределена. Сам видях тогава, в Цинтра, по време на годежа на Павета…

— Предопределението — прекъсна го рязко Йенефер — може да се интерпретира по различни начини. Множество начини. Впрочем, не искам да си губим времето в отклонения от темата. Повтарям, че не знам какво възнамерява да прави Гералт и смята ли въобще да прави нещо. Смятам лично да се заема с тази работа. По мои си начини. И активно, Крах, активно. Не съм свикнала да седя и да хленча, хванала главата си с ръце. Аз действам!

Ярлът повдигна вежди, но нищо не каза.

— Аз ще действам — повтори магьосницата. — Планът вече е измислен. А ти, Крах, ще ми помогнеш, като изпълниш дадената клетва.

— Готов съм — твърдо заяви Крах. — На всичко. Дракарите чакат в пристанището. Дай заповедите си, Йенефер.

Тя не се сдържа и се засмя.

— Все същият си. Не, Крах, не ми трябват никакви доказателства за смелост и мъжество. Няма нужда да се отправяме към Нилфгард и да се разбиват с брадви ключалките на вратите на Града на златните кули. Трябва ми не толкова ефектна помощ. Но много конкретна… Как си с парите?

— Моля?

— Ярл Крах ан Крайт, помощта, която ми е нужна, се измерва в пари.

* * *

Всичко започна след един ден, на разсъмване. В предоставените на Йенефер помещения се възцари пълен хаос, овладяван с усилия от назначения на разположение на магьосницата сенешал Гутлаф.

Йенефер седеше до масата и почти не вдигаше глава от книжата. Пресмяташе, събираше, изготвяше сметки, които веднага биваха отнасяни от куриери до министъра на финансите и островния филиал на банка Чианфанели. Рисуваше и чертаеше. Рисунките и чертежите веднага попадаха в ръцете на майстори-алхимици, златари, стъклари, бижутери.

Известно време всичко вървеше идеално, след което започнаха трудностите.

* * *

— Съжалявам, госпожо магьосничке — процеди сенешалът Гутлаф, — но щом няма, значи няма. Дадохме всичко, с което разполагаме. Не сме научени на магии и вълшебства! Смея да заявя, че това, което лежи пред вас, са диаманти на обща стойност…

— Какво ме интересува общата им стойност! — изфуча Йенефер. — Трябва ми само един, но с подходящите размери. С каква големина, майсторе?

Шлифовчикът на камъни погледна още веднъж към рисунката.

— За да се получат такава шлифовка и такива фасети? Минимум трийсет карата.

— Такъв камък — категорично заяви Гутлаф — няма в цяло Скелиге.

— Не е вярно — възрази бижутерът. — Има.

* * *

— Как си го представяш това, Йенефер? — навъси вежди Крах ан Крайт. — Да изпратя войници, за да превземат с щурм храма и да го ограбят? Да заплаша жриците с гнева си, ако не ми дадат диаманта? Няма да стане! Не защото съм особено религиозен, но храмът си е храм, а жриците му са жрици. Мога просто учтиво да ги помоля. Да им обясня колко е важно за мен и колко голяма ще бъде благодарността ми. Но при всички случаи това ще бъде само молба.

— На която може да се откаже?

— Точно така. Но не пречи да опитаме. Какво рискуваме? Ще отплаваме двамата на Хиндарсфял, ще им предадем молбата си. Аз ще обясня на жриците как стоят нещата, а след това оставям всичко в твоите ръце. Договаряй се. Аргументирай се. Опитай се да ги подкупиш. Погъделичкай амбициите си. Обърни се към по-висши сили. Кърши ръце, плачи, изпадай в конвулсии, апелирай към състраданието им. Всички морски дяволи, трябва ли да те уча на тези неща, Йенефер?

— Всичко това ще е напразно, Крах. Една магьосница никога няма да се спогоди с жриците. Твърде големи са различията в нашите… мирогледи. А за да се позволи на магьосница да използва „свещена“ реликва или артефакт…

— А за какво точно ти е нужен този диамант?

— За да създам „прозорец“, тоест телекомуникационен мегаскоп. Трябва да се свържа с някои хора.

— Вълшебен? От разстояние?

— Ако беше достатъчно да се кача на върха на Каер Тролд и да се развикам оттам, изобщо нямаше да ти надувам главата сега.

* * *

Кръжащите над водата чайки и буревестници врещяха. Пронизващо пищяха свилите гнезда на отвесните скали и рифове на Хиндарсфял червеноклюни стридояди, хрипливо скриптяха и гукаха жълтоглавите рибояди. Черните качулати морски корморани внимателно наблюдаваха преминаващите баркаси със зелените си искрящи очи.

— Ето онази голямата, надвиснала над водата скала — посочи облегнатият на релинга Крах ан Крайт, — е Каер Хеймдал, Стражът Хеймдал. Хеймдал е наш митологичен герой. Легендата разказва, че когато настъпи Tedd Deireadh, Времето на края, Времето на Белия студ и Вълчата виелица, Хеймдал ще се изправи срещу злите сили в страната Морхог, срещу демоните и призраците на Хаоса. Ще застане на Моста на дъгата и ще затръби със своя рог, давайки знак, че е време да се грабне оръжието и да се влезе в строя. За Ragh nar Roog, Последната битка, в която ще се реши дали ще се спусне мрак или ще бъде светлина.

Баркасът ловко прескочи една вълна и се плъзна по спокойните води на залива между Стража Хеймдал и друга скала със също толкова фантастични форми.

— По-малката скала е Камби — обясни ярлът. — В нашите митове Камби се нарича вълшебен златен петел, който със своето кукуригане ще предупреди Хеймдал, че се приближава Наглфар, дракар от пъкъла, превозващ армията на Мрака — демони и призраци от Морхог. Наглфар е построен от ноктите на трупове. Няма да повярваш, Йенефер, но на Скелиге все още има хора, които, преди да предадат покойниците си на земята, изрязват ноктите им, за да не снабдяват призраците на Морхог със строителен материал.

— Ще повярвам. Познавам силата на легендите.

Фиордът ги заслони от вятъра, платното заплющя.

— Надуйте рога — заповяда Крах на екипажа. — Приближаваме брега, трябва да предупредим благочестивите госпожи, че им идваме на гости.

* * *

Издигнатата на върха на дългата каменна стълба сграда наподобяваше гигантски таралеж — до такава степен беше обрасла с мъх, бръшлян и храсталаци. Йенефер забеляза, че на покрива растат не само храсти, но и малки дръвчета.

— Ето го и храмът — каза Крах. — Гората около него се нарича Хиндар и също е култово място. Оттам берат свещения имел, а на Скелиге, както знаеш, всичко се украсява с имел, от люлките до гробовете. Внимателно, стълбите са хлъзгави… Религията, хе-хе, силно обраства с мъх… Нека те хвана под ръка… Същият парфюм… Йена…

— Крах, моля те. Каквото било — било.

— Извинявай. Да вървим.

Пред храма ги чакаха няколко млади и безмълвни жрици. Ярлът учтиво ги поздрави и пожела да разговаря с Върховната жрица, която нарече Модрон Сигрдрифа. Влязоха в едно помещение във вътрешността на сградата, осветено от лъчи светлина, проникващи през високо разположени витражи. Един от тези лъчи осветяваше олтара.

— Сто морски дяволи! — избъбри Крах ан Крайт. — Съвсем забравих колко е огромен този Брисингамен. От детството си не съм идвал тук… С него могат да се купят всички корабостроителници в Цидарис. Заедно с работниците и продукцията за една година.

Ярлът преувеличаваше. Но не много.

Над огромния мраморен олтар, над изваяните котки и соколи, над каменната чаша за благодарствени приношения, се издигаше статуята на Модрон Фрея, Великата майка, в характерното майчинско превъплъщение — жена със свободно облекло, издаващо нарочно подчертаната бременност. Главата беше наведена, лицето — скрито от воал. Над сложените на гърдите ръце на богинята блещукаше диамант, част от златна огърлица. Диамантът имаше леко синкава окраска. Най-чиста вода. Беше огромен.

На око — около сто и петдесет карата.

— Дори няма да се наложи да го режем — прошепна Йенефер. — Розетката му е точно такава, от каквато се нуждая. Идеалните фасети за отразяване на светлината…

— Значи извадихме късмет.

— Съмнявам се. Сега ще дойде жрицата, а аз, като безбожница, ще бъда нагрубена и изхвърлена оттук.

— Преувеличаваш.

— Ни най-малко.

— Приветствам те в храма на Майката, ярле. Приветствам и теб, уважаема Йенефер от Венгерберг.

Крах ан Крайт се поклони.

— Бъди благословена, почтена майко Сигрдрифа.

Жрицата беше висока, почти колкото Крах, което означаваше с една глава над Йенефер. Имаше светли коси и очи, и продълговато, не особено красиво и не кой знае колко женствено лице.

„Вече съм я виждала някъде — помисли си Йенефер. — Скоро. Къде?“

— На стълбата на Каер Тролд, която води към пристанището — с усмивка й напомни жената. — Когато дракарите излизаха от пролива. Аз стоях над теб, когато оказа помощ на онази бременна жена, без да се притесняваш за роклята от много скъп камлот. Видях това. И повече никога няма да повярвам на приказките за безчувствените и користолюбиви магьоснички.

Йенефер се изкашля и наведе глава в поклон.

— Ти стоиш пред олтара на Майката, Йенефер. Нека милостта й се излее върху теб.

— Почтена, аз… Искам смирено да помоля…

— Замълчи. Ярле, ти сигурно си имаш достатъчно работа. Остави ни сами тук, на Хиндарсфял. Ще успеем да се разберем. Ние сме жени. Не е важно с какво се занимаваме, не е важно кои сме; винаги служим на онази, която е едновременно и Дева, и Майка, и Старица. Падни заедно с мен на колене, Йенефер. Поклони се пред Майката.

* * *

— Да сваля Брисингамен от шията на богинята? — повтори Сигрдрифа и в гласа й имаше повече изненада, отколкото праведен гняв. — Не, Йенефер. Това е невъзможно. Работата не е в това, че няма да се осмеля. Дори и да се съглася, Брисингамен не може да бъде свален. Огърлицата няма закопчалки. Тя е споена със статуята.

Йенефер мълча дълго, спокойно изучавайки жрицата.

— Ако знаех това — каза най-накрая студено тя, — веднага щях да отплавам заедно с ярла към Ард Скелиг. Не, не, въобще не смятам за изгубено времето, прекарано в разговори с теб. Но времето ми е ценно. Повярвай ми, изобщо не стига. Признавам, че ме измамиха доброжелателността и сърдечността ти…

— Аз съм доброжелателна — спокойно каза Сигрдрифа. — С цялото си сърце симпатизирам на плановете ти. Познавам Цири, обичам това момиче, съдбата й ме вълнува. Възхищавам се на теб и на решителността, с която се втурваш на помощ на детето. Ще изпълня всяко твое желание. Но не и Брисингамен, Йенефер. Не Брисингамен. Не ме моли за това.

— Сигрдрифа, за да се притека на помощ на Цири, трябва да получа някои сведения. Определена информация. Без нея съм безсилна. Мога да я получа само чрез телекомуникация. За да се свържа от разстояние, трябва да построя един магически артефакт — мегаскоп.

— Устройство, подобно на прочутото ви кристално кълбо?

— Много по-сложно. Кълбото се свързва само с друго кълбо. Дори местната банка на джуджетата има такова кълбо, за да се свързва с централната банка. Мегаскопът има много по-големи възможности… Впрочем, няма нужда да ти обяснявам. Така или иначе, без диаманта няма да се получи. Е, да си вземем довиждане…

— Не бързай толкова…

Сигрдрифа стана, мина през нефа и се спря пред олтара и статуята на Модрон Фрея.

— Богинята покровителства и гадателките, ясновидките, телепатките — каза тя. — Символ на това са нейните свещени животни: котаракът, който вижда и чува скритото, и соколът, който вижда отвисоко. Символ на това е и скъпоценността на богинята — Брисингамен, огърлицата на ясновидството. Защо да се правят разни всевиждащи и всечуващи прибори, Йенефер? Не е ли по-просто да се обърнеш за помощ към богинята?

В последния момент Йенефер се сдържа да не изругае. Все пак това си беше култово място.

— Време е за вечерната молитва — продължи Сигрдрифа. — Заедно с останалите жрици ще се посветя на медитация. Ще моля богинята да помогне на Цири. Тя е идвала безброй пъти в храма, неведнъж е виждала Брисингамен на шията на Великата майка. Пожертвай още час-два от безценното си време, Йенефер. Остани тук, с нас, по време на молитвата. Поддържай ме в молитвите ми. Поддържай ме с мисъл и присъствие.

— Сигрдрифа…

— Моля те. Направи го заради мен. И заради Цири.

* * *

Скъпоценност. Брисингамен. На шията на богинята.

Йенефер потисна прозявката си.

„Поне да имаше някакво пеене — помисли си тя, — някакви заклинания, някакви мистерии… Някакъв мистичен фолклор… Нямаше да е толкова отегчително и толкова да ми се спи. Но те просто стоят на колене, навели глави. Неподвижни, безмълвни…

А ако поискат, могат да използват силата не по-зле от нас, магьосниците. И досега остава загадка как успяват да го направят. Никаква подготовка, никакво обучение, никакви занятия… Само медитация и молитва. Вдъхновение? Някаква разновидност на самохипнозата? Така твърдеше Тисая де Врие… Те черпят енергия несъзнателно, в транс, и по време на транса придобиват способността да преобразуват, което ние постигаме чрез нашите заклинания. Трансформират енергията, приемайки това като дар и милосърдие от божеството. Вярата им дава сила.

Защо на нас, магьосничките, подобни неща не ни се удават?

Ами ако се опитам? Да се възползвам от атмосферата и аурата на това място? Нали сама мога да изпадна в транс… Дори и като гледам този диамант… Брисингамен… Да поразмишлявам усилено върху това каква изумителна роля щеше да изпълнява в моя мегаскоп…

Брисингамен… Той гори като утринна звезда там, в мрака, сред дима на кандилата и пукащите свещи…“

— Йенефер!

Тя вдигна глава.

В храма беше тъмно. Миришеше силно на дим.

— Заспах ли? Извинявай…

— Няма за какво да се извиняваш. Ела с мен.

Нощното небе над главите им излъчваше пулсираща, сменяща се като в калейдоскоп светлина. Полярното сияние? Йенефер разтри очи, поразена от видяното. Aurora borealis[99]? През август?

— Какво си готова да пожертваш, Йенефер?

— Не разбрах.

— Готова ли си да пожертваш себе си? Своята безценна магия?

— Сигрдрифа — ядосано отвърна тя, — не изпробвай вдъхновените си номера върху мен. Аз съм на деветдесет и четири години. Но приеми това като тайна на изповедта. Разкривам ти го само за да разбереш, че не бива да се отнасяш към мен като към дете.

— Не отговори на въпроса ми.

— Нямам и намерение. Заради този мистицизъм, който не приемам. По време на вашите молитви заспах. Измориха ме. Защото не вярвам в твоята богиня.

Сигрдрифа се обърна, а Йенефер неволно си пое дълбоко дъх.

— Няма да кажа, че мнението ти ме ласкае — изрече жената с очи, пълни с разтопено злато. — Но нима неверието ти ще промени нещо?

Единственото, което Йенефер можеше да направи, беше да въздъхне.

— Ще дойде време — каза златооката жена, — когато абсолютно никой, дори и децата, няма да вярва в магьосниците. Това ти го казвам преднамерено злобно. Като един вид реванш. Да вървим.

— Не. — Йенефер най-накрая успя да успокои дишането си. — Не! Никъде няма да ходя! Стига толкова! Това е заговор или хипноза. Илюзия! Транс! Имам изработени защитни механизми… Мога да разпръсна всичко това с едно-единствено заклинание, ето така! О, по дяволите…

Златооката жена се приближи. Диамантът в огърлицата гореше като утринна звезда.

— Вашата реч постепенно ще престане да служи за взаимно разбиране — каза тя. — Тя се превръща в изкуство заради самото изкуство — колкото по-неразбираема става, толкова по-дълбока и мъдра е. Предпочитам ви такива, каквито бяхте, когато не можехте да казвате нищо освен: „Еее“ и „Гу-гу“. Да вървим.

— Това е илюзия, транс… Никъде не отивам!

— Нямам намерение да те принуждавам. Това би било срамно. Та ти си разумно и гордо момиче. С характер.

* * *

Равнина. Море от трева. Калунови храсти. Над тях се подава камък като гръб на притаил се хищник.

— Ти пожела да се сдобиеш с тази скъпоценност, Йенефер. Не мога да ти я дам, преди първо да се уверя в нещо. Искам да проверя какво е скрито в теб. Затова те доведох тук, на това място, което от незапомнени времена е било и си остава място на Силата и Могъществото. Твърдят, че безценната ти магия действа навсякъде. Като че ли си струва да протегнеш ръка. Страхуваш ли се да я протегнеш?

Дъхът на Йенефер секна. Тя мълчеше, не беше в състояние да произнесе нито една дума.

— Според теб силата, способна да промени света — каза жената, чието име не биваше да се назовава, — е Хаосът, изкуството и науката? Проклятие, благословия и прогрес? А дали случайно не съществува и Вярата? Любовта? Самоотвержеността?

Чуваш ли? Петелът Камби кукурига. Вълна се разбива в брега. Вълна, разсечена от носа на Наглфар. Пее рогът на Хеймдал, който е обърнал лице към враговете на многоцветната дъга на Бифрост. Наближава Белият студ, надигат се фъртуна и виелица… Земята трепери от стъпките на Змията… Вълкът изяжда Слънцето. Луната потъмнява. Има само студ и мрак. Омраза, мъст и кръв…

На чия страна ще застанеш, Йенефер? Къде ще бъдеш — на източния или на западния край на Бифрост? С Хеймдал ли си, или срещу него?

Петелът Камби кукурига.

Решавай, Йенефер. Избирай. Защото точно затова някога ти върнаха живота, за да може в нужния момент да направиш своя избор.

Светлината или Мрака?

— Добро и Зло, Светлина и Мрак, Ред и Хаос? Всичко това са символи, в действителност такова разделение не съществува! Светлина и Мрак има във всеки, по малко от едното и от другото. Това е безсмислен разговор. Безсмислен. Аз не приемам мистицизма. Ти и Сигрдрифа смятате, че Вълкът изяжда Слънцето. А аз знам, че това е затъмнение. И нека си остане такова.

Да остане? Какво?

Тя почувства как земята се изплъзва изпод краката й, как някаква чудовищна сила й извива ръцете, прекършва ставите й при раменете и лактите, обтяга прешлените като при стрападо[100]. Тя извика от болка, дръпна се, отвори очи. Не, това не беше сън. Не можеше да бъде сън. Тя висеше на едно дърво, разпъната на клоните на огромен ясен. Високо над нея кръжеше сокол, долу под нея, в мрака, се чуваше съскането на змия, шумоленето на триещите се една в друга люспи.

Нещо наблизо помръдна. По напрегнатото й, измъчено от болка рамо пробяга катеричка.

— Готова ли си? — попита катеричката. — Готова ли си за саможертва? Какво си готова да пожертваш?

— Нищо нямам! — Болката ослепяваше и парализираше. — Но дори и да имах, не вярвам в смисъла на такава саможертва! За никакви милиони не искам да страдам! Въобще не искам да страдам! За нищо и за никого!

— Никой не иска да страда. А това е участта на всички. Просто някои страдат повече. Не е задължително да бъде по свой избор. Работата не е там, че ще изтърпиш страданията. Работата е в това как ще ги изтърпиш.

* * *

Янка! Янечка!

Махни от мен това гърбаво чудовище! Не искам да го виждам!

Това е твоята дъщеря, също както и моя.

Така ли? Моите деца са нормални!

Как смееш… Как смееш да намекваш…

В твоя елфически род има магьосници. Ти прекъсна първата си бременност. Оттам дойде всичко. Твоите кръв и утроба са замърсени, жено. Затова раждаш чудовища.

Това клето дете… Такава е била волята на боговете! Тя е твоя дъщеря, също както е и моя! Какво да правя? Да я удуша? Да не завързвам пъпната връв? Какво да правя сега? Да я занеса в гората и да я оставя там? Богове, какво искаш от мен?

Тате! Мамо!

Махай се, изрод!

Как смееш! Как смееш да удряш дете! Стой! Къде тръгна? Къде? При нея, нали? При нея!

Да, жено. Аз съм мъж, позволено ми е да задоволявам желанията си където искам и когато поискам. Това е мое естествено право. А ти си ми противна. Ти и плодът на изродената ти утроба. Не ме чакай за вечеря. Няма да нощувам тук.

Мамо…

Защо плачеш?

Защо ме биеш и ме отблъскваш? Нали бях послушна.

Мамо! Майчице!

* * *

— Способна ли си да простиш?

— Отдавна съм простила.

— Засищайки желанието за мъст?

— Да.

— Съжаляваш ли?

— Не.

* * *

Болка. Чудовищна болка в изтезаваните ръце и пръсти.

— Да, виновна съм! Това ли искаше да чуеш? Признание и разкаяние? Искаш да видиш как Йенефер от Венгерберг се разкайва и се бие в гърдите? Не, няма да ти доставя това удоволствие. Признавам вината си и чакам наказанието си. Но няма да дочакаш разкаянието ми!

Болката достига предела на онова, което може да понесе човек.

— Броиш предадените, измамените, използваните от мен, обвиняваш ме от името на онези, които са загинали от моята ръка или са сложили край на живота си заради мен? Това, че някога дори съм посягала на себе си? Значи съм имала причини! За нищо не съжалявам! Дори ако можех да върна времето назад… За нищо не съжалявам.

На рамото й кацна сокол.

Кулата на лястовицата. Кулата на лястовицата. Бързай към Кулата на лястовицата. Дъще моя.

* * *

Петелът Камби кукурига.

* * *

Цири препуска в галоп, яхнала врана кобила, пепеляворусите й коси се развяват на вятъра. От лицето й капе кръв, яркочервена, жива… Враната кобила се издига като птица и леко прелита над портата. Цири се олюлява на седлото, но не пада…

Цири посред нощ, в каменисто-пясъчна пустиня, с вдигната ръка, от ръката се отделя блестящо кълбо… Еднорог, биещ с копито в чакъла… Много еднорози… Огън… Огън…

Гералт на мост. В битка. В огън. Пламъците се отразяват в острието на меча.

Фрингила Виго, с широко отворени от удоволствие зелени очи, тъмната й подстригана глава лежи върху разтворена книга, върху фронтисписа… Вижда се част от заглавието: „Забележки върху неизбежната смърт…“

В очите на Фрингила се отразяват очите на Гералт.

Бездна. Дим. Стълба, водеща надолу. Стълба, по която трябва да се мине. Нещо приключва. Наближава Tedd Deireadh, Времето на края…

Мрак. Влага. Пронизващ студ от каменни стени. Студено на китките, на глезените. Болка, пулсираща болка в осакатените ръце, разкъсваща болка в размазаните пръсти…

Цири я държи за ръката. Дълъг, тъмен коридор, каменни колони, а може би статуи… Мрак. В мрака се носи шепот, тих като шума на вятър.

Врати. Безкраен брой врати с гигантски тежки крила се отварят беззвучно пред тях. А на края, в непрогледната тъма, са онези, които няма да се отворят сами. Които не бива да се отварят.

Ако се страхуваш, върни се.

Тези врати не трябва да се отварят. Знаеш го много добре.

Знам.

И въпреки това ме водиш тук.

Ако се страхуваш, върни се. Още не е късно. Все още има време да се върнеш.

А ти?

За мен е късно.

Петелът Камби кукурига.

Настъпил е Tedd Deireadh.

Aurora borealis.

Разсъмване.

* * *

— Йенефер, събуди се.

Тя надигна глава. Погледна към ръцете си. Бяха на мястото си. Цели.

— Сигрдрифа? Заспала съм…

— Да вървим.

— Къде? — попита тя. — Сега пък къде?

— Не разбирам за какво говориш. Да вървим. Трябва да видиш нещо. Случи се нещо… Нещо невероятно… Никоя от нас не знае как да го обясни. Но аз се досещам. Милостта… Богинята е проявила милост към теб, Йенефер.

— За какво говориш, Сигрдрифа?

— Погледни.

Тя погледна. И гръмко въздъхна.

Брисингамен, свещената скъпоценност на Модрон Фрея, вече не висеше на шията на богинята. Тя лежеше в краката й.

* * *

— Правилно ли чух? — попита Крах ан Крайт. — Отиваш с това магическо устройство на Хиндарсфял? Жриците ще ти дадат свещения диамант? Ще ти позволят да го използваш в адската си машина?

— Да.

— Я виж ти, Йенефер. Да не би жриците да са те посветили в своята вяра? Какво се случи там, на острова?

— Не е важно. Връщам се в храма и това е.

— А финансовата подкрепа, за която ме помоли? Ще имаш ли нужда от нея?

— Най-вероятно да.

— Сенешал Гутлаф изпълни всичките ти поръчки. Но, Йенефер, побързай да похарчиш парите. Получих нови сведения. Побързай.

— По дяволите! От това се страхувах. Вече знаят къде съм?

— Все още не. Но ме предупредиха, че може да се появиш на Скелиге и ако това се случи, препоръчаха незабавно да те арестувам. Заповядаха дори по време на експедициите да вземам пленници и да изтръгвам от тях информация за теб, дори и да е откъслечна. За твоето пребиваване в Нилфгард или в провинциите. Побързай, Йенефер. Ако те проследят и се доберат дотук, на Скелиге, аз ще се окажа в леко затруднено положение.

— Ще направя всичко, което е по силите ми. Ще се постарая да не те компрометирам. Не се бой.

Крах оголи зъбите си в усмивка.

— Казах „леко“. Не се боя. Нито от крале, нито от магьосници. Нищо не могат да ми направят, защото съм им нужен. А аз съм длъжен да ти помогна по силата на васалната клетва. Да, да, правилно ме разбра. Формално аз си оставам васал на цинтрийската корона. А Цирила има формални права над тази корона. И като представяш Цирила в качеството си на единствен неин опекун, ти имаш формалното право да ми заповядваш, да изискваш послушание и подчинение.

— Казуистични софизми.

— Разбира се — засмя се той. — Самият аз ще го обявя на всеослушание, ако, независимо от всичко се окаже, че Емхир вар Емрейс е принудил девойката да се омъжи за него. Както и в случай, че с помощта на някакви юридически увъртания и формализми лишат Цири от правото й на престола и качат на него някой друг, например безполезния Висегерд. Тогава незабавно ще се отрека от васалната клетва.

— Ами ако — присви очи Йенефер, — въпреки всичко, се окаже, че Цири е… мъртва?

— Жива е — твърдо заяви Крах. — Сигурен съм в това.

— Откъде?

— Няма да повярваш.

— Опитай.

— Кралската кръв на Цинтра — започна Крах, — е свързана по удивителен начин с морето. Когато някоя от жените с тази кръв умре, морето започва да бушува. Тогава хората казват, че Ард Скелиг оплаква дъщерите на Рианон. Защото в такива случаи бурята е толкова зловеща, че идващите от запад вълни проникват през пукнатините и пещерите на източната страна на острова и от скалите неочаквано бликват солени потоци. И целият остров се тресе. Обикновените хорица казват: Ард Скелиг плаче. Пак някой е умрял. Умряла е кръвта на Рианон. Старата кръв.

Йенефер мълчеше.

— И това не е приказка — продължи Крах. — Сам съм го виждал, със собствените си очи. Три пъти. След смъртта на Адалия Гадателката, след смъртта на Каланте… И след смъртта на Павета, майката на Цири.

— Павета — отбеляза Йенефер — загина именно по време на буря, така че е трудно да се говори за…

— Павета — прекъсна я Крах, все още замислен, — не загина по време на буря. Бурята се разбушува след смъртта й — морето, както винаги, реагираше на гибелта на представителка на цинтрийската кралска кръв. Достатъчно дълго съм изучавал това явление. И съм сигурен в своята версия.

— Интересно, каква е точно тя?

— Корабът, на който плаваха Павета и Дуни, изчезна в прочутата падина Седна. Той не беше първият кораб, който изчезва там. Сигурно знаеш това.

— Приказки. Корабите претърпяват корабокрушения, това е нещо напълно естествено…

— На Скелиге — прекъсна я рязко Крах — знаем достатъчно много за корабите и корабоплаването, за да можем да различим естествените катастрофи от неестествените. В падината Седна корабите загиват неестествено. И неслучайно. Това се отнася и за кораба, с който пътуваха Павета и Дуни.

— Няма да споря с теб — въздъхна магьосницата. — А и какво значение има това? Минаха почти петнайсет години оттогава.

— За мен има — стисна зъби ярлът. — Ще разплета тази работа. Въпрос единствено на време е. Ще узная… Ще намеря обяснение. Ще намеря обяснение за всичките тези загадки. Както и за онази по време на цинтрийското клане…

— Каква е тази загадка?

— Когато нилфгардците нахлуха в Цинтра — измърмори той, гледайки през прозореца, — Каланте заповяда тайно да изведат Цири от града. Работата е там, че градът вече гореше. Черните бяха навсякъде, шансовете да се измъкнат от обсадата бяха минимални. Опитваха се да уговорят кралицата да се откаже от рискованото мероприятие. Съветваха я Цири формално да се предаде на нилфгардския предводител и така да спаси себе си и самостоятелността на Цинтра. А на горящите улици тя щеше да загине неизбежно и безсмислено от ръцете на войниците. Но Лъвицата… Знаеш ли какво е отговорила тя, според очевидците?

— Не.

— „По-добре кръвта на момичето да се пролее по калдъръмите на Цинтра, вместо да бъде осквернена.“ Осквернена от какво?

— От брака с император Емхир. Долен нилфгардец. Ярле, късно е вече. Утре на зазоряване започвам… Ще те държа в течение…

— Надявам се. Лека нощ, Йена… Хммм…

— Какво има, Крах?

— Случайно да имаш, хммм, желание…

— Не, ярле. Каквото било, било. Лека нощ.

* * *

— Я виж ти! — Крах ан Крайт погледна гостенката си, наклонил глава. — Самата Трис Мериголд. Каква красива рокля. И шубата… Чинчила, нали? Щях да те попитам какво те води на Скелиге… Ако не знаех. Но аз знам.

— Чудесно. — Трис се усмихна съблазнително и оправи красивите си кестеняви коси. — Чудесно е, че знаеш, ярле. Това ще ни спести встъпленията и предварителните пояснения и ще ни позволи да пристъпим към делата.

— Какви дела? — Крах скръсти ръце на гърдите си и погледна студено магьосницата. — За какво е трябвало да има предварителни встъпления, за какви пояснения говориш? Кого представляваш, Трис? По чия заръка си дошла тук? Крал Фолтест, на когото вярно служи, ти се отблагодари с изгнание. Въпреки че не беше виновна за нищо. Прогониха те от Темерия. Чух, че те е взела под крилото си Филипа Ейлхарт, която на този етап фактически управлява Редания заедно с Дийкстра. Изглежда се стараеш да си отработиш правото на убежище. Не се колебаеш да приемеш дори ролята на таен агент, за да следиш бившата си приятелка.

— Бъркаш, ярле.

— Смирено се извинявам. Ако греша. А нима греша?

Те мълчаха дълго, гледайки се недоверчиво. Накрая Трис махна с ръка, изруга и тропна с токче.

— А, дявол да го вземе! Стига сме се баламосвали! Какво значение има кой на кого служи, кой за кого се държи, кой на кого вярва и защо? Йенефер е мъртва. Все още е неизвестно къде и в чия власт се намира Цири… Има ли смисъл да си играем на криеница? Доплавах тук не като шпионин, Крах. Дойдох по собствено желание, като частно лице. Подтиквана от грижата за Цири.

— Всички казват, че ги е грижа за Цири. Върви му на това момиче.

Очите на Трис заблестяха.

— Аз не бих се подигравала. Ако бях на твое място.

— Извинявай.

Те замълчаха, гледайки през прозореца към червеното слънце, залязващо зад гористите върхове на Спикерог.

— Трис Мериголд…

— Слушам те, ярле.

— Каня те на вечеря. А, готвачът каза да те питам дали всички магьоснички се гнусят от добре приготвените морски дарове?

* * *

Трис не се гнусеше от морски дарове. Напротив изяде два пъти повече, отколкото възнамеряваше, и сега сериозно се притесняваше за талията си — за онези двайсет и два цала, с които толкова се гордееше. Реши да подпомогне храносмилателния процес с бяло вино, със знаменитото Ест Ест от Тусент. Също като Крах, и тя го пиеше от рог.

— Значи така — каза тя, пресушавайки рога. — Йенефер е дошла тук на деветнайсети август, ефектно стоварвайки се от небето в рибарските мрежи. А ти, като верен васал на Цири, си й предоставил убежище. Помогнал си й при направата на мегаскопа… Разбира се, не знаеш с кого и за какво е разговаряла.

— Не знам — хитро се усмихна Крах. — Разбира се, че не знам. Откъде аз, бедният и прост моряк, ще знам нещо за действията на могъщите магьосници?

* * *

Сигрдрифа, жрицата на Модрон Фрея, наведе ниско глава, сякаш въпросът на Крах ан Крайт я е натоварил с хилядафунтов товар.

— Тя ми се довери, ярле — едва чуто промълви жрицата. — Не, не поиска от мен да се закълна, че ще мълча, просто всичко трябваше да бъде запазено в тайна. Повярвай ми, аз не знам…

— Модрон Сигрдрифа — прекъсна я сериозно Крах ан Крайт. — Онова, за което те моля, не е доносничество. И аз, също като теб, симпатизирам на Йенефер, и искам тя да намери и да защити Цири. Освен това съм положил и кръвната клетва Блодгеас. Така че по отношение на Йенефер действията ми се ръководят от грижата за нея. Тя е невероятно горда жена. Не би се унизила да моли някого за нещо, дори и когато поема големи рискове. Затова не изключвам вероятността да се наложи да й отидем на помощ неповикани. Но за това ми е необходима информация.

Сигрдрифа се изкашля и въпреки че лицето й изглеждаше като изрязано от камък, когато заговори, гласът й леко трепереше.

— Тя построи своята машина… Всъщност това не беше никаква машина, там нямаше нито един механизъм, нито една подвижна част, просто две огледала, черна кадифена завеса, сандък, две лещи, четири светилника и Брисингамен, разбира се… Когато изрече заклинанието, светлината от две от лампите падаше…

— Да оставим настрана подробностите. С кого се свърза?

— С няколко души. С магьосници… Ярле, не успях да уловя всичко, но онова, което чух… Сред тях имаше наистина долни хора. Никой не искаше да помага безкористно… Искаха пари… Всички искаха пари…

— Знам — измърмори Крах. — Банката ми съобщи за извършените преводи. Тази моя клетва ще ми струва доста солидна сумичка! Но парите се печелят. Онова, което изгубих заради Йенефер и Цири, ще си го върна от нилфгардските провинции. Продължавай, майко Сигрдрифа.

— Някои откровено ги шантажираше — жрицата наведе глава. — Даваше им да разберат, че разполага с компрометиращи сведения и в случай на отказ да сътрудничат ще разкрие всичко пред света… Ярле… Това е една мъдра и общо взето добра жена… Но в нея няма и следа от морални принципи. Тя е безпощадна. И жестока.

— Всичко това го знам много добре. А подробности за шантажите не искам да знам и теб те съветвам да ги забравиш колкото се може по-скоро. Това са доста опасни знания. С такъв огън не бива да си играят външни хора.

— Знам, ярле. Аз съм длъжна да ти се подчинявам… И вярвам, че твоите цели оправдават средствата. Никой друг няма да узнае нищо от мен. Нито приятели на приятелски разговор, нито врагове по време на разпит.

— Добре, Модрон Сигрдрифа. Много добре… За какво се отнасяха въпросите на Йенефер, помниш ли?

— Невинаги и не всичко разбирах, ярле. Те използваха жаргон, който трудно се проумява… Често ставаше дума за някой си Вилгефорц…

— Че как иначе! — Крах скръцна силно със зъби. Жрицата го погледна изплашено.

— Много говореха за елфи и Просветени — продължи тя. — И за магически портали. Стана въпрос дори за падината Седна… Но ми се струва, че най-вече разговаряха за кулите.

— За кулите?

— Да. За двете кули. Кулата на чайката и Кулата на лястовицата.

* * *

— Така си и знаех — каза Трис. — Първото нещо, което Йенефер е направила, е да се сдобие със секретния доклад на комисията „Радклиф“, проучваща събитията на Танед. Не знам какви сведения за тази афера са достигнали дотук, на Скелиге… Чувал ли си за телепорта Кулата на чайката? И за комисията „Радклиф“?

Крах ан Крайт погледна магьосницата с подозрение.

— До нас, на острова — намръщи се той, — не достига нито политика, нито култура. Много сме изостанали.

— Комисията „Радклиф“ — Трис реши, че е по-добре да не обръща внимание нито на тона, нито на изражението му — проучи особено детайлно излизащите от Танед телепортационни следи. Докато е съществувал, разположеният на острова портал, Тор Лара, е осуетявал всякакви опити за телепортационна магия на значително разстояние от себе си. Но както несъмнено знаеш, Кулата на чайката се взриви и се разруши, активизирайки по този начин телепортацията. Повечето участници в събитията на Танед се измъкнаха от острова с помощта на отворили се портали.

— Вярно — усмихна се ярлът. — Например ти, Трис, отлетя направо в Брокилон. С вещера, увиснал на врата ти.

— Виж ти — погледна го в очите Трис. — Политика не достига, култура не достига, но клюките достигали. Ала временно ще оставим това настрана и ще се върнем към комисията „Радклиф“. Тя възнамеряваше да установи точно кой и къде се е телепортирал от Танед. Използваха тъй наречените синопси — магии, способни да възстановят картина от минали събития и да съпоставят засечените телепортационни следи с тяхното направление. И в резултат да ги свържат с конкретни личности, отворили портала. Това им се удаде почти във всички случаи. Освен един. Един телепортал не водеше доникъде. По-точно — водеше в морето. Към падината Седна.

— Някой — досети се ярлът — се е телепортирал на очакващ го на уговореното място кораб. Интересно само защо толкова далеч? И на място с такава лоша слава? Но когато над главата ти виси брадва…

— Именно. Комисията също реши така. И стигна до извода, че самият Вилгефорц, хванал Цири и без изход за бягство, се е възползвал от резервния маршрут — заедно с момичето се е телепортирал при падината Седна, където го е очаквал нилфгардски кораб. Според комисията така може да се обясни фактът, че Цири е била представена пред императорския двор в Лок Грим на десети юли, тоест само десет дни след събитията на Танед.

— Е, да — присви очи ярлът. — Това обяснява много неща. Разбира се, при условие, че комисията не е сбъркала.

— Разбира се. — Магьосницата издържа погледа му и дори си позволи да се усмихне подигравателно. — Всъщност в Лок Грим със същия успех би могла да бъде представена двойничка, а не истинската Цири. И това би могло да обясни много неща. Но не обяснява един друг факт, установен от комисията „Радклиф“. Факт, който е толкова невероятен, че в първия вариант на доклада са го изпуснали като твърде неправдоподобен. Но във втория, строго секретен вариант на доклада, този факт е записан. Като хипотеза.

— Целият съм в слух, Трис.

— Хипотезата на комисията е такава: телепорталът Кулата на чайката се е задействал и през него е минал някой, а енергията на прехода е била толкова силна, че след това телепорталът се е взривил и се е разрушил.

Настана кратко мълчание.

— Йенефер — продължи Трис — е научила онова, което комисията „Радклиф“ първо скри, а после спомена в секретния доклад. Съществува възможност… Мъничка възможност… Цири да е успяла да мине през портала Тор Лара. Да е избягала от Нилфгард и Вилгефорц…

— Тогава къде е тя?

— Аз също бих искала да знам.

* * *

Беше дяволски тъмно, скритата зад мъглите луна въобще не осветяваше околността. Но в сравнение с предишната, тази нощ беше напълно безветрена и благодарение на това не чак толкова студена. Лодката се поклащаше съвсем леко върху набръчканата повърхност на езерото. Миришеше на блато. На гнили листа. И на слуз от змиорки.

Някъде край брега бобър плесна с опашка във водата толкова силно, че и двамата подскочиха. Цири беше сигурна, че Висогота дремеше и бобърът го събуди.

— Продължавай — каза тя и избърса носа си с чиста, все още непокрита със слуз част от ръкава. — Недей да спиш. Щом заспиш и моите очи започват да се затварят, и току-виж течението ни отнесло надалеч и ще се събудим в открито море! Разказвай по-нататък за онези портали!

— Когато си избягала от Танед — започна старецът, — ти си минала през портала Кулата на чайката, Tor Lara. А Джефри Монк, автор на произведението „Магията на Стария народ“, която е магнум опус на знанията за елфическите телепортали, пише, че порталът Tor Lara води към Кулата на лястовицата, Tor Zireael…

— Телепорталът в Танед се задейства по погрешка — прекъсна го Цири. — Може би преди да се повреди, той е водел до някоя си лястовица. Но сега води до пустинята. Това се нарича „хаотичен портал“. Учила съм за него.

— Аз също, представи си — изсумтя старецът. — И помня голяма част от онова, което съм учил. Точно затова твоят разказ ме изненада… Части от него. Точно онези, които се отнасят до телепортацията…

— Не можеш ли да говориш по-ясно?

— Мога, Цири. Мога. Но точно сега настъпи моментът за вадене на мрежата. Сигурно вече е пълна със змиорки. Готова ли си?

— Готова съм. — Цири си плю на ръцете и хвана канджата.

Висогота се вкопчи в стърчащото от водата въже.

— Да дърпаме. Раз, два, три! И в лодката! Дръж ги, Цири, дръж ги! В кошницата, иначе ще избягат!

* * *

Вече втора нощ те плаваха с лодката до заблатения разлив на реката, разпъваха мрежите и залагаха върбовите кошове за змиорките, които на пасажи се устремяваха към морето. Връщаха се в колибата много след полунощ, вонящи на слуз от главата до петите, мокри и изтощени като дяволи.

Но не лягаха веднага да спят. Уловът, който беше предназначен за размяна, трябваше да се прехвърли в кошница и да се покрие както трябва — дори едно малко ъгълче да останеше открито, на сутринта в кошницата нямаше да е останала нито една змиорка. След работа Висогота одираше кожата на две или три от най-едрите змиорки, нарязваше ги на тънки резенчета, овалваше ги в брашно и ги пържеше в един огромен тиган. След това сядаха да похапнат и разговаряха.

— Разбираш ли, Цири, през цялото време едно нещо не ми дава покой. Не мога да забравя как веднага след като оздравя, не можахме по никакъв начин да се споразумеем за датата, въпреки че раната на бузата ти беше най-точният от всички календари. Тази рана не би могла да е на повече от десет часа, а ти упорито твърдеше, че са те ранили четири дни по-рано. Въпреки че бях повече от сигурен, че това е най-обикновена грешка, аз не спирах да мисля за това и през цялото време се питах къде са се дянали изгубените четири дни?

— И какво? Къде са се изгубили според теб?

— Не знам.

— Изумително!

Котаракът направи рекордно дълъг скок, уловената в ноктите му мишка тънко изписка. Без да бърза, котаракът й прегриза врата, разкъса я и започна да похапва с апетит. Цири го гледаше равнодушно.

— Телепорталът Кулата на чайката — отново заговори Висогота, — води към Кулата на лястовицата. А Кулата на лястовицата…

Котаракът довърши мишката. Остави си опашката й за десерт.

— Телепорталът Tor Lara — каза Цири, прозявайки се — е повреден и води към пустинята. Вече сто пъти ти го повторих.

— Не става въпрос за това, а че съществува връзка между тези два телепортала. Порталът Tor Lara е бил повреден, съгласен съм с това. Но съществува още един телепортал, Tor Zireael. Ако стигнеш до Кулата на лястовицата, би могла да се телепортираш обратно на остров Танед. Ще се окажеш далеч от грозящата те опасност, извън обсега на враговете ти.

— Ха! Това ще ми свърши работа. Има само един проблем: не знам къде се намира Кулата на лястовицата.

— Може и да се намери решение на този проблем. Знаеш ли, Цири, какво получава човек от университетското образование?

— Не. Какво?

— Умението да работи с различни източници.

* * *

— Знаех си, че ще го намеря — заяви гордо Висогота. — Търсих, търсих и… А, дявол да го вземе…

Купчината тежки книги се изсипа от ръцете му, томовете изпопадаха по глинения под, листовете се изсипаха от прогнилите корици и се разпиляха в безпорядък.

— Какво намери? — Цири клекна до него и му помогна да събере разпилените страници.

— Кулата на лястовицата! — Отшелникът прогони котарака, който се беше настанил нахално върху една от страниците. — Tor Zireael. Помогни ми.

— Господи, всичко е потънало в прах! Чак лепне! Висогота? Какво е това? Тук, на картинката? Човек, който виси на дърво?

— Това ли? — Висогота се вгледа в изплъзналата се страница. — Сцена от легендата за Хеймдал. Героят Хеймдал висял девет дни и девет нощи на Световния ясен, за да може чрез болка и самоотверженост да придобие знание и сила.

— На мен няколко нощи ми се присънваше нещо такова — потърка чело Цири. — Човек, който виси на дърво…

— Гравюрата излетя от ето тази книга. Ако искаш, можеш да я разгледаш. Но сега по-важното е… А, ето, намерих я. „Странствания по пътища и вълшебни места“ на Буйвид Бекуйзен, книга, смятана от мнозина за апокрифна…

— Тоест пълна с глупости?

— Повече или по-малко. Но имаше и такива, които я оценяваха… Ето, послушай… По дяволите, колко е тъмно тук…

— Светлината е напълно достатъчна, просто зрението ти отслабва с възрастта — каза Цири с характерната за младостта безпощадна жестокост. — Дай да си го прочета. Откъде?

— Оттук. — Посочи той с костеливия си показалец. — Чети на глас.

* * *

— На много странен език е писал този твой Буйвид. Ако не греша, Асенгард е бил някакъв замък. А що за област е това „Стоезерие“? Никога не съм чувала за нея. А какво е трифолиум?

— Детелина. А за Асенгард и Стоезерието ще ти разкажа после, когато свършиш с четенето.

* * *

Едва елфът Авалак’х изрече тези думи, и изпод повърхността на езерото изскочиха малки черни птички, които цяла зима се бяха крили от студа на дъното на бездната. Защото, както учените хора знаят, лястовиците не летят както останалите птици в топлите страни и не се завръщат на пролет; те се струпват на големи купища и се гмуркат под водата и едва напролет de profundis[101] излизат. Тези птици са символ не само на пролетта и на надеждата, но и на чистотата, защото никога не се спускат на земята и нямат никакъв досег със земната мръсотия.

Но да се върнем към нашето езеро: като че ли кръжащите птички с крилете си разкъсаха мъглата, защото tandem[102] неочаквано изникна толкова прекрасна магьосническа кула, че всички възкликнахме смаяно в един глас, понеже тази кула сякаш беше като изтъкана от пара; стоеше върху мъглата като върху fundamentum[103], а на върха й блестеше магьосническа aurora borealis. Явно тази кула беше построена чрез могъщо магьосническо изкуство, отвъд човешките разбирания.

Елфът Авалак’х забеляза възхищението ни и каза: „Това е Tor Zireael, Кулата на лястовицата. Портата на световете и Вратата на времето. Насладете се на гледката, човеци, защото тя не се показва винаги й пред всеки.“

Попитахме дали можем да се приближим и да хвърлим поглед отблизо на тази Кула или да я докоснем propria manu[104], а Авалак’х се разсмя и каза: „Tor Zireael за вас е като видение, а видението не може да се докосне. И добре, че е така, защото Кулата служи само на Просветените и на отделни Избрани, за които Вратата на времето е врата на надеждата и възраждането. А за непросветените е врата на кошмарите.“

Едва той изрече тези думи, и отново се спусна мъгла и скри от очите ни тази вълшебна гледка…

* * *

— Страната Стоезерие — обясни Висогота — сега се нарича Мил Трахта. Това е доста обширен, прорязван от река Йелена езерен край в южната част на Метина, близо до границата с Назаир и Маг Турга. Буйвид Бекуйзен пише, че са тръгнали към езерото от юг, откъм Асенгард… Днес Асенгард вече не съществува, останали са само развалини, най-близкият град е Нойнройт. Буйвид изброил шестстотин стаяния от Асенгард. Използвали са се различни стойности на мерната единица стаяние, но в случая ще приемем най-популярната стойност, според която шестстотин стаяния са около петдесет мили. Измерени са на юг от Асенгард, който се намира на около триста и петдесет мили от нас, тоест от Переплут. Значи от нас до Кулата на лястовицата има около триста мили. С твоята Келпи ще ги изминеш за две седмици, естествено през пролетта. Не сега, когато след някой и друг ден ще скове студ.

— От Асенгард, за който съм чела — промърмори Цири, замислено мръщейки нос, — са останали само руини. Със собствените си очи съм виждала елфическия град Шеравед в Каедвен, била съм там. Да речем, че от твоята Кула на лястовицата са останали само камъни, и то по-големите, защото малките сигурно вече са се натрошили. Ако там е имало портал…

— Tor Zireael е била вълшебна кула. Не всеки е можел да я види. А телепорталите по принцип са си невидими.

— Така е — съгласи се тя и се замисли. — Онзи на Танед не се виждаше. Той се отвори изведнъж на голата стена… Впрочем, направи го точно навреме, защото магьосникът, който ме гонеше, вече беше съвсем близко… Чувах стъпките му. И тогава се появи порталът.

— Сигурен съм — тихо каза Висогота, — че ако попаднеш в Tor Zireael, тамошният портал също ще се отвори за теб. Дори в руините, сред голите камъни. Вярвам, че ще успееш да го активираш. А той несъмнено ще изпълни заповедта ти. Защото според мен ти, Цири, си от Избраните.

* * *

— Косите ти, Трис, са като огнени пламъци на свещ. Очите ти са сини като лазурит. Устните ти са като корал…

— Престани, Крах. Ти какво, напи ли се? Налей ми още вино. И разказвай.

— За какво?

— Не се прави на глупак. За това как Йенефер реши да отплава към падината Седна.

* * *

— Как върви, Йенефер? Разкажи ми.

— Не, първо ти ми кажи: кои са тези две жени, които винаги срещам, когато идвам при теб? И които ме гледат така, сякаш съм котешко лайно върху килима?

— Какво те интересува — формално-юридическият или фактическият аспект?

— Втория.

— В такъв случай — това са моите жени.

— Разбирам. Тогава при първия удобен случай им обясни, че онова, което е било между нас, вече го няма. И то отдавна.

— Вече им обясних. Но жените са си жени. Дай да не говорим за това. Разказвай, Йенефер. Интересува ме как върви работата ти.

— Уви. — Магьосницата прехапа устните си. — Едва-едва. А времето лети.

— Лети — кимна ярлът. — И непрекъснато носи изненади. Получих нови вести от континента, сигурно ще те заинтересуват. Източникът е от корпуса на Висегерд. Надявам се, че знаеш кой е Висегерд?

— Генералът от Цинтра?

— Маршал. Командва корпуса на цинтрийските емигранти и доброволци в състава на темерийската армия. Там служат и доста доброволци от островите, затова сведенията, които получавам, са от първа ръка.

— И какво научи?

— Дошла си при нас, на Скелиге, на деветнайсети август, два дни след пълнолуние. В същия ден, по време на битка край Ина, корпусът на Висегерд пленил група бежанци, сред които се оказали Гералт и неговият познат трубадур.

— Лютичето?

— Именно. Висегерд обвинил и двамата в шпионаж, арестувал ги и като че ли възнамерявал да ги екзекутира, но те избягали и му пратили нилфгардците, с които май били в съюз.

— Глупости!

— И аз така мисля. Но според мен вещерът, въпреки това, което си мислиш ти, се опитва да реализира някакъв хитър план. За да спаси Цири, той се е обърнал към Нилфгард…

— Цири не е в Нилфгард. А Гералт не изпълнява никакъв план. Планирането не е от най-силните му страни. Да приключваме с това. Важното е, че сега е двайсет и шести август, а аз, както и преди, знам твърде малко. Твърде малко, за да започна да действам… Макар че…

Тя млъкна, загледана в прозореца, играейки си с прикрепената на черна кадифена лента около врата й обсидианова звезда.

— Макар че? — не издържа Крах ан Крайт.

— Вместо да се присмиваме на Гералт, ще използваме неговите методи.

— Не разбирам.

— Може да пробваме саможертва, ярле. Изглежда, готовността за саможертва дава добри резултати… Дори това да е само благосклонността на богиня, обичаща и ценяща онези, които жертват себе си и страдат в името на правото дело.

— Все още не разбирам — намръщи се ярлът. — Но онова, което казваш, не ми харесва.

— Знам. На мен също. Но и без това отидох твърде далеч… Тигърът вече може да е чул блеенето на козлето…

* * *

— От това се страхувах — прошепна Трис. — Точно от това…

— Значи в такъв случай правилно съм разбрал. — Мускулите на скулите на Крах ан Крайт изпъкнаха още повече. — Йенефер знаеше, че или някой подслушва разговорите, които тя водеше с помощта на адската си машина, или някой от събеседниците й подло я е предал…

— А може би и едното, и другото.

— Тя знаеше — скръцна със зъби Крах. — Но продължаваше да работи. Защото това трябваше да изиграе ролята на примамка? Самата тя трябваше да стане примамка? За да провокира враговете си? Преструваше се, че знае повече, отколкото знаеше в действителност. И отплава към падината Седна…

— Отправяйки им покана. Провокирайки ги. Тя е рискувала много, Крах.

— Знам. Тя не искаше да подлага никой от нас на риск. Освен доброволците. Затова помоли да й дам два дракара.

* * *

— Двата дракара, за които ме помоли, са готови. „Алкионе“ и „Тамара“. С екипаж, естествено. „Алкионе“ ще бъде командван от Гутлаф, син на Свен, той ме помоли да му окажа тази чест, допаднала си му, Йенефер. „Тамара“ ще е под командването на Аса Тязи — капитан, на който имам абсолютно доверие. А, за малко да забравя. В екипажа на „Тамара“ е и моят син, Халмар Кривоустия.

— Твоят син? На колко години е?

— Деветнайсет!

— Раничко си започнал.

— Кой ми го казва. Халмар ме помоли да го включа в екипажа от лични съображения. Не можех да му откажа.

— Лични?

— Ти наистина ли не знаеш тази история?

— Не. Разкажи ми.

Крах ан Крайт надигна рога и се усмихна на спомените си.

— Децата от Ард Скелиг — започна той — обичат зимно време да се пързалят на кънки и с нетърпение очакват студовете. Първи излизат на леда, когато едва е сковал езерото; толкова е тънък, че не би издържал възрастните. И, разбира се, най-хубавата игра е гоненицата. Разпръскват се и… напред, с всички сили, от единия бряг до другия. А момчетата обичат да се състезават на тъй наречения „скок на сьомгата“. Трябва с кънките да прескачат крайбрежните камъни, които стърчат от леда като зъби на акула. Тоест да скачат като сьомга, която прелита през праговете на водопадите. Избираш си съответната дълга поредица такива камъни, засилваш се… Ха, и аз самият съм скачал така като дете…

Крах ан Крайт се замисли и леко се усмихна.

— Разбира се, тези състезания се печелят от онзи, който прескочи най-дългата поредица от камъни. По мое време, Йенефер, тази чест често се падаше на твоя покорен слуга и настоящ събеседник, хе-хе. А за периода, който ни интересува повече в момента, шампион беше моят син Халмар. Той прескачаше такива камъни, каквито никой друг не се осмеляваше да прескочи. И вървеше с вирнат нос, приканвайки всички да се опитат да го надскочат. И предизвикателството му беше прието. От Цири, дъщерята на Павета от Цинтра. Дори не островитянка, въпреки че се считаше за такава, тъй като прекарваше тук повече време, отколкото в Цинтра.

— Дори и след нещастния случай с Павета? Мислех, че Каланте й беше забранила да идва тук.

— И ти ли знаеш за това? — стрелна я с поглед той. — Да, много неща знаеш, Йенефер. Много. Гневът и забраната на Каланте продължиха половин година, след това Цири отново започна да прекарва тук зимите и летата… Караше кънки като дявол, но да скача „като сьомга“, състезавайки се с момчетата? И да предизвиква Халмар? Това изглеждаше невероятно!

— Ясно. Надскочила го е — досети се магьосницата.

— Надскочи го. Това малко цинтрийско дяволче го надскочи. Истинско Лъвче, с кръвта на Лъвицата. А Халмар, за да не му се смеят, беше принуден да рискува и да прескочи още по-дълъг ред камъни. И той рискува. Счупи си крака, ръката, четири ребра и си разпра лицето. До края на живота ще му остане белег. Халмар Кривоустия! И прочутата му невеста! Хе-хе!

— Невеста?

— А това не го ли знаеш? Толкова неща знаеш, а това не? Тя го посещаваше, когато след „великолепния“ скок той лежа и се лекува. Четеше му, разказваше му приказки, държеше го за ръката… А ако някой влезеше в стаята, и двамата се изчервяваха като макове. И накрая Халмар ме уведоми, че са се сгодили. Едва не получих удар. Ще ти дам един годеж, сополанко, с кожения камшик, казах му аз. Но, честна дума, малко се поуплаших, защото Лъвчето има гореща кръв, не й пука за нищо, тъй като е безстрашна, да не кажа смахната… За щастие Халмар беше целият в шини и превръзки, така че не успяха да направят някоя глупост…

— На колко години бяха тогава?

— Той на петнайсет, тя — на непълни дванайсет.

— Може и малко да си се престарал в опасенията си.

— Може мъничко. Но Каланте, на която бях принуден да разкажа всичко, не пренебрегна проблема. Знам, че тя кроеше някакви брачни планове за Цири; като че ли имаше предвид Танкред Тисен от Ковир, а може би и реданския Радовид, не знам със сигурност. Но слуховете можеха да провалят проектите за сватбата, дори да бяха само слухове за невинни целувчици и почти невинни ласки. Каланте веднага прибра Цири в Цинтра. Момичето вдигна скандал; крещеше, плачеше, но напразно. С Лъвицата от Цинтра не се спори. След това Халмар лежа два дни с лице към стената, без да изрече нито дума. А щом оздравя, възнамеряваше да открадне един скиф и сам да отплава за Цинтра. Отнесе един бой с каиша и се успокои. А след това…

Крах ан Крайт замълча. Замисли се.

— След това настъпи лятото, после есента, и цялото нилфгардско войнство се изсипа в Цинтра от юг, през Марнадалската стълба. А Халмар си намери друг удобен случай да стане мъж. В Марнадал, в Цинтра, в Соден, той се нахвърляше мъжествено срещу черните. И по-късно, когато дракарите нападаха нилфгардските брегове, Халмар с меч в ръка отмъщаваше за своята тъй наречена невеста, за която се носеха слухове, че е загинала. Аз не вярвах, защото не бях забелязал феномена, за който ти разказах… А сега, когато Халмар разбра за евентуалната спасителна експедиция, той се записа доброволец.

— Благодаря ти за разказа, Крах. Докато те слушах, си отпочинах. И забравих за… грижите си.

— Кога тръгваш, Йенефер?

— В близките дни. Може би дори утре. Остана ми още една последна телекомуникационна връзка.

* * *

Очите на Крах ан Крайт приличаха на очи на ястреб. Пробождаха дълбоко, до дъно.

— А ти, Трис Мериголд, не знаеш ли случайно с кого разговаря за последно Йенефер, преди да разглоби адската машина? В нощта на двайсет и седми срещу двайсет и осми август? С кого? И за какво?

Трис прикри очите си с мигли.

* * *

Пречупеният от диаманта лъч светлина обсипа с отблясъци повърхността на огледалото. Йенефер протегна и двете си ръце и произнесе заклинанието. Ослепителният пламък се превърна в кълбяща се мъгла, която бързо започна да се сгъстява. Появи се изображение на стая, чиито стени бяха покрити с ярки тъкани.

Движение в прозореца. И неспокоен глас:

— Кой е? Кой е там?

— Аз съм, Трис.

— Йенефер? Ти? О, богове! Откъде… Къде си?

— Няма значение. Не ме блокирай, изображението е неустойчиво. И махни свещника, че ме заслепява.

— Готово. Разбира се.

Въпреки че вече беше късно, Трис Мериголд не беше по нощница, но не беше и с работен костюм. Беше облечена с рокля. Както винаги закопчана до шията.

— Можем ли да разговаряме свободно?

— Разбира се.

— Сама ли си?

— Да.

— Лъжеш.

— Йенефер…

— Не можеш да ме измамиш, сополанке. Познавам усмивката ти, нагледала съм й се… Така се подсмихваше, когато започна зад гърба ми да спиш с Гералт. Тогава също си слагаше маска на невинност. И сега тя означава същото, каквото и тогава!

Трис се изчерви. До нея в прозореца се появи Филипа Ейлхарт, облечена с тъмносин мъжки елек със сребърна бродерия.

— Браво — каза тя. — Както винаги проницателна, както винаги мъдра. Както винаги непроницаема. Радвам се да те видя жива и здрава, Йенефер. Радвам се, че безумната телепортация от Монтекалво не е завършила трагично.

— Да допуснем, че наистина се радваш — намръщи се Йенефер. — Въпреки че това е доста смело предположение. Но както и да е. Кой ме предаде?

— Нима това е важно? — вдигна рамене Филипа. — От четири дни се свързваш с предатели. С такива, за които продажността и предателството са втора природа. И с такива, които самата ти подтикна към предателство. Един от тях те предаде. Напълно нормално. Не ми казвай, че не си го очаквала.

— Разбира се, че го очаквах — изсъска Йенефер. — И най-доброто доказателство за това е, че се свързах с вас. А не трябваше.

— Не трябваше. Но щом си се свързала, значи ти е било необходимо.

— Браво. Както винаги мъдра, както винаги проницателна. Свързах се с вас, за да потвърдя, че що се отнася до мен, тайната на вашата ложа е на сигурно място. Няма да ви предам.

Филипа я гледаше изпод спуснатите си мигли.

— Ако смяташ — каза най-накрая тя, — че по този начин ще си купиш време, спокойствие и безопасност, значи си сбъркала. Защо се заблуждаваш, Йенефер? Когато избяга от Монтекалво, ти направи избор, застана от едната страна на барикадата. Който не е с ложата, той е против нея. Сега ще се опиташ да ни изпревариш в търсенето на Цири, а мотивите, от които се ръководиш, са противоположни на нашите. Ти действаш против нас. Не искаш да допуснеш да използваме Цири за нашите политически цели. Тогава знай: ние ще направим всичко, за да не успееш да я използваш ти за своите — сантиментални — цели.

— Значи война?

— Състезание — усмихна се злъчно Филипа. — Само състезание, Йенефер.

— Честно и благородно?

— Шегуваш ли се?

— Аха. Ясно. Но въпреки това искам честно и открито да ви представя един проблем. Всъщност се надявам да получа нещо в замяна.

— Давай.

— В близките няколко дни, може би дори още утре, ще се случат събития, чиито последствия не съм в състояние да предвидя. Може да се окаже, че нашето състезание и съперничество изведнъж ще изгуби смисъл. По една проста причина. Няма да има състезатели.

Филипа Ейлхарт присви гримираните си със сини сенки очи.

— Разбирам.

— Тогава се постарайте да възстановите репутацията и доброто ми име. Посмъртно. За да не ме смятат за предателка и съучастница на Вилгефорц. Моля ложата за това. Моля и лично теб.

Филипа мълча известно време.

— Молбата се отхвърля — каза най-накрая тя. — С прискърбие ти съобщавам, че твоето реабилитиране не е в интерес на ложата. Ако умреш, ще си умреш като предателка. Ще бъдеш предателка и престъпничка в очите на Цири, защото така ще ни бъде по-лесно да манипулираме момичето.

— Преди да предприемеш нещо, което да застраши живота ти — изведнъж се обади Трис, — остави ни…

— Завещание?

— Нещо, което да ни позволи… Да продължим… Да тръгнем по твоите стъпки. Да намерим Цири. Та нали преди всичко става въпрос за нейното щастие! За нейния живот. Йенефер, Дийкстра намери… определени следи. Ако Цири е при Вилгефорц, то тя е заплашена от ужасна смърт.

— Замълчи, Трис! — викна Филипа Ейлхарт. — Никакви пазарлъци и преговори…

— Ще ви оставя указания — бавно каза Йенефер. — Информация за това, което съм научила, и какво съм предприела. Ще ви оставя следи, по които ще можете да продължите. Но не даром. Щом не искате да ме реабилитирате в очите на света, тогава вървете по дяволите и вие, и вашият свят. Но поне ме реабилитирайте в очите на вещера.

— Не — почти незабавно отвърна Филипа. — Това също не е в интерес на ложата. И за своя вещер ще си останеш предателка и продажна магьосница. Не е в интерес на ложата той да вдига скандали и да мъти водата, опитвайки се да отмъсти, а ако те презира, няма да иска да отмъщава. Всъщност той може също вече да е мъртъв. Или скоро ще умре.

— Информация — глухо каза Йенефер — в замяна на живота му. Спаси го, Филипа.

— Не, Йенефер.

— Защото това не е в интерес на ложата. — В очите на магьосницата грейнаха виолетови пламъци. — Чу ли, Трис? Ето какво представлява твоята ложа. Ето какъв е истинският й облик, какви са истинските й интереси. Какво ще кажеш? Ти беше наставница на момичето, почти като по-голяма сестра, както сама каза. А Гералт…

— Не се опитвай да изкушиш Трис с романтика — отвърна Филипа с огън в очите. — Ние ще намерим момичето и ще го спасим без твоя помощ. А ако ти провърви, то ще се радваме и ще ти бъдем благодарни, защото ще ни отървеш от задължението, ще ни спестиш много грижи. Ще измъкнеш момичето от ръцете на Вилгефорц, а ние ще я измъкнем от твоите. А Гералт? Кой е този Гералт?

— Чу ли я, Трис?

— Прости ми — отвърна глухо Трис Мериголд. — Прости ми, Йенефер.

— О, не, Трис. Никога.

* * *

Трис седеше, забила поглед в пода. Очите на Крах ан Крайт бяха като ястребови.

— На следващия ден след тайната свръзка — изрече бавно ярлът на островите Скелиге, — тази, за която ти, Трис Мериголд, нищо не знаеш, Йенефер отплава от Скелиге, поемайки курс към падината Седна. Когато я попитах защо отива точно там, тя ме погледна в очите и отвърна, че възнамерява да разбере по какво се различават естествените от неестествените катастрофи. Отплава с два дракара, „Тамара“ и „Алкионе“, с екипажи, съставени изключително от доброволци. Това се случи на двайсет и осми август, преди две седмици. Повече не я видях.

— Кога разбра…

— Пет дни по-късно — прекъсна я грубо той. — Три дни след септемврийското новолуние.

* * *

Седящият пред ярла капитан Аса Тязи беше неспокоен. Облизваше устни, въртеше се на пейката, чупеше пръстите си така, че ставите му хрущяха.

Червеното слънце, което най-после беше пробило натрупаните облаци, бавно се спускаше зад Спикерог.

— Говори, Аса — заповяда Крах ан Крайт.

Аса Тязи силно се изкашля.

— Движехме се бързо — започна той. — Вятърът беше попътен, не падахме под дванайсет възела. Тогава, на двайсет и девети, видяхме нощната светлина на фара на Пейкс де Мар. Бяхме се отклонили малко на изток, за да не се натъкнем на някой нилфгардец… На разсъмване, в деня преди септемврийското новолуние, навлязохме в района на падината Седна. И тогава магьосницата повика мен и Гутлаф…

* * *

— Трябват ми доброволци — каза Йенефер. — Само доброволци. Не повече, отколкото са нужни, за да управляват за кратко време дракара. Не знам колко хора са необходими, не съм запозната. Но ви моля да не оставяте на „Алкионе“ нито един излишен човек. И повтарям — само доброволци. Онова, което смятам да направя, е много опасно. Много по-опасно от морска битка.

— Разбирам — кимна старият сенешал. — И се кандидатирам пръв. Аз, Гутлаф, син на Свен, ви моля да ми окажете тази чест.

Йенефер дълго го гледа в очите.

— Добре — каза тя. — Но всъщност вие ми оказвате чест.

* * *

— Аз също се кандидатирах — каза Аса Тязи. — Но Гутлаф не се съгласи. Каза, че някой трябва да командва „Тамара“. Накрая се събраха петнайсет доброволци. Включително и Халмар…

Крах ан Крайт повдигна вежди.

* * *

— Колко души са нужни, Гутлаф? — повтори магьосницата. — Колко са необходими? Моля те, преброй ги точно.

Сенешалът размишлява известно време и накрая каза:

— С девет души ще се оправим. Ако не е много продължително… Но тук разполагаме с толкова доброволци, че няма нужда…

— Избери осем от тези петнайсет — рязко го прекъсна тя. — Сам ги подбери. Заповядай на избраните да се качат на „Алкионе“. Другите да останат на „Тамара“. И да, сама ще определя един от онези, които ще останат. Халмар!

— Не, госпожо! Не можеш да ми причиниш това! Аз сам пожелах и ще остана до теб. Искам да бъда…

— Млъкни! Ти ще останеш на „Тамара“! Това е заповед! Още една дума и ще заповядам да те завържат за мачтата!

* * *

— Продължавай, Аса.

— Магичката, Гутлаф и осемте доброволци се качиха на „Алкионе“ и се отправиха към Падината. Както беше заповядано, ние, на „Тамара“, се държахме настрана, но така, че да не изоставаме много. Времето, което до този момент беше на наша страна, изведнъж започна да прави дяволски номера. Истината ви казвам, направо дяволски си бяха, защото това беше нечиста сила, ярле… Нека ме вържат под кила, ако лъжа…

— Разказвай нататък.

— Там, където бяхме ние, тоест „Тамара“, морето беше спокойно. Само леко подухваше ветрец и небето беше притъмняло така, че денят се превърна в нощ. А там, където беше „Алкионе“, се разбушува пъкълът. Внезапно. Истински пъкъл.

* * *

Платната на „Алкионе“ изведнъж запляскаха толкова силно, че се чуха чак на „Тамара“. Небето притъмня, покри се с облаци. Морето, което около „Тамара“ беше напълно спокойно, се развълнува и започна да блъска гигантски вълни в корпуса на „Алкионе“. Някой извика нещо, друг подхвана вика и след миг крещяха всички.

Под насочения към „Алкионе“ конус от черни облаци корабът подскачаше по вълните като коркова тапа, въртеше се, усукваше се и се мяташе насам-натам. Ту носът му, ту кърмата се скриваха под водата. Понякога дракарът за по няколко минути се скриваше напълно от погледите им, виждаше се само раираното му платно.

— Това е магия! — извика някой зад гърба на Аса. — Дяволска магия!

Водовъртежът увличаше „Алкионе“ все по-бързо и по-бързо. Щитовете, които центробежната сила откъсна от бордовете, полетяха във въздуха като дискове; наляво и надясно се разлетяха начупени гребла.

— Спускайте платната! — изрева Аса Тязи. — И хващайте греблата! Тръгваме след тях! Трябва да ги спасим!

Но вече беше твърде късно.

Небето над „Алкионе“ стана черно, зигзагообразни мълнии пронизваха мрака и оплитаха дракара като пипала на медуза. Скупчените във фантастични фигури облаци се завъртяха в гигантска фуния. Дракарът също се завъртя в нея с невероятна бързина. Мачтата се счупи като сламка, разкъсаното платно излетя над гребените на вълните като огромен албатрос.

— Гребете, момчета!

Но през собствените си викове, през оглушителния рев на стихията, те продължаваха да чуват воплите на хората от „Алкионе“. Вопли, толкова ужасяващи, че им настръхнаха косите. На тях, старите морски вълци, кървавите берсерки, моряците, които бяха видели и чули толкова много през живота си.

Те отпуснаха греблата, осъзнавайки собственото си безсилие. Седяха замаяни, спряха дори да викат.

„Алкионе“ продължаваше да се върти, постепенно издигайки се над вълните. И се носеше все по-нагоре и по-нагоре. Те видяха изтичащата вода, обраслия с раковини и водорасли кил. Видяха черна фигура, падащо във водата тяло. После второ. И трето.

— Те скачат! — изрева Аса Тязи. — Гребете, момчета, не спирайте! С всички сили! Да вървим на помощ!

„Алкионе“ се издигна още по-нависоко, поне на сто лакти над врящата и кипяща морска повърхност. И продължаваше да се върти. Невидима сила всмукваше в струпаните облаци огромното, просмукано с вода, оплетено в огнена мрежа от мълнии вретено.

Изведнъж въздухът се разцепи от оглушителен взрив. Тласканата напред от силата на петнайсет двойки гребла „Тамара“ подскочи като при таранен удар и отлетя назад. Тязи изгуби палубата под краката си. Той падна, удряйки челото си в борда.

Не успя да се изправи със собствени сили, вдигнаха го. Той беше зашеметен, въртеше и тръскаше глава, залиташе, крещеше нещо нечленоразделно. Чуваше виковете на екипажа приглушено, като през дебела стена. С усилие, олюлявайки се като пиян, той се добра до борда и впи пръсти в релинга.

Вихрите бяха утихнали, вълните се бяха успокоили. Но небето все още беше черно от кълбетата дим.

От „Алкионе“ нямаше нито следа.

* * *

— Нямаше никаква следа, ярле. Само части от въжетата и отломки… Нищо друго.

Аса Тязи млъкна, гледайки към слънцето, което изчезваше зад обраслите върхове на Спикерог. Замисленият Крах ан Крайт не го подкани да продължи.

— Не е ясно — продължи най-накрая Аса Тязи — колко са успели да скочат, преди „Алкионе“ да потъне в онези дяволски облаци. Но колкото и да са скочили, нито един не оцеля. А ние, въпреки че не жалехме нито време, нито сили, успяхме да извадим само два трупа. Две тела, които се носеха по водата. Само две.

— И тялото на магьосницата не беше сред тях? — с променен глас попита ярлът.

— Не.

Крах ан Крайт дълго мълча. Слънцето съвсем се скри зад Спикерог.

— Изчезна старият Гутлаф, син на Свен — отново заговори Аса Тязи. — Явно крабовете на дъното на Седна вече са го оглозгали до последната костичка. Безследно изчезна и магьосницата… Ярле, хората започват да говорят… Че всичко това е по нейна вина. Нейното наказание за престъпленията й…

— Глупости!

— Тя загина — промърмори Аса — в падината Седна. На същото място, където някога загинаха Павета и Дуни… Ама че случайност…

— Това не беше случайност, не — убедено отвърна Крах ан Крайт. — Нито тогава, нито сега — не е било случайно.

Десета глава

Болката и мъчението на страдащия произлизат от законите на природата, а за реализирането на целите на природата е необходимо съществуването както на страдащия, така и на онзи, който му причинява страдание и е щастлив от това. Тази истина трябва да премахне угризенията на съвестта от всички тирани и злодеи. Без да са принудени да се сдържат, те трябва да вършат смело всичко, което роди въображението им, тъй като това им подсказва гласът на природата.

Ако природата тайно ни вдъхновява да вършим зло, то явно злото е необходимо.

Донасиен Алфонс Франсоа дьо Сад

Грохотът на отварящите се, а след това затварящи се врати на килията събуди по-малката от сестрите Скара. По-голямата седеше до масата и методично изстъргваше кашата, полепнала по дъното на калаената купа.

— Какво стана в съда, Кена?

Йоана Селборн, наричана Кена, безмълвно седна на нара, облегна лакти на коленете си и подпря главата си с ръце.

Младата Скара се прозя, оригна се и гръмко изпусна газове. Разположилият се на противоположния нар Кохут промърмори нещо неразбираемо и се обърна. Той беше обиден на Кена, на сестрите и на целия свят.

По установена традиция в нормалните затвори арестантите се разделяха по пол. Във военните цитадели беше различно. Още император Фергус вар Емрейс, издавайки специален декрет за равноправието на жените в имперската армия, беше заявил, че щом ще има еманципация, нека да е докрай — равноправието трябва да бъде пълно и абсолютно, без никакви изключения или отстъпки за който и да е от половете. Оттогава във всички крепости и цитадели на Империята арестантите и арестантките пребиваваха заедно.

— Е, какво стана? — повтори по-голямата Скара. — Пускат ли те?

— Да, бе! — отвърна с горчивина Кена, без дори да вдига глава от ръцете си. — Ще извадя късмет, ако не ме обесят. По дяволите! Казах цялата истина, нищо не скрих, тоест почти нищо. Когато започнаха да ме разпитват, още отначало тези кучи синове ме изкараха идиотка пред всички, после се оказа, че съм личност, която не заслужава доверие, и престъпен елемент, а накрая се оказа, че съм съучастница в заговор за метеж.

— Метеж? — почеса се по главата голямата Скара, сякаш разбираше за какво става въпрос. — А, щом е метеж, тогава… Дупе да ти е яко, Кена.

— Като че ли не знам.

Малката Скара се протегна, отново се прозя широко и звучно, скочи като леопард от горния нар, с енергичен ритник отблъсна изпречилата й се табуретка на Кохут и се изплю до нея. Кохут изръмжа, но не се осмели да направи нищо повече.

Кохут беше смъртно обиден на Кена. И се страхуваше от сестрите.

Когато три дни по-рано доведоха Кена, твърде скоро се разбра, че макар и по принцип да приемаше еманципацията и равноправието на жените, Кохут имаше собствено мнение по въпроса. Посред нощ той наметна одеяло върху горната половина на тялото на Кена и възнамеряваше да се възползва от долната, което може би щеше да му се удаде, ако изведнъж не беше започнал да вие като върколак и да танцува из килията като ухапан от тарантула. От чиста отмъстителност Кена телепатично го принуди да падне на четири крака и да започне ритмично да си удря главата в обкованата с желязо врата на килията. Когато разтревожените от страшния грохот стражи отвориха вратата, Кохут си блъсна темето в единия от тях, за което веднага получи пет удара с обкована в желязо палка и още толкова ритника. В резултат на това онази нощ Кохут не изпита блаженството, на което се беше надявал. И се разсърди на Кена. Дори не си и помисляше за отмъщение, защото на следващата сутрин в килията попаднаха сестрите Скара и така нежният пол се оказа мнозинство, а както по-късно се изясни, мнението на сестрите за равноправието почти съвпадаше с Кохутовото, но беше напълно противоположно по отношение на предначертаните роли на половете. Младата Скара хвърляше хищнически погледи към мъжа и изричаше недвусмислени закани, а голямата се хилеше, потривайки ръце. В резултат на това Кохут спеше, сграбчил табуретка, която смяташе да използва, ако се наложи, за да защити своята чест. Само че шансовете и перспективите му бяха нищожни — и двете Скара служеха във фронтовите войски и бяха ветеранки от много сражения, така че една табуретка нямаше да ги изплаши; когато решаха да изнасилват, изнасилваха, дори и ако мъжът е въоръжен с бойна брадва. Но Кена беше сигурна, че сестрите просто се шегуват. Е, почти сигурна.

Сестрите Скара лежаха в затвора за нанасяне на побой над офицер, а срещу главен интендант Кохут се водеше дело, свързано с мащабна, прочута и обхващаща все по-широки кръгове афера — кражба на армейски лъкове.

— Да, дупе да ти е яко, Кена — повтори голямата Скара. — Мисля, че си се забъркала в голяма каша. По-точно — забъркали са те. И как, по дяволите, не съобрази веднага, че това е политическа игра!

— Ха! — отвърна Кена.

Скара я погледна, без да е наясно как да разбира едносричното възклицание. Кена отмести поглед.

„Няма да тръгна да ви разправям онова, което премълчах пред съдиите — помисли си тя. — Тоест, че знаех в каква каша се забърквам. И как и по какъв начин разбрах това.“

— Гъста каша си забъркала — мъдро отбеляза малката Скара, по-глупавата, която — Кена беше убедена в това — изобщо не разбираше за какво става дума.

— И какво стана с цинтрийската принцеса? — не отстъпваше голямата Скара. — Накрая я спипахте, нали?

— Спипахме я. Ако може така да се каже. Кой ден сме днес?

— Двайсет и втори септември. Утре е Равноденствието.

— Ха! Какво невероятно съвпадение. Утре става точно година след събитията… Цяла година…

Кена се изпъна върху нара и подложи ръце под главата си. Сестрите мълчаха, надявайки се, че това е встъпление към разказа.

„Нищо няма да получите, сестрички — помисли си Кена, гледайки към надрасканите върху дъските на горния нар неприлични рисунки и още по-неприлични надписи. — Никакъв разказ няма да има. И работата дори не е там, че Кохут вони на проклет доносник или ключов свидетел. Аз просто не искам да си спомням. За онова, което се случи преди година, след като Бонхарт ни се изплъзна в Клармон.

Пристигнахме там със закъснение от два дни — започна да си припомня тя. — Следите вече бяха успели да изстинат. Никой не знаеше накъде е тръгнал ловецът на глави. Никой, освен търговеца Хувенагел, разбира се. Но той не пожела да говори със Скелен и дори не го пусна под покрива си. Предаде му чрез слугите си, че не разполага с време и няма да му даде аудиенция. Кукумявката се надуваше и се пъчеше, но нищо не можа да направи. Нали бяхме в Ебинг, а там той нямаше никакви правомощия. А по другите, нашите си начини, нямаше как да се доберем до Хувенагел, защото той си имаше лична армия в Клармон, а не биваше да започваме война…

Така че Бореас Мун душеше, Дакре Силифант и Ола Харшейм се занимаваха с подкупите, Тил Ехрад — с елфическа магия, а аз подслушвах мислите, но това не ни даде много. Накрая разбрахме, че Бонхарт е излязъл през южните порти на града. А преди да потеглим…

В Клармон имаше един храм, малък, с лиственици… Край южните порти, близо до търговския площад. Преди да напусне Клармон, Бонхарт изтезавал Фалка с ловджийски камшик на площадката пред храма. Пред очите на всички, включително и пред жреците от храма… Крещял, че ще й покаже кой е господарят. Че сега ще й даде да се разбере с тоягата, че никой няма да скочи да я защити, да се застъпи за нея — нито хората, нито боговете.“

Малката Скара гледаше през прозореца, хванала се за решетката. Голямата ядеше каша от паницата. Кохут взе табуретката, легна и се зави с одеялото.

От караулното помещение се разнесе звън, обадиха се стражите от крепостните стени.

Кена се обърна с лице към стената.

„Няколко дни по-късно се срещнахме — помисли си тя. — Аз и Бонхарт. Лице в лице. Гледах го в нечовешките рибешки очи, мислейки само за едно — как е биел момичето. И проникнах в мислите му… За миг. И се почувствах така, сякаш съм си пъхнала главата в разкопан гроб…

Това беше по време на Еквинокцията.

А един ден по-рано, на двайсет и втори септември, усетих, че сред нас се е вмъкнал невидим човек.“

* * *

Стефан Скелен, императорският коронер, я изслуша, без да я прекъсва. Но Кена видя как лицето му се променя.

— Повтори, Селборн — процеди през зъби той. — Повтори, че не вярвам на ушите си.

— По-внимателно, господин коронер — промърмори тя. — Преструвайте се на ядосан… Сякаш съм дошла при вас с молба, а вие не разрешавате… Това за пред другите. Не греша, сигурна съм. Вече втори ден сред нас се движи някой невидим. Невидим шпионин.

Не можеше да се отрече, че Кукумявката беше умен, бързо схващаше.

— Не, Селборн, не разрешавам! — отвърна гръмогласно той, без да пести актьорския патос и в тона, и в мимиката. — Дисциплината е задължителна за всички. Никакви изключения. Не разрешавам!

— Но поне ме изслушайте, господин коронер. — Кена нямаше таланта на Кукумявката, не успя да скрие неестествеността в гласа си, но в разиграваната сценка напрегнатостта и безпокойството на молителката бяха оправдани. — Благоволете поне да ме изслушате…

— Говори, Селборн. Само че кратко и ясно.

— Той ни шпионира от два дни — промърмори тя, давайки си вид, че смирено излага своите съображения. — Още от Клармон. Върви тайно след нас, а когато лагеруваме, идва невидим, върти се сред хората, слуша.

— Слуша, проклетият шпионин. — На Скелен не му трябваше да се преструва на суров и ядосан, гласът му и бездруго вибрираше от ярост. — Как го засече?

— Когато онзи ден давахте заповеди на господин Силифант пред кръчмата, котаракът, който спеше на скамейката, изсъска и присви уши. Това ми се стори подозрително, защото край него нямаше никой… А след това чух нещо като мисли, чужди мисли, и воля. Нещо обичайно за мен, господин коронер, такива чужди мисли са като силни викове… И започнах да слушам, силно, двойно по-силно, и го чух.

— Винаги ли можеш да го чуваш?

— Не, невинаги. Той има някаква магическа защита. Чувам го само когато е много близо, и то не всеки път. Затова трябва да се преструваме, защото не е ясно дали не се крие някъде наблизо.

— Само да не го изплашим — процеди през зъби Кукумявката. — Само да не го изплашим. Трябва ми жив, Селборн. Какво предлагаш?

— Да го накараме да сгреши.

— Да сгреши?

— По-тихо, господин коронер.

— Но… няма значение. Добре. Давам ти пълна свобода на действие.

— Утре направете така, че да отседнем в някое село. Останалото е моя работа. А сега за пред останалите ме наругайте както трябва и ще се махна.

— Не мога да те наругая — усмихна й се той с очи и леко намигна, след което веднага си наложи маската на строг началник. — Доволен съм от вас, госпожо Селборн.

Той каза „госпожо“. Госпожо Селборн. Като на офицер.

Скелен отново й намигна и едновременно с това махна с ръка, играейки ролята си по възхитителен начин:

— Не! Отказвам на молбата! Кръгом и марш!

— Слушам, господин коронер.

* * *

На следващия ден, надвечер, Скелен обяви престой в едно селце край река Лете. Селото беше богато. Обградено с ограда от колове, в него се влизаше през изящни въртящи се врати от борови греди. Селото се казваше Говорог, а името му идваше от мъничък параклис, в който стоеше изплетена от слама фигурка, изобразяваща еднорог.

„Спомням си — мислеше си Кена, — как се присмивахме на това сламено божество, а кметът с важна физиономия обясняваше, че свещеният говорог, покровител на селото, преди много години бил златен, после станал сребърен, след това меден, имало няколко костени варианта и няколко от благородна дървесина. Но непрекъснато ги крадели. Идвали отдалеч, за да ги отмъкнат. Така че било много по-спокойно, ако говорогът е направен от слама.

Разположихме се на лагер в селото. Както се бяхме уговорили, Скелен се настани в отделна къща за гости.

След по-малко от час хванахме невидимия шпионин. По класическия начин.“

* * *

— Моля, приближете се — гръмогласно настоя Кукумявката. — Приближете се и погледнете този документ… Готово ли е? Всички ли са тук? Да не се налага да обяснявам два пъти.

Ола Харшейм, който току-що беше отпил от ведрото малко мляко, облиза устните си и изцапаните с каймак мустаци, остави съда, огледа се и преброи хората. Дакре Силифант. Берт Бригден. Нератин Цека. Тил Ехрад. Йоана Селборн…

— Дуфиций го няма.

— Извикайте го.

— Крийл! Дуфи Крийл! При командира на съвещание! За важни заповеди. Бегом!

Дуфиций Крийл връхлетя задъхан в стаята.

— Всички са тук, господин коронер — доложи Ола Харшейм.

— Отворете прозореца. Така смърди на чесън, че може да се издушим. Отворете и вратата, да стане течение.

Бригден и Крийл бързо отвориха вратата и прозореца. Кена за пореден път се убеди, че от Кукумявката би излязъл отличен актьор.

— Моля, приближете се, господа. Получих от императора ето този документ. Секретен и изключително важен. Моля за внимание…

— Сега! — извика Кена, като същевременно изпрати силен насочен импулс, който по въздействието си върху сетивата би могъл да се сравни с удар на мълния.

Ола Харшейм и Дакре Силифант грабнаха ведрата и едновременно плиснаха млякото към посоченото от Кена място. Тил Ехрад измъкна скритата под масата кофа с брашно и я изсипа със замах. На пода на стаята се материализира млечно-брашняна фигура, първоначално безформена. Но Берт Бригден беше нащрек. Безпогрешно прецени къде може да се намира главата на „пирога“, и с всичка сила стовари върху тази глава железния тиган.

След това всички вкупом се нахвърлиха върху облепения с мляко и брашно шпионин, смъкнаха му шапката-невидимка и го хванаха за ръцете и краката. Обърнаха масата с краката нагоре и завързаха за тях крайниците на пленника. Свалиха му ботушите и партенките, а едната партенка напъхаха в отворената му за вик уста.

За да завърши делото, Дуфиций Крийл цапардоса заловения по ребрата, а останалите с удоволствие наблюдаваха как очите на шпионина се изцъклят.

— Чудесна работа — похвали ги Кукумявката, който през цялото време беше стоял, без да помръдва, със скръстени ръце. — Браво! Поздравявам ви. И най-вече вас, госпожо Селборн.

„Дявол да го вземе — помисли си Кена. — Ако продължава така, наистина може да стана офицер.“

— Господин Бригден — каза студено Стефан Скелен, застанал над разтворените крака на пленника. — Моля, оставете желязото в ъгъла. Господин Ехрад, ако обичате, наглеждайте край къщата да не се навъртат деца.

Той се наведе и погледна пленника в очите.

— Отдавна не си се показвал, Риенс. Вече започвах да си мисля дали не ти се е случило някакво нещастие.

* * *

В караулното помещение удари камбаната — сигнал за смяна на вахтата. Сестрите Скара мелодично хъркаха. Кохут примляскваше насън, прегърнал табуретката.

„Преструваше се на смелчага — спомняше си Кена. — Риенс. Магьосникът Риенс, превърнат в прясноизпечена «пирога» и привързан към краката на масата. Преструваше се на смелчага, но никого не можеше да заблуди, най-малко пък мен. Кукумявката ни предупреди, че той е магьосник, затова му разбърках мислите — да не може нито да прави магии, нито да потърси магическа помощ. Като междувременно ги четях. Той блокираше достъпа, но щом надуши дима от въглените в огнището, с които нажежаваха желязото, магическите му защити и блокади се пръснаха по шевовете като стари панталони и аз можех да си чета колкото си искам. Мислите му по нищо не се различаваха от мислите на другите хора, които бях чела в подобни ситуации — хора, които предстои да бъдат изтезавани. Мисли разхвърляни, разпилени, изпълнени със страх и отчаяние. Мисли студени, лигави, мокри и вонящи. Като вътрешностите на труп. И въпреки това, когато измъкнаха партенката от устата му, магьосникът Риенс продължаваше да се прави на смелчага.“

* * *

— Е, добре, Скелен! Хванахте ме, печелите! Поздравления! Покланям се пред техниката, професионализма и специализацията! Отлично обучени хора, за завиждане си. А сега те моля да ме освободиш от тази неудобна поза.

Кукумявката си придърпа един стол и седна на него, отпускайки брадичка върху скръстените си върху облегалката ръце. Гледаше пленника си отгоре надолу. И мълчеше.

— Заповядай да ме освободят, Скелен — повтори Риенс. — А после накарай подчинените си да се махнат. Онова, което трябва да ти кажа, е предназначено само за твоите уши.

— Господин Бригден — попита Кукумявката, без да обръща глава, — какъв е цветът на желязото?

— Само още минутка, господин коронер.

— Госпожа Селборн?

— Сега ми е трудно да го чета — сви рамене Кена. — Твърде много го е страх, страхът заглушава всички други мисли. А мисли има предостатъчно! Включително такива, които се опитва да скрие. С магическо покривало. Но за мен това не е проблем, мога…

— Няма да е необходимо. Ще го разпитаме по класическия начин, с нажежено желязо.

— По дяволите! — изкрещя шпионинът. — Скелен! Нали нямаш намерение…

Кукумявката се наведе и изражението на лицето му леко се промени.

— Първо, за теб съм господин Скелен — процеди той през зъби. — Второ, да, точно така, смятам да ти препека ходилата, Риенс. И ще го направя с неописуемо удоволствие. Защото ще гледам на това действие като на възстановяване на историческата справедливост. Мога да се обзаложа, че не ме разбираш.

Риенс мълчеше, затова Скелен продължи:

— Виждаш ли, Риенс, посъветвах Ватие де Ридо да ти препече петите още тогава, преди седем години, когато ти пълзеше в имперското разузнаване, виейки като куче за милост, готов да станеш предател и двоен агент. Повторих съвета си преди четири години, когато лижеше краката на Емхир, посредничейки в контакта му с Вилгефорц. Когато във връзка с преследването на цинтрийката изведнъж израсна от най-обикновен дребен агент под прикритие до едва ли не пръв резидент, се хванах на бас с Ватие, че ако те опекат, ще си кажеш на кого служиш… Не, не се изразих точно. Че ще изброиш всички, на които служиш. И всички, на които изменяш. И му казах, че ще се изненада в колко много точки съвпадат тези два списъка. Какво да се прави, Ватие де Ридо не ме послуша. И сега сигурно съжалява. Но не всичко е загубено. Ще те препека леко, а когато узная всичко, което искам да знам, ще те предам в ръцете на Ватие. А той ще ти съдере кожата, по мъничко, на малки парчета.

Кукумявката измъкна от джоба си парцалче и шишенце с парфюм. Обилно напои парцалчето и го сложи на носа си. Парфюмът ухаеше приятно на мускус, но на Кена й се гадеше.

— Желязото, господин Бригден.

— Следя ви по заповед на Вилгефорц! — изкрещя Риенс. — Заради момичето е! Следейки отряда ви, се надявах да ви изпреваря и да се добера преди вас до този ловец на глави! Трябваше да опитам да му отнема момичето! От него, не от вас! Защото вие се каните да я убиете, а Вилгефорц я иска жива! Какво още искате да знаете? Ще ви кажа. Всичко ще ви кажа!

— Хей, хей! — възкликна Кукумявката. — Не толкова бързо, Риенс, че главата може да ме заболи от този шум и изобилието от информация. Господа, представяте ли си какво ще стане, когато го препечем? Ще ни надуе главите!

Крийл и Силифант се разсмяха гръмко. Кена и Нератин Цека не се присъединиха към веселбата. Не се присъедини и Берт Бригден, който в този момент критично оглеждаше извадения от огъня прът. Желязото беше толкова нажежено, че не приличаше на желязо, а на пълна с течен огън стъклена тръба.

Риенс го видя и пискливо закрещя:

— Знам как да намерите ловеца и момичето! Знам, знам! Ще ви кажа!

— Естествено, че ще ни кажеш.

Кена, която продължаваше да чете мислите му, се намръщи, поемайки вълните от отчаян, безсилен гняв. В мозъка на Риенс нещо отново се скъса, поредната преграда. „От страх той ще си каже всичко — помисли си Кена, — всичко, което смяташе да крие до края, като коз, асо, с което да може да бие всички останали аса по време на последното, решаващо разиграване при най-високите залози. Сега, заради обикновения отвратителен страх от болката, той ще пропилее това асо.“

В този миг в главата й нещо изщрака, тя почувства огън в слепоочията си, последван от неочакван студ.

Сега вече знаеше скритата мисъл на Риенс.

„О, богове — помисли си. — В какво се забърках…“

— Ще кажа — извика магьосникът, изчервявайки се и впивайки изцъклени очи в лицето на коронера. — Ще ви кажа нещо наистина важно! Скелен! Ватие де Ридо…

Кена изведнъж чу друга, чужда мисъл. Видя как Нератин Цека се придвижва към вратата, сложил ръка на дръжката на кинжала си.

Зазвънтяха шпаги, в стаята влетя Бореас Мун.

— Господин коронер! Побързайте, господин коронер! Те пристигнаха… Няма да повярвате кой!

С един жест Стефан спря Бригден, който вече поднасяше желязото към петите на шпионина.

— Трябва да играеш в лотарията, Риенс — каза коронерът, поглеждайки през прозореца. — През живота си не съм виждал на някой да му върви толкова много!

През прозореца се виждаше тълпа, а в центъра на тълпата — двама конници. От пръв поглед Кена разбра кои са те. Знаеше кой е слабият мъж с белите рибешки очи, възседнал едър дорест кон. И кое е момичето с пепеляворуси коси върху прекрасната врана кобила. Ръцете на момичето бяха вързани, около врата й имаше нашийник. Подпухналите й устни бяха насинени.

* * *

Висогота се върна в колибата в отвратително настроение — потиснат, мълчалив, дори ядосан. Това беше резултат от разговора със селянина, който беше дошъл с лодка да вземе кожи. Може би за последен път преди пролетта, беше казал селянинът. Времето се разваля все повече с всеки изминал ден. Лапавицата и вятърът са такива, че да те е страх да влезеш във водата. Сутрин локвите са покрити с лед, току-виж и сняг може да завали всеки момент, а след него — студове, скоро и реката ще замръзне, тогава прибирай лодката в плевника и вади шейната. Но из Переплут, нали знаеш, с шейна не става…

Селянинът беше прав. Надвечер се струпаха облаци, от тъмносиньото небе се посипаха бели парцали. Поривистият вятър пречупи сухите тръстики и разпени водната повърхност. Стана пронизващо, осезаемо студено.

„Вдругиден — помисли си Висогота, — е празникът Саовине. По елфическия календар след три дни е Нова година. По човешкия трябва да почакаме още два месеца.“

Келпи, враната кобила на Цири, тропаше и пръхтеше в обора.

Когато влезе в колибата, завари Цири да рови в един сандък. Той й позволяваше това, дори го одобряваше. Първо, това беше съвсем ново занимание след язденето на Келпи и прелистването на книгите. Второ, в сандъците имаше много вещи на дъщеря му, а момичето се нуждаеше от топли дрехи. Няколко пъти смени дрехи, тъй като в студа и влагата бяха необходими дълги дни, преди изпраните парцали да изсъхнат изцяло.

Цири избираше, мереше, отхвърляше, заделяше настрани. Висогота седна на масата, изяде два сварени картофа и оглозга едно пилешко крилце. Мълчеше.

— Добра работа — показа Цири предметите, които Висогота не беше виждал от много години и дори беше забравил за съществуването им. — И те ли са на дъщеря ти? Тя обичаше ли да кара кънки?

— Обожаваше. Не можеше да дочака зимата.

— Мога ли да ги взема?

— Вземай каквото ти хареса — сви той рамене. — На мен не ми трябват. Ако ти вършат работа и обувките ти стават… Багажа ли си приготвяш, Цири? Да не се каниш да тръгваш?

Тя се вторачи в купчината дрехи. След кратко мълчание каза:

— Да, Висогота. Така реших. Разбираш ли… Не трябва да губя нито минута повече.

— Сънищата ти?

— Да. Видях много неприятни неща. Не съм сигурна дали това вече се е случило или ще се случи в бъдеще. Нямам представа дали ще успея да го предотвратя… Но трябва да вървя. Разбираш ли, преди време се сърдех на близките си, че не са дошли да ми помогнат. Че са ме зарязали на произвола на съдбата… А сега си мисля, че самите те се нуждаят от помощ. Трябва да потеглям.

— Зимата идва.

— Затова трябва да тръгна още сега. Ако остана — ще се проточи до пролетта… И до пролетта ще се терзая от безделие и несигурност, ще ме измъчват кошмари. Не, трябва да вървя, да тръгна веднага, да се опитам да намеря Кулата на лястовицата. Онзи телепорт. Ти сам пресметна, че до езерото има петнайсет дни път. Значи ще пристигна преди ноемврийското пълнолуние…

— Точно сега не трябва да напускаш убежището — промълви той с усилие. — Сега — не бива. Ще те хванат… Твоите преследвачи… са много близо. Сега не можеш…

Цири хвърли на пода блузката и скочи като пружина.

— Научил си нещо — рязко отсече тя. — От селянина, който взе кожите. Говори.

— Цири…

— Моля те, кажи ми!

И той й каза. А по-късно съжали за това.

* * *

— Сякаш дяволът ги беше изпратил, добри ми господин отшелнико — избъбри селянинът, откъсвайки се за миг от кожите. — Самият дявол. Още от Равноденствието обикаляха из горите, търсеха някаква девойка. Плашеха, крещяха, заканваха се, но после продължаваха нататък, защото никого не успяваха да уплашат. Ала сега измислиха нещо друго: оставиха по някои села и махали едни такива, как ги викаха… Постове някакви… Обаче изобщо не постят, добри господине, защото всеки от тях се тъпче до пръсване, а в село има по трима-четирима от негодниците. Пълно разорение… Ще висят така цяла зима, докато момичето, което причакват, не излезе от скривалището си и не намине през някое село. Тогава най-накрая ще свърши проклетият им пост.

— И при вас ли ги има?

Човекът се натъжи, изскърца със зъби.

— При нас — не. Провървя ни. Но в Дун Дара, на половин ден път от нас, има четирима… Настанили са се в селската кръчма. Проклети мерзавци, господин отшелнико. Закачали момичетата, а когато мъжете им се опълчили, ги убили, добри ми господине, без милост. Утрепали ги…

— Убили са хора?

— Двама. Кмета и още един. И има ли наказание за такива злодеи, добри ми господине? Няма нито наказание, нито закон! Един майстор на колела, който избяга от Дун Дара при нас с жена си и дъщеря си, казва, че някога по света бродели вещери… Те въвеждали ред и изкоренявали всякакво злодейство. Ех, да можехме да извикаме един вещер в Дун Дара, за да се разправи с тези мерзавци…

— Вещерите убиват чудовища, не хора.

— Та това са зверове, добри ми господин отшелнико, не са никакви хора. Чудовища, дошли от пъкъла. Вещер им трябва, казвам ти, вещер… Време е да тръгвам, добри ми господин отшелнико… Студ иде! Скоро ще прибера лодката и ще изкарам шейната… А срещу ония мерзавци в Дун Дара, добри ми господине, е нужен вещер…

* * *

— Така е — повтори през зъби Цири. — Самата истина. Нужен е вещер… Или вещерка. Четирима са, така ли? В Дун Дара? А къде се намира това село Дун Дара? Нагоре по реката? Може ли да се стигне през горичката?

— О, богове — прекъсна я Висогота. — Цири, нали не мислиш сериозно…

— Не призовавай боговете, ако не вярваш в тях. А аз знам, че ти не вярваш.

— Да оставим на мира моя мироглед! Цири, какви дяволски мисли ти минават през главата? Как изобщо можеш…

— А сега ти остави на мира моя мироглед, Висогота! Знам как трябва да постъпя! Аз съм вещерка!

— Ти си млада и неуравновесена личност! — избухна Висогота. — Ти си травмирано, огорчено, невротично дете на ръба на нервен срив. На всичко отгоре си обзета от мисълта за отмъщение! Заслепена си от жажда за възмездие! Нима не го разбираш?

— Разбирам го по-добре от теб! — възкликна тя. — Защото ти нямаш никаква представа какво е отмъщение, понеже никога не си преживявал онова, на което бях подложена аз. И нямаш никаква представа какво е истинското зло!

Тя избяга навън, хлопвайки зад гърба си вратата, през която в стаята веднага нахлу пронизващият зимен вятър. След няколко секунди Висогота чу цвилене и тропот на копита.

Висогота грабна раздразнено калаената чиния на масата. „Да върви — помисли си той. — Нека изкара злобата си.“ Той не се страхуваше за нея, тя често яздеше из блатата и денем, и нощем, познаваше пътеките, бентовете, островчетата и плитчините. А ако се изгубеше, беше достатъчно да отпусне поводите и враната Келпи щеше да намери пътя към дома, към кошарата.

След известно време, когато вече доста се стъмни, той излезе и закачи фенер на стълба. Постоя край живия плет, ослушвайки се за тропота на копита и плясъка на вода. Но вятърът и шумоленето на тръстиките заглушаваха всички звуци. Фенерът на стълба се люля известно време като побеснял и накрая угасна.

И тогава той го чу. От далеч. Не, не оттам, накъдето беше тръгнала Цири. От другата страна, противоположната. От блатата.

Див, нечовешки, протяжен виещ писък. Стон.

Минута тишина.

И отново. Beann’shie.

Елфическото призрачно създание. Предвестницата на смъртта.

Висогота затрепери от студ и страх. Бързо се прибра в колибата, мърморейки си под нос, за да не слуша, за да не чува, защото звукът беше непоносим.

Преди отново да запали фенера, от тъмнината се появи Келпи.

— Влез в колибата — каза Цири меко и нежно. — И не излизай. Нощта е отвратителна.

* * *

Докато вечеряха, отново започнаха да се карат.

— Мислиш си, че знаеш много за проблемите на доброто и злото!

— Знам! И то съвсем не от университетските книжки!

— Разбира се, че не. Всичко си научила от собствен опит. От практиката. За твоите дълги шестнайсет години си натрупала огромен опит.

— Напълно достатъчен! Това е доста време!

— Поздравявам ви, колежке учен.

— Подиграваш ми се — нацупи устни тя, — без дори да имаш представа колко зло сте създали на този свят вие, прогнилите учени, теоретици, с вашите книги, с вековния ви опит в четенето на морални трактати, и то толкова задълбочено, че не ви остава време да погледнете през прозореца, за да видите как изглежда светът в действителност. Вие, философите, изкуствено поддържате измислените от самите вас философии, за да вземате заплати от университетите. И понеже никой няма да даде и пукната пара за грозната истина за света, вие сте измислили етиката и морала, красиви и оптимистични науки. Само че лъжливи и шарлатански!

— Няма нищо по-шарлатанско от необмислените мнения, сополанке! От прибързаните и необмислени изказвания!

— Вие не намерихте противоотрова срещу злото! А аз, сополивата вещерка, намерих! Безотказна противоотрова!

Той не отговори нищо, но лицето му го издаде и Цири скочи като стрела иззад масата.

— Смяташ, че говоря глупости? Че това са празни приказки?

— Смятам — отвърна спокойно той, — че в теб говори озлоблението. Смятам, че възнамеряваш да отмъстиш от озлобление и горещо те съветвам да се успокоиш.

— Спокойна съм. А отмъщението? Отговори ми: защо не? Защо да се откажа от отмъщението? В името на какво? На някакви висши съображения? А какво може да стои над наказанието за ужасните дела и постъпки? За теб, философ и етик, отмъщението е глупаво дело, лошо, неетично и в края на краищата — незаконно. А аз питам: къде е наказанието за злото? Кой трябва да го определи и изпълни? Кой? Боговете, в които не вярваш? Великият демиург, с когото си решил да замениш боговете? Или законът? А може би нилфгардското правосъдие, императорските съдилища, префектите? Наивно старче!

— Значи око за око, зъб за зъб? Кръв за кръв? А за тази кръв — следващата? Море от кръв? Искаш да потопиш света в кръв? Наивно, обидено момиче! Така ли смяташ да се бориш със злото, вещерке?

— Да. Точно така! Защото знам от какво се бои злото. Не от твоята етика, Висогота, нито от моралните трактати за порядъчен живот. Злото се бои от страшното, бои се да не бъде осакатено, страхува се от страданието и в края на краищата — от смъртта! Раненото Зло вие като куче от болка! Пълзи по пода и пищи, докато гледа как кръвта тече от вените и артериите му, докато гледа стърчащите от отсечените ръце кости, докато гледа червата, изсипващи се от корема му, докато усеща, как заедно със студа идва смъртта. Тогава и само тогава косите на Злото настръхват и то започва да вие: „Милост! Разкайвам се за извършените грехове! Вече ще съм добър и порядъчен, заклевам се! Само ме спасете, спрете кръвта, не ме оставяйте да умра!“.

Да, отшелнико. Така се борят със Злото! Ако Злото се кани да ти навреди, да ти причини болка — изпревари го, най-добре точно в онзи миг, когато Злото не го очаква. Ако не успееш да го изпревариш, ако Злото ти навреди, то върни му го. Най-добре го нападни, когато е забравило всичко, когато се чувства в безопасност. Върни му го двойно. Тройно. Око за око ли? Не! Двете очи за едно! Зъб за зъб ли? Не! Цяло чене за зъб! Върни му го! Направи така, че то да вие от болка, и от този вой да му се пръснат очните ябълки! И чак след това, като погледнеш към земята, можеш смело и сигурно да кажеш: това, което е пльоснато тук, вече няма да навреди на никого. Не е опасно за никого. Защото как можеш да навредиш някому, като нямаш очи? Като ги няма и двете ти ръце? Как можеш да навредиш някому, когато червата ти се влачат по пясъка, а съдържанието им попива в този пясък?

— А ти — изрече бавно отшелникът — стоиш наблизо с окървавен меч в ръка, гледаш кръвта, която попива в пясъка, и имаш безочието да си мислиш, че си разрешила изконната дилема, че най-накрая си осъществила мечтата на философите? Мислиш, че си променила природата на Злото?

— Да — отвърна надменно тя. — Защото онова, което е пльоснато по земята и му изтича кръвта, вече не е Зло. Може би още не е Добро, но със сигурност не е и Зло!

— Казват — заговори бавно Висогота, — че природата не търпи празнота. Онова, което лежи на земята и кръвта му изтича, което е паднало от твоя меч, вече не е Зло? Кое тогава е Злото? Някога замисляла ли си се за това?

— Не. Аз съм вещерка. Докато ме обучаваха, аз се заклех пред себе си, че ще се изправям срещу Злото. Винаги. Без да се замислям… Защото е достатъчно веднъж да се замислиш — добави глухо тя, — и унищожението губи смисъла си. Отмъщението губи смисъла си. А това не бива да се допуска.

Той поклати глава, но тя с жест му попречи да отговори.

— Време е да завърша разказа си, Висогота. Разказвах ти повече от трийсет нощи, от Еквинокцията до Саовине. А не съм ти разказала всичко. Преди да си тръгна, трябва да разбереш какво се случи в деня на Еквинокцията в селцето, наречено Говорог.

* * *

Тя застена, когато я смъкнаха от седлото. Болеше я бедрото, по което я беше ритал Бонхарт предишния ден.

Той дръпна прикрепената към нашийника верига и я повлече към къщата.

До вратите стояха няколко въоръжени мъже. И една висока жена.

— Бонхарт — каза единият от мъжете, слаб брюнет с изпито лице, хванал в ръка обкован с бронз камшик. — Трябва да призная, че умееш да се появяваш изненадващо.

— Здрасти, Скелен.

Човекът, когото бяха нарекли Скелен, я гледа известно време право в очите. Тя потрепери под погледа му.

— Е, как ще стане? — обърна се той отново към Бонхарт. — Веднага ли ще ми обясниш всичко, или малко по малко?

— Не обичам да обяснявам на площада, защото в устата ми влизат мухи. Може ли да влезем вътре?

— Заповядай.

Бонхарт дръпна веригата.

В къщата чакаше още един мъж, раздърпан и блед, най-вероятно готвач, защото чистеше дрехите си от брашно и мляко. Щом зърна Цири, очите му светнаха. Той се приближи.

Не беше готвач.

Тя го позна веднага, помнеше мръснишкия му поглед и петното на физиономията. Беше същият, който заедно с „катериците“ ги беше преследвал на Танед, именно от него беше избягала, когато скочи през прозореца, а той заповяда на елфите да скочат след нея. Как се беше обърнал към него онзи елф? Ренс?

— Я виж ти! — каза язвително той, като я мушна силно и болезнено с пръст в гърдите. — Госпожица Цири! Не сме се виждали от Танед. Дълго, дълго ви търсих. И най-накрая ви намерих!

— Не ви знам кой сте, господине — изрече студено Бонхарт, — но онова, което сте намерили, принадлежи на мен, затова си дръжте лапите по-надалеч от нея, ако държите на пръстите си.

— Казвам се Риенс. — Очите на магьосника проблеснаха зловещо. — Благоволете да го запомните, господин ловец на глави. А кой съм аз, ще се изясни ей сега. Както и ще се изясни на кого принадлежи госпожицата. Но защо да изпреварваме събитията? Сега искам просто да й предам един поздрав и да направя едно признание. Надявам се, че нямате нищо против?

— Нямам.

Риенс се приближи до Цири и я погледна в очите.

— Твоята покровителка, вещицата Йенефер — процеди злобно той, — веднъж ме нарани. Когато по-късно ми попадна в ръцете, аз, Риенс, й показах какво значи болка. С тези ръце, с тези пръсти. И й обещах, че когато ми попаднеш в ръцете, принцесо, и на теб ще ти покажа какво значи болка. С тези ръце, с тези пръсти…

— Рискована работа — тихо се обади Бонхарт. — Много рискована, господин Риенс — да дразните момичето ми и да го заплашвате. Тя е отмъстителна и ще го запомни. Повтарям, дръжте по-далеч от нея ръцете, пръстите и други части от тялото си.

— Достатъчно — сряза ги Скелен, без да сваля любопитен поглед от Цири. — Престани, Бонхарт. Ти, Риенс, също по-спокойно. Отнесох се към теб със снизхождение, но все още мога да размисля и да заповядам да те вържат за краката на масата. Сядайте и двамата. Да поговорим като културни хора. Тримата, на три чифта очи. Защото ми се струва, че има за какво да поговорим. А обектът на нашия разговор временно ще го поставим под охрана. Господин Силифант!

— Само я пазете добре. — Бонхарт подаде на Силифант края на веригата. — Като зеницата на окото си.

* * *

Кена стоеше настрани. Разбира се, искаше й се да разгледа момичето, за което толкова много се говореше напоследък, но изпитваше странно нежелание да се тика в тълпата, обграждаща Харшейм и Силифант, които водеха загадъчната пленница към стълба на площада.

Всички се опитваха да се приближат, да разгледат девойката, опитваха се дори да я пипнат, блъснат, дръпнат. Тя вървеше с усилие, леко накуцвайки, но държеше главата си високо. „Той я е бил — помисли си Кена, — но не я е пречупил…“

— Значи това е самата Фалка…

— До съвсем скоро е била момиче…

— Момиче! Пфу! Главорезка!

— Казват, че убила шестима мъже на арената в Клармон…

— И колко ли още преди това… Дяволица…

— Вълчица!

— А кобилата, погледнете каква кобила! Расов кон… А там, върху чула на Бонхарт, какъв меч… Ха… Чудо!

— Престанете! — избоботи Дакре Силифант. — Не пипайте! Къде си врете ръцете в чужда собственост? Девойката също не я пипайте, не я щипете и не я нагрубявайте! Покажете малко уважение. Кой знае, може още на разсъмване да я екзекутираме. Нека поне дотогава поживее на спокойствие.

— Щом девойката отива на смърт — озъби му се Киприан Фрип младши, — защо да не й подсладим малко живота? Да я вземем за малко в сеното?

— Да! — промърмори Каберник Турент. — Може и да стане! Хайде да попитаме Кукумявката…

— Казвам ви, не може! — отряза ги Дакре. — Само това ви е в главата, смотаняци! Казах да оставите момичето на мира! Андрес, Стигварт, я застанете до нея. Не сваляйте поглед от нея и не се отделяйте нито на крачка! А онези, които се приближат — бой!

— Добре, де! — каза Фрип. — Щом не, значи не. Хайде, момчета, да отидем при местните, там пекат овен и прасенце. Нали довечера е празник, Равноденствието. Докато господата се съветват, ние можем да се повеселим.

— Да вървим! Деде, донеси някоя манерка от багажа. Да пийнем! Може ли, господин Силифант? Господин Харшейм? Празник е, и без това няма да тръгнем никъде тази нощ.

— Само за пиене и веселба си мислите — намръщи се Силифант. — А кой ще остане тук, за да пази момичето и да тича при господин Стефан, ако стане нещо?

— Аз ще остана — обади се Нератин Цека.

— И аз — подкрепи го Кена.

Дакре Силифант ги изгледа внимателно. Накрая махна примирително с ръка. Фрип и компания им благодариха с хаотичен рев.

— Но внимавайте там, на този празник! — предупреди ги Ола Харшейм. — Не закачайте момичетата, да не ви забоде някой момък вилата в слабините!

— Хе! Идваш ли с нас, Хлое? А ти, Кена? Не размисли ли?

— Не. Ще остана.

* * *

— Оставиха ме до стълба, на верига и с вързани ръце. Охраняваха ме двама. А други двама стояха по-настрани и непрекъснато ме наблюдаваха. Висока и интересна жена и мъж с доста женствена външност и движения. Доста странен.

Седящият в средата на стаята котарак се прозя широко от скука, защото измъчваната мишка престана да го забавлява. Висогота мълчеше.

— Бонхарт, Риенс и Скелен Кукумявката продължаваха да се съвещават в къщата. Не знаех за какво. Очаквах най-лошото, но ми беше все едно. Поредната арена? Или просто щяха да ме убият? Беше ми все едно, исках само да свърши по-бързо.

Висогота мълчеше.

* * *

Бонхарт въздъхна.

— Не ме гледай като вълк, Скелен — повтори той. — Просто исках да изкарам малко пари. Време ми е да се оттегля, разбираш ли? Заслужен отдих. Да поседя на верандата, да погледам гълъбите. Ти ми даваше сто флорена за Плъхчето и непременно искаше да я получиш мъртва. Това ме озадачи. Запитах се: колко ли струва тази девойка жива? И прецених, че ако я продам или предам, сигурно няма да е толкова ценна, колкото ако я задържа. Старият закон за икономиката и търговията. Цената на стока като нея непрекъснато расте. Може и да се изтъргува…

Кукумявката сбърчи нос, сякаш наблизо нещо засмърдя.

— Откровен си до болка, Бонхарт. Но давай по същество. Към обясненията. Бягаш с девойката из целия Ебинг и изведнъж се появяваш и започваш да ми тълкуваш принципите на икономиката. Обясни какво се случи.

— Че какво има за обяснение — усмихна се противно Риенс. — Просто господин Бонхарт най-накрая е разбрал коя е тази девойка в действителност. И какво струва.

Скелен не го удостои с поглед. Той гледаше Бонхарт — в неговите рибешки, безизразни очи.

— И тази безценна девойка — процеди през зъби той, — тази ценна плячка, която може да му осигури прилични старини, той изкарва на арената в Клармон и я кара да се бие не на живот, а на смърт. Рискува живота й, въпреки че според него жива тя струва много. Как да разбирам това, Бонхарт? Нещо тук не ми се връзва.

— Ако беше загинала на арената — не отмести поглед Бонхарт, — това щеше да означава, че тя нищо не струва.

— Разбирам. — Кукумявката леко се навъси. — Но вместо да отведеш момичето на поредната арена, ти я водиш при мен. Защо, ако мога да попитам?

— Повтарям — намръщи се Риенс, — той е разбрал коя е тя.

— Съобразителен сте, господин Риенс. — Бонхарт се протегна така, че ставите му изпукаха. — Познахте. Вярно, че с тази обучена в Каер Морхен вещерка беше свързана още една загадка. В Гесо, при нападението над една благородна девица, тя си развързала езика. Казала, че е толкова важна, знатна и титулувана, че пред нея баронесата нищо не струва и е длъжна да й се кланя. Значи, помислих си аз, Фалка е най-малкото графиня. Интересно. Първо — вещерка. Колко често срещаме вещерки? Второ — участва в бандата на Плъховете. Трето — лично императорският коронер я гони от Корат до Ебинг и заповядва да я убият. И освен всичко това — дворянка от някакъв виден род. Помислих си, че най-накрая трябва да попитам момичето коя е тя в действителност.

Той замълча за момент.

— Първоначално тя не искаше да говори. — Бонхарт избърса носа си с маншета. — Колкото и да я молех. Молих я с ръка, с крак, с камшик — нито дума. Не исках да я осакатявам… Но така се случи, че наблизо се оказа един фелдшер. С уреди за вадене на зъби. Завързах я на стола…

Скелен преглътна звучно. Риенс се усмихна. Бонхарт си огледа маншета.

— Всичко си каза, още преди да… Още щом зърна инструментите. Всичките тези клещи и пили. Веднага стана разговорчива. Оказа се, че това е…

— Принцесата на Цинтра — каза Риенс, гледайки към Кукумявката. — Наследницата на престола. Кандидатката за съпруга на император Емхир.

— Което господин Скелен не благоволи да ми каже — намръщи се ловецът на глави. — А просто ми поръча да я убия. Повтори ми няколко пъти: убий я на място, без милост! Как така, господин Скелен? Да убия принцеса? Бъдещата съпруга на вашия император? С която, ако се вярва на слуховете, императорът току-виж сключил брак, след което ще бъде обявена мащабна амнистия.

Докато произнасяше речта си, Бонхарт пронизваше с поглед Скелен. Но императорският коронер не отмести поглед.

— Да — продължи Бонхарт. — Получава се много неприятна история. И тогава, макар и не без съжаление, се отказах от плановете си по отношение на вещерката. Доведох тази „неприятна история“ тук, при вас, господин Скелен. За да поговорим, да се договорим… Защото такива неприятности идват малко в повече за Бонхарт, който действа сам…

— Много правилен извод — разнесе се скърцащ глас някъде от пазвата на Риенс. — Много, много правилен извод, господин Бонхарт. Онова, което сте хванали, господа, е твърде голямо за всички вас. За щастие, разполагате и с мен.

— Какво беше това? — Скелен скочи от стола. — Какво е това, дявол да ви вземе?

— Моят господар, магьосникът Вилгефорц. — Риенс измъкна от пазвата си малка сребърна кутийка. — По-точно казано — гласът на моя господар. Който се чува през това приспособление, наречено ксеноглоз.

— Приветствам всички присъстващи — проговори кутийката. — Съжалявам, че ще мога само да ви чувам, но спешни дела не ми позволяват да осъществя телепроекция или телепортация.

— Само това ни липсваше — измърмори Кукумявката. — Но трябваше да се сетя. Риенс е твърде глупав, за да действа сам и по своя воля. Трябваше да се досетя, че през цялото време се криеш някъде в мрака, Вилгефорц. Като някой стар, затлъстял паяк се криеш в мрака и чакаш да трепне паяжината.

— Какво образно сравнение!

Скелен изсумтя.

— И не ни баламосвай, Вилгефорц. Използваш Риенс и неговата кутийка не защото си много зает, а защото те е страх от армията магьосници, бившите ти приятелчета от Капитула, които сканират целия свят в търсене на магии с твоя алгоритъм. Ако се беше опитал да се телепортираш, веднага щяха да те засекат.

— Какви впечатляващи знания!

— Не ни представиха един на друг. — Бонхарт се поклони театрално пред сребърната кутийка. — Но се оказва, господин магьоснико, че по ваша заръка и упълномощен от вас, господин Риенс обещава на девойката мъчения? Нали не греша? Кълна се, че това момиче с всяка изминала секунда става все по-значимо. Оказва се, че е нужна на всички.

— Не ни запознаха — каза от кутийката Вилгефорц, — но аз ви познавам, Лео Бонхарт, и ще се изненадате колко добре ви познавам. А момичето наистина е важно. Все пак тя е Лъвчето от Цинтра, Старата кръв. Според предсказанията на Итлина нейните потомци ще управляват света.

— Затова ли ви трябва толкова?

— На мен ми трябва само плацентата й. Когато я извадя от нея, останалото можете да задържите за себе си. Какво чувам там? Някакво мърморене? Някакви изпълнени с отвращение пъшкания и сумтене? Чии са? На Бонхарт, който ежедневно зверски изтезаваше момичето — и физически, и психически? Или на Стефан Скелен, който по заповед на предатели и заговорници се кани да убие момичето? А?

* * *

„Аз ги подслушвах — спомняше си Кена, докато лежеше на нара с подложени под главата ръце. — Стоях зад ъгъла и ги слушах. И космите ми настръхваха. По цялото тяло. Чак тогава разбрах в каква каша съм се забъркала.“

* * *

— Да, да — разнесе се от ксеноглоза, — ти предаде своя император, Скелен. Без да се колебаеш, още при първа възможност.

Кукумявката изсумтя пренебрежително.

— Сигурно е голям комплимент да бъда обвинен в предателство от такъв суперпредател като теб, Вилгефорц. Щях да се почувствам поласкан, ако думите ти не воняха на евтина панаирска шега.

— Аз не те обвинявам в предателство, Скелен, а се присмивам на твоята наивност и на неудачното ти предателство. Заради кого измени на своя господар? Заради Ардал аеп Дахи и Де Вет, князе с наранена, болезнена гордост, обидени от това, че императорът е отхвърлил дъщерите им, с намерението да се ожени за цинтрийка. А те са разчитали, че именно от техните родове ще произлезе новата династия, че именно техните родове ще станат първи в империята и бързо ще се издигнат дори над трона. С едно махване на ръката Емхир ги лиши от тези им надежди и тогава те решиха да променят хода на историята. Още не са готови за въоръжено въстание, но пък могат да умъртвят девойката, която Емхир е предпочел пред техните деца. Естествено, не им се иска да цапат собствените си аристократични ръце и си намират наемен убиец, Стефан Скелен, преливащ от амбиции. Как стана точно, Скелен? Няма ли да ни разкажеш?

— Защо? — извика Кукумявката. — И на кого? Ти, както винаги, знаеш всичко, велики магьоснико! Риенс, както винаги, не знае нищо, така и трябва да бъде, а Бонхарт това не го интересува…

— А ти, както вече казах, няма с какво да се похвалиш. Князете те подкупиха с обещания, но ти си достатъчно умен, за да разбереш, че с князете вървите по различни пътища. Днес си им нужен като оръжие за унищожението на цинтрийката, утре ще се отърват от теб, защото ти си парвеню от простолюдието. Обещали са ти длъжността на Ватие де Ридо в новата империя? Та ти сам не го вярваш, Скелен. Ватие им е нужен, защото превратът си е преврат, но тайните служби си остават. С твоите ръце те искат само да убиват, Ватие им е необходим, за да овладеят апарата за държавната сигурност и разузнаването. Освен това Ватие е виконт, а ти си никой.

— Така е — изду устни Кукумявката. — Твърде умен съм, за да не разбера това, следователно сега трябва на свой ред да предам Ардал аеп Дахи и да се присъединя към теб, Вилгефорц? Това ли намекваш? Но аз не съм ветропоказател на кула! Ако поддържам идеята за революция, то е по убеждение и идеология. Необходимо е да се сложи край на самодържавническата тирания, да се наложи конституционна монархия, а след нея — демокрация…

— Какво?!

— Власт на народа. Система, при която ще управлява народът. Всички граждани, независимо от съсловието и богатството, чрез избрани в честни избори най-достойни и най-порядъчни представители…

Риенс се разсмя. Бонхарт се разкикоти диво. Сърдечно, макар и леко врещящо, през ксеноглоза се смееше магьосникът Вилгефорц. Тримата се смяха дълго, докато от очите им не потекоха сълзи.

— Добре — прекъсна веселбата Бонхарт. — Не сме дошли на представление, а да търгуваме. Момичето все още не е част от порядъчните свободни граждани, а ми принадлежи. Но аз мога да я отстъпя. Какво можете да ми предложите, господин магьосник?

— Интересува ли те властта над света?

— Не.

— Значи мога да ти предложа — бавно започна Вилгефорц, — да присъстваш при онова, което се каня да направя с девойката. Можеш да гледаш. Знам, че предпочиташ подобни спектакли пред всички други удоволствия.

В очите на Бонхарт грейна бял пламък. Но той остана спокоен.

— А по-конкретно?

— По-конкретно: готов съм да ти платя двайсет пъти повече. Две хиляди флорена. Помисли, Бонхарт, това е една торба с пари, която сам няма да можеш да вдигнеш, ще ти трябва товарно муле. Парите ще ти стигнат за „заслужената почивка“, веранда, гълъбчета и дори за водка и момичета, ако ги харчиш разумно.

— Съгласен съм, господин магик — засмя се ловецът, видимо безгрижен. — Водката и момичетата ме поразиха право в сърцето. Добре, приключваме с търга. Но и предложеното наблюдение също бих приел. Вярно, че бих предпочел да я видя как издъхва на арената, но с удоволствие бих погледал и вашата работа със скалпела. Добавете го като премия.

— Сделката е сключена.

— Доста бързо се разбрахте — подхвърли язвително Кукумявката. — Наистина, Вилгефорц, бързо и лесно сключихте съюз с Бонхарт. Само че този съюз е и ще бъде societas leonina[105]. Случайно да сте забравили за нещо? Къщата, в която седите, и цинтрийката, която търгувате, са обкръжени от двайсет въоръжени души. Моите хора.

— Скъпи коронере Скелен — прозвуча от кутийката гласът на Вилгефорц, — оскърбявате ме, като мислите, че при сделката смятам да ви навредя. Напротив. Смятам да бъда невероятно щедър. Вярно, че не мога да ви осигуря онази, както вие се изразихте, демокрация, но ви гарантирам материална помощ, логистична подкрепа и достъп до информация, благодарение на която ще престанете да бъдете само оръдие и наемник за заговорниците, а ще станете партньор. Такъв, с чието присъствие и мнение ще се съобразяват княз Йоахим де Вет, херцог Ардал аеп Дахи, граф Броане, граф Д’Арви и останалите заговорници със синя кръв. И какво от това, че съюзът е societas leonina? Естествено, ако плячката е Цирила, то лъвския пай ще получа аз, което ми се струва в реда на нещата. Притеснява ли те това? Твоята изгода също няма да е малка. Ако ми дадеш цинтрийката, смятай, че мястото на Ватие де Ридо ти е сигурно. А станеш ли шеф на тайните служби, Стефан Скелен, можеш да реализираш всички, дори най-глупавите си идеи, като например демокрацията и честните избори. Така че виждаш ли как една слаба петнайсетгодишна девойка ти осигурява изпълнение на мечтите и амбициите ти. Виждаш ли го?

— Не — поклати глава Кукумявката. — Засега само чувам.

— Риенс.

— Да, господарю?

— Дай на господин Скелен пример за качеството на нашата информация. Кажи какво измъкна от Ватие.

— В този отряд има шпионин — каза Риенс.

— Какво?

— Каквото чу. Ватие де Ридо има свой човек тук. Той знае всичко, което правиш, знае защо го правиш и за кого. Ватие е внедрил сред вас свой агент.

* * *

Той се приближи толкова тихо, че тя почти не го чу.

— Кена.

— Нератин.

— Ти чу мислите ми. Там, в къщата. Знаеш за какво си мислех. Значи знаеш кой съм.

— Чуй ме, Нератин…

— Не, ти ме чуй, Йоана Селборн. Стефан Скелен предава страната и императора. Той е заговорник. Всички, които са с него, ще свършат на ешафода. Ще ги разчекнат с коне на площад Хилядолетие.

— Нищо не знам, Нератин. Аз изпълнявам заповеди… Какво искаш от мен? Аз служа на коронера… А на кого служиш ти?

— На императора. На господин де Ридо.

— Повтарям: какво искаш от мен?

— Да проявиш здрав разум.

— Върви си. Няма да те издам, няма да кажа… Само си върви, моля те. Не мога, Нератин. Аз съм обикновена жена. Тези неща не са за мен…

* * *

„Не знам какво да правя. Скелен се обръща към мен с «госпожо Селборн». Като към офицер. На кого служа? На него? На императора? На империята? Откъде да знам.“

Кена отлепи гръб от ъгъла на къщата и прогони с размахване на пръчката си и със страшен крясък селските деца, които с любопитство разглеждаха седящата до стълба Фалка.

„Ох, в хубава каша се забърках. Ох, замириса ми на бесило. И на конски тор на площад Хилядолетие.

Не знам как ще завърши всичко това. Но аз трябва да вляза в нея. В тази Фалка. Искам за миг да чуя мислите й. Да науча онова, което знае тя.

Да разбера.“

* * *

— Тя се приближи — каза Цири, милвайки котарака. — Висока, спретната, силно отличаваща се от останалите главорези… Красива по свой си начин. И предизвикваща уважение. Двамата, които ме пазеха, вулгарни селяндури, спряха да ругаят, когато тя дойде.

Висогота мълчеше.

— А тя — продължи Цири — се наведе и ме погледна в очите. Веднага почувствах нещо. Нещо странно. Нещо сякаш изхрущя в тила ми, заболя ме. Ушите ми забучаха. Пред очите ми изведнъж стана много светло… Нещо проникна в мен, отвратително и хлъзгаво… Беше ми познато. Йенефер ми го беше показвала в храма… Но не исках да го позволявам на тази жена… Затова просто изтръгнах онова, с което ме проучваше, отблъснах го и го изхвърлих от мен с всичката сила, на която бях способна. А високата жена се преви и се олюля, сякаш беше получила удар с юмрук, направи две крачки назад… И от носа й потече кръв. От двете й ноздри.

Висогота мълчеше.

— А аз — Цири вдигна глава — разбрах, какво се е случило. Изведнъж почувствах в себе си Силата, която бях изгубила там, в пустинята Корат. От която се бях отказала. След това не можех да черпя от нея, не можех да я ползвам. А тя, тази жена, ми върна Силата и сякаш ми сложи оръжие в ръката. Това беше моят шанс.

* * *

Кена отстъпи и тежко се отпусна на пясъка, олюлявайки се и опипвайки почвата около себе си като пияна. Кръвта от носа й се стичаше по брадата и шията й.

— Какво стана? — Андрес Виерни скочи, но веднага се хвана с двете ръце за главата, отвори уста и от гърлото му излезе хриптене. Погледна с широко отворени очи към Стигварт, но от носа и ушите на пирата също течеше кръв, а погледът му се замъгляваше. Андрес падна на колене, гледайки към Нератин Цека, който стоеше отстрани и спокойно ги наблюдаваше.

— Нера… тин… Помогни…

Цека не помръдна. Той гледаше момичето. Тя обърна глава и той се олюля.

— Недей. Аз съм на твоя страна — бързо я предупреди той. — Искам да ти помогна. Дай да срежа въжето… Ето, вземи ножа, сама ще си разрежеш нашийника. Аз ще доведа конете.

— Цека… — едва успя да произнесе Андрес Виерни. — Ах ти, предател…

Момичето го удари с поглед, той падна върху лежащия неподвижно Стигварт и се сви като зародиш в майчината утроба. Кена все още не можеше да стане. Гъсти капки кръв падаха върху гърдите и корема й.

— Тревога! — извика внезапно появилата се между къщите Хлое Щиц, изпускайки от ръката си едно овнешко ребро. — Трево-о-ога! Силифант! Скелен! Момичето бяга!

Цири вече беше на седлото. И държеше в ръката си меча.

— Иехууу, Келпи!

— Трево-о-ога!

Кена дращеше с пръсти по пясъка. Не можеше да се изправи. Краката не я слушаха, усещаше ги като дървени. „Псионичка — помисли си тя. — Попаднах на суперпсионичка. Момичето е десетки пъти по-силно от мен… Добре, че не ме уби… Истинско чудо е, че още не съм изгубила съзнание.“

Откъм къщите вече тичаха хора, най-отпред — Ола Харшейм, Берт Бригден и Тил Ехрад. Към площада бягаха и пазачите от портата, Дакре Силифант и Бореас Мун. Цири се обърна, изпищя и препусна в галоп към реката. Но и оттам се задаваха въоръжени хора.

Скелен и Бонхарт изскочиха от къщата. Бонхарт държеше меч в ръката си. Нератин Цека извика, връхлетя върху тях с коня си и ги повали и двамата. След това от седлото се метна върху Бонхарт и го притисна към земята. Риенс изскочи на прага и се огледа объркано.

— Дръжте я! — изрева Скелен, надигайки се от земята. — Хванете я или я убийте!

— Жива! — изкрещя Риенс. — Жива-а-а!

Кена видя как изтласкаха Цири от оградата, минаваща покрай реката, как тя обърна враната кобила и се устреми към портата. Видя как Каберник Турент скочи и се опита да я свали от седлото, видя как проблесна мечът, видя как от шията на Турент плисна червеникава струя. Деде Варгас и Фрип младши също видяха това, не се осмелиха да преградят пътя на девойката и се скриха зад къщите.

Бонхарт скочи, с ефеса на меча отблъсна от себе си Нератин Цека и го съсече по диагонал през гърдите. И веднага се втурна след Цири. Разсеченият и кървящ Нератин успя да го хване за крака и го пусна едва когато Бонхарт го прикова към земята с острието на меча си. Но тези няколко секунди бяха достатъчни.

Момичето пришпори кобилата, отдалечавайки се от Силифант и Мун. Скелен, приведен като вълк, побягна наляво и замахна с ръка. Кена видя как нещо проблесна във въздуха, как девойката потрепна и се олюля в седлото, а от лицето й плисна фонтан от кръв. Наведе се назад така, че за миг почти лежеше по гръб върху задницата на кобилата. Но не падна, изправи се, задържа се на седлото и се притисна към врата на коня. Враната кобила разпръсна въоръжените хора настрани и се втурна към портата. Зад нея тичаха Мун, Силифант и Хлое Щиц с арбалет в ръка.

— Няма да прескочи! В ръцете ни е! — тържествуващо извика Мун. — Няма кон, който да прескочи седем стъпки!

— Не стреляй, Хлое!

Хлое Щиц не го чу в общата глъчка. Спря се. Притисна арбалета към бузата си. Всички знаеха, че Хлое никога не пропуска.

— Труп! — извика тя. — Труп!

Кена видя как някакъв непознат нисък мъж притича, вдигна арбалета си и простреля Хлое в гърба. Стрелата проби жената и излезе отпред, а от гърба й бликна кървав фонтан. Хлое падна, без да издаде нито звук.

Враната кобила долетя до портата, отметна назад глава и скочи. Издигна се над портата, красиво подвила предните си крака, и прелетя като черна копринена лента. Събраните заедно задни копита дори не докоснаха горните греди.

— О, богове! — възкликна Дакре Силифант. — Богове, какъв кон! Струва колкото теглото си в злато!

— Давам кобилата на онзи, който я хване! — изкрещя Скелен. — На конете! На конете и след нея!

През най-накрая отворилата се порта в галоп се втурна потеря, вдигайки облаци прах. Преди всички препускаха Бонхарт и Бореас Мун.

Кена се надигна с усилие, но веднага се олюля и отново се отпусна тежко на земята. Краката й бяха болезнено изтръпнали.

Каберник Турент не помръдваше, лежеше в червена локва, разперил широко ръце и крака. Андрес Виерни се опитваше да изправи изгубилия съзнание Стигварт.

Сгърчената на пясъка Хлое Щиц изглеждаше мъничка като дете.

Ола Харшейм и Берт Бригден повлякоха към Скелен ниския мъж, който беше убил Хлое. Кукумявката дишаше тежко и трепереше от гняв. Измъкна от препасания през гърдите му ремък втора стоманена звезда, същата като онази, с която беше ранил момичето в лицето.

— Дано се продъниш в ада, Скелен — каза ниският мъж.

Кена си спомни името му. Мекесер. Йедия Мекесер, гемериец. Познаваха се още от Рокаин.

Кукумявката се наведе и рязко замахна с ръка. Шестоъгълната звезда излетя във въздуха и се заби дълбоко в лицето на Мекесер, между окото й носа му. Мекесер дори не извика, само започна да се гърчи в ръцете на Харшейм и Бригден. Трепери дълго, оголил зъби толкова животински, че всички се извърнаха от него. Всички, освен Кукумявката.

— Извади от него моя орион, Ола — заповяда Стефан Скелен, когато трупът най-накрая увисна безжизнено в държащите го ръце. — И заровете тая мърша заедно с другата мърша, с онзи хермафродит. Да не остава и следа от краставите предатели.

Внезапно задуха вятър, струпаха се облаци и веднага притъмня.

* * *

Часовите се провикваха от стените на цитаделата, сестрите Скара хъркаха в дует, а Кохут шумно се облекчаваше в празната кофа.

Кена придърпа одеялото към брадичката си. Спомняше си.

„Те не догониха девойката. Тя изчезна. Просто изчезна.

Бореас Мун — невероятно! — загуби следите на враната кобила след някакви си три мили. Внезапно, без предупреждение, притъмня, вятърът прегъваше дърветата почти до земята. Изсипа се дъжд, загърмяха гръмотевици, засвяткаха мълнии.

Бонхарт не се успокои. Върна се в Говорог. Всички си крещяха един на друг: Бонхарт, Кукумявката, Риенс и онзи четвъртият, загадъчният, нечовешки, врещящ глас. След това цялата банда се метна на конете, освен онези, които като мен не бяха в състояние да яздят. Събраха селяни с факли, впуснаха се в гората. Върнаха се на сутринта.

С празни ръце. Ако не се брои яростта в очите им.

Слуховете — спомни си Кена — започнаха след няколко дни. Първоначално всички се страхуваха от Кукумявката и Бонхарт, които бяха толкова бесни, че по-добре да не им попадаше човек пред очите. Даже Берт Бригден, офицерът, получи удар с дръжката на камшика по челото заради някаква изпусната дума.

Но след това тръгнаха слуховете за нещата, които са се случили по време на преследването. За малкия сламен еднорог от параклисчето, който изведнъж пораснал до размерите на дракон и така подплашил конете, че ездачите изпопадали от седлата и като по чудо не си строшили вратовете. За препускащата по небето кавалкада от огненооки призраци, яхнали конски скелети и водени от страховит крал-скелет, който заповядал на слугите си да заличат следите от копитата на враната кобила с разпокъсаните си наметала. За ужасния хор на козодоите и за воя на призрачната beann’shie, предвестницата на смъртта.

Вятър, дъжд, облаци и дървета с фантастични форми, в допълнение към страха, на който очите са големи, обясняваше Бореас Мун, който участваше лично в преследването. Ето го цялото обяснение. А козодоите? Какво, козодои като козодои, добавяше той — те винаги си крещят.

А пътеката, следите от копита, които изведнъж изчезват, сякаш конят е излетял в небето?

При този въпрос лицето на Бореас Мун, следотърсачът, умеещ да проследи риба във вода, посърваше. Вятърът, отвръщаше той, вятърът е засипал следите с пясък и листа. Няма друго обяснение.

Някои дори повярваха — спомняше си Кена, — че всичко това са природни явления или миражи. И даже се подсмиваха.

Но спряха да се подсмиват. След Дун Дара. След Дун Дара вече никой не се смееше.“

* * *

Когато я видя, той неволно отстъпи назад и си пое дълбоко въздух.

Тя смесваше гъша мас със сажди от печката и с получената гъста боя почерняше областта под очите и клепачите си, като изтегляше дълги линии до ушите и слепоочията.

Изглеждаше като демон.

— От четвъртия остров към високата гора, към самия й край — повтори той. — След това по реката до трите изсъхнали дървета, след тях към габърите в блатото, право на запад. Щом се появят борове, тръгни край тях и започни да броиш просеките. Ще свиеш по деветата и след това право напред. Ще стигнеш до селцето Дун Дара; от северната му страна има няколко къщи на изселници. А зад тях, при кръстопътя, е кръчмата.

— Запомних. Не се безпокой.

— Особено много внимавай на завоите на реката. Избягвай местата, където тръстиката е по-рядка. Места, обрасли с пача трева. А ако все пак още при боровете те застигне здрач, спри се и изчакай до сутринта. В никакъв случай не язди през блатата нощем. Вече е почти новолуние, а и облаците…

— Знам.

— А относно Страната на езерата… Тръгни на север през планината. Избягвай главните пътища, там винаги е пълно с войници. Когато стигнеш до реката, голямата река, която се нарича Силте — значи си стигнала до средата на пътя.

— Знам. Нали имам карта, ти ми я начерта.

— А, да, вярно.

Цири за пореден път провери сбруята и багажа си. Машинално. Не знаеше какво да каже. Отлагаше онова, което трябваше да се каже в края на краищата.

— Беше ми приятно да те приема при себе си — изпревари я той. — Наистина. Сбогом, вещерке.

— Сбогом, отшелнико. Благодаря ти за всичко.

Тя вече седеше на седлото и се приготвяше да пришпори Келпи, когато той се приближи и я хвана за ръката.

— Цири, остани, изчакай зимата…

— До езерото ще се добера преди студовете. А после, ако всичко бъде така, както ти ми каза, вече нито пътищата, нито студовете ще имат някакво значение. Ще се върна през телепорта на Танед. В училището в Аретуза. При госпожа Рита… Колко отдавна беше това, Висогота…

— Кулата на лястовицата е легенда. Не забравяй, че е само легенда.

— Аз също съм само легенда — отвърна тя с горчивина. — Още от раждането ми. Zireael, Лястовицата, Детето на изненадата. Избраницата. Детето на предопределението. Детето на Старата кръв. Тръгвам, Висогота. Бъди здрав.

— Бъди здрава, Цири.

* * *

Кръчмата на кръстопътя, зад къщите на изселниците, беше полупразна. Киприан Фрип младши и тримата му приятели бяха забранили на местните да влизат и прогонваха новодошлите. А самите те пируваха по цели дни без прекъсване, насядали в мрачното помещение, което смърдеше така, както обикновено смърдят кръчмите през зимата, когато не се отварят нито прозорците, нито вратите — на пот, котки, мишки, партенки, мас, газове, борови дъски, сажди и мокри, съхнещи дрехи.

— Кучешки живот — повтори за стотен път Юз Яновиц, гемериец, и махна с ръка на прислужничката да донесе водка. — Да го вземат дяволите Кукумявката! Да ни остави да стоим в тая смотана дупка! По-добре да бяхме отишли в гората с патрулите!

— Ама че си глупак! — отвърна му Деде Варгас. — Навън е адска зима. Не, по-добре на топло. Че и с момиче!

Той шляпна със замах момичето по задничето. Тя изписка, не особено убедително и с явно равнодушие. Честно казано, беше глупавичка. Работата в кръчмата я беше научила само на това, че когато я пошляпват и пощипват, трябва да писка.

Киприан Фрип и компанията му се заеха с момичетата още на следващия ден след пристигането си. Кръчмарят го беше страх да се обади, а момичетата имаха достатъчно разум, за да не мислят за протести. Животът вече ги беше научил, че ако момичето протестира, ще яде бой. Затова по-добре да се изчака, докато на мераклиите не им омръзне.

Отегченият Риспат ла Пойнт подхвана поредния досаден вечерен разговор, избирайки една от стандартните теми:

— Тази Фалка е загинала някъде в горите, казвам ви. Видях как Скелен я улучи с ориона в муцуната и как бликна кръв като фонтан! Казвам ви, че не е успяла да се спаси!

— Кукумявката не уцели — заяви Юз Яновиц. — Едва я закачи с ориона. Вярно, че добре я украси по муцуната, с очите си видях. Но това попречи ли на момичето да прескочи портата? А? Падна ли тя от коня? А? Как ли пък не! После премерих портата: точно седем стъпки и два цала. И какво? Прескочи я! И то как!

— Кръвта й се лееше като из ведро — възрази Риспат ла Пойнт. — Казвам ви, продължила е още малко и после се е свлякла в някоя яма, вълците и птиците са изяли мършата, златките са я довършили, а мравките са заличили следите. Край, deireadh! Казвам ви — напразно стоим тук и си пропиваме парите. И то своите си пари, защото не виждам да ни плащат нещо!

— Не може след трупа да не остане нито следа, нито знак — изрече уверено Деде Варгас. — Винаги остава нещо: череп, таз, някоя по-дебела кост. Онзи магьосник Риенс най-накрая ще открие останките на Фалка. Тогава работата вече наистина ще е приключила.

— И може би тогава ще ни пратят на такива места, че ще си спомняме с копнеж сегашното безделничене и тая смотана кочина. — Киприан Фрип младши хвърли уморен поглед към стените на кръчмата, които вече познаваше до последния пирон и последната дупчица. — И тая гадна водка. И тези двете, дето смърдят на чесън, и когато се задоволяваш с тях, лежат като телета, гледат в тавана и си чоплят зъбите.

— Всичко друго е по-добре от тая скука! — каза Юз Яновиц. — Чак ми се вие! Дайте да направим нещо! Каквото и да е! Да подпалим селото или какво?

Вратата изскърца. Звукът беше толкова необичаен, че и четиримата скочиха от местата си.

— Вън! — изкрещя Деде Варгас. — Омитай се оттук, дядо! Просяк! Смрадливец! Изчезвай навън!

— Остави го — махна с ръка отегченият Фрип. — Виждаш ли, има гайда. Може да събира милостиня; изглежда, е стар войник, който преживява със свирене и песни по кръчмите. Навън е дъжд и студ. Нека поседи…

— Само че по-надалеч от нас. — Юз Яновиц показа на стареца къде да седне. — Че ще ни полазят въшки. Оттук се вижда какви екземпляри го лазят. Човек може да си помисли, че това не са въшки, а костенурки.

— Дай му нещо за ядене, стопанино — нареди Фрип младши. — А на нас — водка!

Старецът смъкна голямата кожена шапка от главата си и с достойнство разпръсна вонята край себе си.

— Благодаря, милостиви благородници — промърмори той. — Довечера е празникът Саовине. По празник никой не се гони навън, да се мокри под дъжда и да мръзне. Празникът трябва да се отбележи…

— Вярно — плесна се по челото Риспат ла Пойнт. — Вярно, довечера е Саовине! Краят на октомври!

— Нощта на магиите. — Старецът сръбна от поднесената му рядка супа. — Нощта на духовете и страховете!

— Охо! — каза Юз Яновиц. — Дядото сега ще ни зарадва с някоя история!

— Нека ни зарадва — прозя се Деде Варгас. — Все е по-добре от тая скука.

— Саовине — повтори натъженият Киприан Фрип младши. — Пет седмици минаха след Говорог. И две, откакто седим тук. Цели две седмици. Саовине, ха!

— Нощта на чудесата. — Старецът облиза лъжицата и обра с пръст нещо от дъното на купата. — Нощта на страховете и магиите!

— Не ви ли казах, а? — озъби се Юз Яновиц. — Ще има някоя история!

Старецът се изправи, почеса се и хлъцна.

— Празникът Саовине — започна той високопарно, — е последната нощ преди ноемврийското новолуние, при елфите — последната нощ от старата година. Когато настъпи новият ден, при елфите вече е новата година. Затова елфите имат обичай в нощта на Саовине всички огньове в дома и наоколо да се разпалят от една смолиста треска, а остатъкът й да се скрие както трябва, чак до май, и с нея да се разпали огънят на Белетейн, при новолуние. Тогава ще има късмет и сполука. Затова не само елфите, но и някои от нас също го правят. За да се предпазят от зли духове…

— Духове — изфуча Юз. — Чуйте го само какви ги говори тоя дъртак!

— Това е нощта на Саовине! — продължи старецът с тържествен тон. — В тази нощ духовете бродят по земята! Душите на покойниците чукат по прозорците: пуснете ни, пуснете ни. Тогава трябва да им се дадат мед и каша, напръскани с водка…

— Предпочитам да напръскам с водка собственото си гърло — разсмя се Риспат ла Пойнт. — А твоите духове, старче, могат да ме целунат отзад!

— Ох, господине, не се шегувай с духовете, че те са отмъстителни! Днес е Саовине, нощ на страхове и магии. Ослушайте се, чувате ли наоколо шумове и потропвания? Това са мъртвите, които идват от оня свят и искат да влязат в къщата, за да се стоплят край огъня и да се нахранят. Там, по голите поля и обезлистените гори, се разхождат вятърът и студът. Изгубените души мръзнат, привличат ги къщите, където е топло и има огън. Не бива да забравяте да им оставите храна в купичка на прага или някъде на хармана, защото ако мъртвите не намерят нищо там, то в полунощ сами ще влязат в къщата, за да потърсят…

— О, богове! — прошепна силно едната от девойките и веднага изписка, защото Фрип я щипна по задника.

— Не е лоша приказката — каза той. — Но не е и нещо особено! Налей на стареца една халба греяна бира, да се постопли! Може пък да разкаже нещо по-добро! Добрата приказка за духове, момчета, се познава по това, че заслушалите се момичета дори не усещат, когато ги ощипеш!

Мъжете се разсмяха и чуха писъците на двете девойки, върху които се изпробваше качеството на приказката. Дядото отпи от топлата бира, смръкна силно с нос и се оригна.

— Гледай да не се напиеш или да заспиш! — закани му се Деде Варгас. — Не те поим даром! Хайде, говори, пей, свири с гайдата! Трябва да е весело!

Старецът отвори уста, в които се белееше само един зъб като стълб сред тъмната степ.

— Но днес е Саовине, господарю! Каква музика, каква свирня? Не може. Музиката на Саовине е ей онзи вятър, който вие зад прозореца. Вият върколаци и вампири, стенат мамуни, гулове скърцат със зъби. Beann’shie вие и крещи, а онзи, който чуе този крясък, го чака близка смърт. Всички зли духове напускат своите скривалища, вещици летят към последния си сбор преди зимата! Саовине — това е нощ на страхове, чудеса и вълшебства! В гората не се ходи, защото горските духове ще ви разкъсат! Не се минава през гробища, защото мъртвите ще ви сграбчат! Изобщо, най-добре не излизайте от къщата, а за по-сигурно забийте нов железен нож над прага, злото няма да се осмели да премине над него. Жените трябва да пазят най-вече децата, защото в нощта на Саовине русалка или оплаквачка може да ги открадне и да подхвърли на тяхно място отвратителен изрод. А бременна жена не бива да излиза на двора, защото някоя нощарка може да урочаса плода в утробата й! Вместо дете ще се роди стрига с железни зъби…

— О, богове!

— С железни зъби! Първо ще изгризе гръдта на майка си. После ръцете. Ще оглозга лицето… Ох, нещо поогладнях…

— Вземи кокала, по него има останало още месо. За възрастните не е полезно да ядат много, защото може да получат запек и — край, ха-ха! Хайде, донеси му още бира, момиче. Е, старче, разкажи ни още за духовете!

— Саовине, милостиви господари, е последната нощ, в която духовете могат да вилнеят. После студът им отнема силите и те се събират в Бездната, под земята, откъдето цяла зима не си показват носа навън. Затова от Саовине до февруари, до празника Имбаелк, е най-доброто време за походи до обитаваните от духове места, за да се търсят там съкровища. Ако например в топло време човек започне да копае в някоя могила, обитавана от вихт, оттам ще изскочи разгневеният вихт и ще изяде копача. А от Саовине до Имбаелк — копай и граби колкото щеш, вихтът спи дълбоко, като стара мечка.

— Говориш глупости, дъртако!

— Истина ви казвам, господарю. Да, да. Вълшебна нощ е тази, Саовине, страшна, но също и най-добра за врачуване и всякакви предсказания. В тази нощ трябва да се гадае и да се врачува по костите, и на ръка да се гледа, и на бял петел, и на лук, и на сирене, и по заешки вътрешности, и на умрял прилеп…

— Пфу!

— Нощта на Саовине, нощ на страх и духове… По-добре да си стоите по къщите. Цялото семейство… Край огъня…

— Цялото семейство, казваш? — повтори Киприан Фрип, хищно озъбвайки се на приятелите си. — Цялото семейство, чувате ли? Заедно с оная, дето вече цяла седмица хитро се крие от нас сред тръстиките!

— Жената на ковача! — веднага се досети Юз Яновиц. — Златокосата красавица! Умна глава си, Фрип! Днес може да се прибере в колибата! Е, момчета? Да нападнем ли къщата на ковача?

— Уха, готов съм още сега. — Деде Варгас се протегна. — Направо я виждам, жената на ковача, как върви през селото, гърдите й подскачат, върти задниче… Трябваше още тогава да я вземем, не да слушаме Дакре Силифант, глупавия педант… Но тази нощ Силифант го няма тук, а жената на ковача си е вкъщи! Чака!

— Вече заклахме кмета на тая дупка — намръщи се Риспат. — Видяхме сметката на оня, дето му се притече на помощ. Какво, мъртъвците не ни ли стигат? Ковачът и синът му са мъже като дъбове. Няма да им вземеш страха. Трябва да ги…

— Осакатим — спокойно довърши Фрип. — Само ще ги осакатим, нищо повече. Допийте си бирата, да ставаме, и в селото. Ще си устроим едно Саовине! Ще си облечем кожусите с козината навън, ще започнем да ревем и да ръмжим, селяците ще си помислят, че са дошли или дяволи, или вихти.

— А жената на ковача тук ли ще я доведем или ще се позабавляваме по нашенски, по гемерски, пред очите на семейството?

— Едното не изключва другото. — Фрип младши погледна през прозореца в нощта. — Ама каква виелица започна, мамка му! Чак тополите навежда!

— О, хо, хо! — въздъхна над халбата си старецът. — Това не е вятър, милостиви господа, не е виелица! Летят магьоснички — едни на метли, други в хавани, и с метли си замитат следите. Не се знае кога някоя такава ще пресече пътя на човек в гората или ще му скочи изотзад, не се знае кога ще го нападне! А зъбите й — ей такива!

— Ходи да плашиш децата с магьоснички, старче!

— Друго ще говорите, господа, ако закъсате! Защото ще ви кажа още, че най-страшните вещици са графините и княгините, хо-хо, а те не летят нито на метли, нито на ръжени, нито в хавани! Те яздят черните си котараци!

— Хе, хе, хе, хе!

— Истина ви казвам! Защото в Саовине, в тази единствена нощ в годината, котките на вещиците се превръщат в черни като смола кобили. И лошо се пише на онзи, който в такава тъмна нощ чуе тропота на копитата и види вещица на черна кобила. Който се срещне с нея, от смъртта няма да избяга. Вещицата ще го завърти, както виелицата завърта листата, и ще го отнесе от тоя свят!

— Като се върнем, ще довършиш. Измисли нещо по-хубаво и си приготви гайдата. Като се върнем ще има пиршество! Ще танцуваме и ще се забавляваме с жената на ковача… Какво има, Риспат?

Риспат ла Пойнт, който беше излязъл навън да се облекчи, връхлетя обратно на бегом, а лицето му беше по-бяло от сняг. Той бурно жестикулираше, сочейки към вратата. Не успя да каже нищо, но нямаше и нужда. На двора силно затропаха конски копита.

— Врана кобила — обади се Фрип, почти прилепил лице към прозореца. — Същата врана кобила. Това е тя.

— Магьосницата?

— Фалка, глупако!

— Това е духът й! — Риспат рязко си пое дъх. — Привидение! Не може да е оживяла! Умряла е и се връща като дух. В нощта на Саовине…

— Ще дойде в тъмна като черно наметало нощ — забърбори старецът, притискайки към корема си празната халба. — И срещне ли я някой, сигурна му е смъртта…

— Оръжията, грабвайте оръжията! — изкрещя трескаво Фрип. — Бързо! Обкръжете вратата от двете страни! Не разбирате ли? Излезе ни късметът! Фалка не знае за нас, дошла е да се стопли, студът и гладът са я прогонили от скривалището й! Право в ръцете ни! Кукумявката и Риенс ще ни посипят със злато! Грабвайте оръжието…

Вратата изскърца.

Старецът се наведе над масата и присви очи. Той не виждаше добре. Очите му бяха стари, увредени от глаукомата и хроничното възпаление на ставите. Освен това в кръчмата беше мрачно и задимено. Затова дядото едва успя да види влязлата в помещението слабичка фигура, облечена със салтамарка от ондатрова кожа, с качулка и шал, който скриваше лицето й. За сметка на това слухът на стареца беше добър. Той чу тихия писък на една от прислужниците, потропването на обувките на другата, тихата ругатня на кръчмаря. Чу скърцането на мечове в ножниците. И тихия, злобен глас на Киприан Фрип:

— Пипнахме те, Фалка! Май не очакваше да ни видиш тук?

— Очаквах — чу старецът. И потрепери при звука на този глас.

Забеляза движението на слабичката фигура. И чу едно ужасено ахване. Приглушеният вик на едното момиче. Той не можеше да види, че девойката, която нарекоха Фалка, е свалила качулката и шала. Не можа да види чудовищно обезобразеното лице. И очите, очертани с боята от мас и пепел така, че приличаха на очи на демон.

— Аз не съм Фалка — каза момичето. Старецът отново зърна бързото, размазано движение, видя как нещо огнено проблесна на светлината от светилниците. — Аз съм Цири от Каер Морхен. Аз съм вещерка! Дойдох тук, за да убивам.

Старецът, който през живота си беше ставал свидетел на не едно пиянско сбиване, отдавна беше разработил прекрасен способ за избягване на наранявания: пъхна се под масата и здраво се вкопчи в краката й. Естествено, от тази позиция не можеше да види нищо. Но той и не се опитваше. Стискаше здраво масата, а тя вече се местеше из кръчмата заедно с останалите мебели сред трясъците, ударите, бученето и скърцането, сред тропота на обути крака, ругатните, виковете, ударите и звъна на стомана.

Едното от момичетата виеше диво и непрестанно.

Някой се стовари върху масата, премести я заедно с вкопчилия се в краката й старец, и почти веднага се стовари до него на пода. Дядото изръмжа, усещайки как го опръска горещата кръв. Деде Варгас, онзи, който първоначално искаше да го изгони — старецът го позна по месинговите копчета на куртката, — хриптеше тежко, повръщаше, разпръсквайки кръв, и размахваше ръце. Един от безцелните му удари улучи дядото в очите. Той съвсем престана да вижда каквото и да било. Ревящото момиче захълца, утихна, въздъхна и отново писна, този път на по-висок тон.

Някой се стовари с грохот на пода и по измитите борови дъски отново плисна кръв. Старецът не видя, че този път умираше Риспат ла Пойнт, когото Цири беше улучила в гърлото. Той не видя как Цири направи пирует под носовете на Фрип и Яновиц, как се плъзна край тях като сянка, като сив дим. Яновиц се обърна след нея с бързо, меко, котешко завъртане. Той беше отличен фехтовач. Уверено подпрян на десния си крак, нанесе дълъг удар, целейки се в лицето на девойката, право в отвратителния й белег. Би трябвало да я улучи.

Но не успя.

Както не успя и да се защити. Цири го съсече със замах, отблизо, с две ръце, през гърдите и корема. И веднага отскочи, завъртя се, избягвайки удара на Фрип, и удари превилия се Яновиц по врата. Той се заби с чело в пейката. Фрип прескочи пейката и трупа, и удари със замах, широко. Цири парира удара, направи полупирует и бързо го прободе отстрани в бедрото. Фрип се олюля, залитна към масата и опитвайки се да запази равновесие, инстинктивно протегна ръка напред. Когато се подпря с длан на масата, Цири с един бърз удар му отсече китката.

Фрип вдигна чуканчето, от което бликаше кръв, съсредоточено го погледна, след което се обърна към лежащата на масата ръка. И изведнъж падна — стовари се рязко по задник на пода, сякаш се беше подхлъзнал върху сапун. Така, седейки, той закрещя, след което започна да вие с див, висок, протяжен вълчи вой.

Свитият под масата, залят с чужда кръв старец няколко минути слушаше този зловещ дует — монотонно пищящото момиче и виещият диво Фрип.

Момичето млъкна първо, завършвайки писъка с нечовешки, сподавен стон. Фрип просто утихна.

— Мамо… — неочаквано проговори той съвършено ясно и трезво. — Майчице… Как така… Как… Какво ми… се случи? Какво ми… е?

— Умираш — отвърна обезобразената девойка.

Малкото останала коса по темето на стареца настръхна. За да не извика, той захапа ръкава на дрехата си с единствения си зъб.

Киприан Фрип младши издаде такъв звук, сякаш преглъща с усилие. И повече не се обади. Изобщо.

Настана пълна тишина.

— Какво направи… — прозвуча в тишината треперещият глас на кръчмаря. — Какво направи, момиче…

— Аз съм вещерка. Убивам чудовища.

— Ще ни обесят… Ще подпалят селото и кръчмата.

— Убивам чудовища — повтори тя, а в гласа й се промъкна нещо като изненада. Като съмнение. Неувереност.

Кръчмарят застена, захленчи. И заплака.

Старецът полека се измъкна изпод масата, избутвайки трупа на Деде Варгас с жестоко разсеченото му лице.

— Яздиш черна кобила… — промърмори той. — В нощ, тъмна като черно наметало… Следите си заличаваш…

Девойката се обърна и го погледна. Тя вече беше успяла да увие лицето си с шала, а над него гледаха оградените с черни кръгове демонски очи.

— Срещне ли те някой, сигурна му е смъртта — промърмори старецът. — Или самата ти си смъртта.

Девойката го гледа дълго. И напълно спокойно.

— Прав си — каза най-накрая тя.

* * *

Някъде в блатата, далеч, но много по-близо отпреди, за втори път се разнесе плачещият вой на beann’shie.

Висогота лежеше на пода, на който се беше свлякъл, когато ставаше от леглото. С изненада забеляза, че не може да стане. Сърцето му блъскаше в гърдите, пулсираше в гърлото му, задавяше го.

Той вече знаеше чия смърт предвещава нощният вик на елфическия призрак.

„Животът беше прекрасен. Въпреки всичко“ — помисли си той и прошепна:

— Богове… Не вярвам във вас… Но ако наистина съществувате…

Внезапно ужасна болка разкъса гърдите му. Някъде по пътеките, далеч, но още по-близо отпреди, beann’shie извряска диво за трети път.

— Ако съществувате — закриляйте вещерката по пътя й…

Единайсета глава

— Очите ми са големи, за да те виждам по-добре — изревал железният вълк. — Лапите ми са големи, за да мога да те хвана и да те прегърна! Всичко ми е голямо, всичко, ей сега сама ще се убедиш в това. Защо ме гледаш толкова странно, малко момиче? Защо не отговаряш?

Вещерката се усмихнала.

— Имам изненада за теб.

Флорънс Деланой, „Изненадата“, от книгата „Приказки и предания“

Послушничките стояха пред Върховната жрица неподвижни, напрегнати като струни, безмълвни, леко пребледнели. Те бяха готови за път. Багажът беше събран. Мъжко сиво пътно облекло, топли, но не и ограничаващи движенията кожухчета, удобни елфически обувки. Косите им бяха подстригани така, че да могат лесно да се поддържат чисти в лагерите и по време на преходите. И да не им пречат да работят. Спретнати малки вързопчета, в които имаше малко храна за из път и необходимите медицински инструменти. Останалото трябваше да им осигури армията. Армията, към която се отправяха.

Лицата и на двете девойки бяха спокойни. Външно. Трис Мериголд знаеше, че и на двете лекичко им потреперват ръцете и устните.

Вятърът клатеше голите клони на дърветата в храмовия парк и гонеше по плочките на двора изсъхналите листа. Небето беше тъмносиньо. Усещаше се, че се надига буря.

— Получихте ли вече назначението си? — наруши мълчанието Ненеке.

— Аз — не — отвърна Еурнейд. — Засега съм на зимна база, в лагера край Визима. Комисарят от наборната служба каза, че през пролетта там ще отседне подразделение наемници от север… Ще бъда фелдшерка в един от отрядите.

— А аз — леко се усмихна Йола Втора, — вече получих моето. В полевата хирургия, при господин Мило Вандербек.

— Само да не ме изложите. — Ненеке ги изгледа страшно. — Да не опозорите мен, храма и името на Великата Мелителе.

— Няма да ви изложим, майко.

— И се грижете за себе си.

— Да, майко.

— Докато се грижите за ранените, ще капвате от умора, няма да имате време за сън. Ще се страхувате, ще се съмнявате, гледайки болката и страданията, и смъртта. В такива случаи човек лесно се пристрастява към наркотика или възбуждащата билкова отвара. Внимавайте с тях.

— Знаем, майко.

— Войната, страхът, смъртта и кръвта — Върховната жрица прониза двете момичета с поглед — развалят характера, а за някои са необичайно силен афродизиак. Сега още не знаете, а и няма как да знаете, как ще ви подействат на вас. Бъдете внимателни. А в краен случай, когато няма какво друго да се направи, използвайте предпазни средства. Ако въпреки това някоя от вас забременее, стойте далеч от знахари и селски баби! Потърсете храм, а най-добре — магьосница!

— Знаем, майко.

— Това е всичко. Сега елате да ви благословя.

Сложи ръце на главите им, прегърна ги и ги целуна. Еурнейд подсмърчаше. Йола Втора, както винаги, се разплака. Въпреки че и нейните очи блестяха по-силно от обичайното, Ненеке изсумтя.

— Без сцени, без сцени — каза тя, на вид рязко и сурово. — Отивате на най-обикновена война. Хората се връщат от войни. Събирайте си багажа и довиждане.

— Довиждане, майко.

Момичетата тръгнаха бързо, без да се обръщат, към храмовата порта, съпроводени с поглед от Върховната жрица Ненеке, магьосницата Трис Мериголд и писарят Яре.

Юношата настойчиво се изкашля, за да привлече вниманието към себе си.

— Какво има? — наведе се към него Ненеке.

— Ти им разреши? — възкликна Яре с горчивина. — На тях, момичетата, им разреши да се запишат! А аз? Защо аз да не мога? Нима трябва да стоя зад тези стени и да се занимавам с изсъхнали пергаменти? Аз не съм сакат или страхливец! Какъв позор — да стоя в храма, когато дори момичетата…

— Тези момичета — прекъсна го архижрицата — през целия си живот са се обучавали по медицина, лечение и грижа за болни и ранени. Те отиват на война не от патриотични подбуди или от жажда за приключения, а защото там ще има безброй ранени и болни. Ще са затрупани с работа денонощно. Еурнейд и Йола Втора, Мира, Кате, Пруне, Дебора и другите момичета са приносът на храма в тази война. Храмът като част от обществото плаща обществените си дългове. Нашият принос са обучените специалистки. Разбираш ли, Яре? Специалистки! А не пушечно месо!

— Всички се записват в армията! Само страхливците си остават у дома!

— Глупости, Яре — отвърна рязко Трис. — Нищо не си разбрал.

— Искам на война… — Гласът на юношата се разтрепери. — Искам да спася… Цири…

— Вижте го, моля ви се — насмешливо се обади Ненеке. — Странстващият рицар се хвърля да спаси дамата на своето сърце. На бял кон.

Тя млъкна под погледа на магьосничката.

— Стига за това, Яре — погледна тя гневно момчето. — Казах ти, не разрешавам. Връщай се при книгите. Учи се. Твоето бъдеще е науката. Да вървим, Трис. Да не губим време.

* * *

На проснатото пред олтара парче плат лежаха костен гребен, евтино пръстенче, книжка с окъсана подвързия и избелял от пране син шал. Над тези предмети се беше навела коленичилата Йола Първа, жрица с пророчески способности.

— Не бързай, Йола — предупреди я застаналата до нея Ненеке. — Концентрирай се. Не ни е нужно мълниеносно пророчество, не ни е нужна загадка, допускаща хиляди решения. Трябва ни картина. Ясна картина. Вземи аурата от тези предмети, те принадлежаха на Цири… Цири се е докосвала до тях. Вземи аурата. Постепенно. Няма защо да бързаме.

Навън бушуваше виелица. Покривът и дворът на храма бързо се покриха със сняг. Беше деветнайсетият ден на ноември. Пълнолуние.

— Готова съм, майко — каза с мелодичен глас Йола Първа.

— Започвай.

— Само минутка. — Трис Мериголд скочи като пружина от пейката и свали от раменете си шубата от чинчила. — Минутка, Ненеке. Искам да вляза заедно с нея в транса.

— Това не е безопасно.

— Знам. Но искам да видя. Със собствените си очи. Длъжна съм… Обичам Цири като моя по-малка сестра. В Каедвен тя ми спаси живота, рискувайки своя собствен… — Гласът на магьосницата изведнъж секна.

— Същата си като Яре — поклати глава Върховната жрица. — Хвърляте се на помощ, на сляпо, безразсъдно, без да знаете къде и защо. Но Яре е наивен юноша, а ти си зряла и умна магьосница. Трябва да знаеш, че със своето включване в транса няма да помогнеш на Цири. А можеш да навредиш на себе си.

— Искам да вляза в транса с Йола — повтори Трис, хапейки устни. — Позволи ми, Ненеке. А и какво рискувам? Епилептичен припадък? Дори и така да е, ти ще ме изкараш от него.

— Рискуваш — изрече бавно Ненеке — да видиш нещо, което не би трябвало да виждаш.

„Хълмът — с ужас си помисли Трис. — Соденският хълм. На който някога умрях. На който ме погребаха и изсякоха името ми на надгробния обелиск. Хълмът и гробът, които някой ден ще си спомнят за мен. Знам това. Вече са ми го предсказвали!“

— Вече реших — каза тя студено и тържествено, изправи се и отметна на гърба си своите разкошни коси. — Да започваме.

Ненеке се отпусна на колене и докосна с чело опрените си една в друга длани.

— Да започваме — каза тихо тя. — Приготви се, Йола. Коленичи до мен, Трис. Хвани Йола за ръката.

Навън беше нощ. Виеше виелица, сипеше се сняг.

* * *

На юг, далеч зад планината Амел, в Метана, в местността, наречена Стоезерие, на петстотин мили по права линия от град Еландер и храма на Мелителе, рибарят Госта изведнъж се събуди от кошмар. Той изобщо не можеше да си спомни съдържанието на съня, но странно вълнение не му позволяваше да заспи наново.

* * *

Всеки добре владеещ своя занаят рибар знае, че ако иска да хване костур, трябва да е при първия лед.

Неочаквано ранната зима през тази година правеше номера и беше капризна като красива и търсена девойка. Още в началото на ноември, веднага след Саовине, подобно на разбойник, изскачащ из засада, тя пусна първите студове и виелици точно когато никой не ги очакваше, а работа имаше предостатъчно. Още в средата на ноември езерото се покри с тънък, блестящ на слънцето лед, който като че ли се нуждаеше от още съвсем малко, за да издържи човек, но капризната зима изведнъж се отдръпна, върна се есента, заваля дъжд, а топлият южен вятър се отдалечи от брега и разтопи размития от дъждовете лед.

„Дявол да го вземе — учудваха се селяните. — Ще има ли зима, или няма да има?“

Но минаха едва три дни и зимата се върна. Този път се размина без сняг, без виелици, но затова пък студът ги сграбчи като с клещи. Капещите стрехи на покривите за една нощ се покриха с остри като зъби висулки, а сварените неподготвени патици едва не умряха от студ в патешките локви.

Езерата на Мил Трахта въздъхнаха и се покриха с лед.

За по-сигурно Госта изчака още един ден, след това смъкна от тавана кутията с ремъците, която носеше през рамо и в която държеше рибарските си такъми. Натъпка ботушите си хубаво със слама, навлече кожуха, взе секача за лед и чувала и тръгна бързо към езерото.

Знае се, че за костур се ходи при първия лед.

Ледът беше здрав. Вярно, че леко се огъваше под човека, леко поскръцваше, но се държеше. Госта стигна до дълбокото, издълба първата дупка, седна на кутията, извади корда от конски косъм, прикрепена към къс прът от лиственица, закачи една калаена рибка с кукичка и я заметна във водата. Първият костур, дълъг половин лакът, захапа примамката още преди тя да се отпусне и да опъне кордата.

Не беше минал и час, а около дупката вече лежаха повече от петдесет зеленикаво-ивичести риби с кървавочервени плавници. Госта беше наловил повече костури, отколкото му трябваха, но рибарската еуфория не му позволяваше да спре. В края на краищата можеше да раздаде рибата на съседите си.

Тогава чу продължително цвилене и вдигна глава. На брега на езерото стоеше красив черен кон, от ноздрите му излизаше пара. Лицето на ездача в ондатрова шуба беше скрито под шал.

Госта преглътна. Беше късно да бяга. Но той се надяваше, че ездачът няма да се осмели да стъпи с коня върху тънкия лед.

Той продължаваше машинално да подръпва въдицата, на куката се беше закачил поредният костур. Рибарят го измъкна, откачи го и го хвърли на леда. С периферното си зрение видя как конникът скочи от седлото, хвърли поводите върху един храст и тръгна към него, стъпвайки внимателно по хлъзгавия лед. Костурът пляскаше с плавници, мърдаше хрилете си. Госта стана и се наведе към секача за лед: при необходимост можеше да го използва за оръжие.

— Не се бой.

Ездачът беше момиче. Сега, когато беше свалила шала си, той видя лицето й, обезобразено от чудовищен белег. На гърба си носеше меч — над рамото й стърчеше великолепно изработената му дръжка.

— Нищо лошо няма да ти сторя — тихо каза момичето. — Просто искам да попитам за посоката.

„Как ли пък не — помисли си Госта. — Точно така. Сега, през зимата? В студа? Кой пътува съвсем сам? Само разбойниците. Или куриерите.“

— Тази местност ли се нарича Мил Трахта?

— Ами… — измънка той, гледайки в черната вода, която се плискаше в дупката. — Мил Трахта е. Само че ние я наричаме Стоезерие.

— А езерото Тарн Мира? Чувал ли си за него?

— Всички го знаят. — Той погледна изплашено към момичето. — Въпреки че тук го наричаме Бездната. Омагьосаното езеро. Страшната дълбина. Там живеят русалки. А в древните омагьосани руини живеят духове.

Той видя как блеснаха зелените й очи.

— Там има руини? А може би и кула?

— Каква ти кула? — не сдържа усмивката си той. — Камък върху камък, натъркаляни камъни, обрасли с трева. Купчина отломки…

Костурът спря да пляска, само мърдаше с хриле сред шарените си ивичести събратя. Девойката го гледаше замислено.

— Смърт върху леда — каза тя най-накрая. — В нея има нещо очарователно.

— А?

— И далеч ли е езерото с руините? Накъде трябва да тръгна?

Той й каза. Показа й. Даже й го нарисува на леда с острия ръб на секача. Тя кимаше и всичко запомняше. Кобилата на брега на езерото биеше с копита в замръзналата земя, пръхтеше и изпускаше пара от ноздрите си.

* * *

Той проследи с поглед как девойката се отдалечава по западния бряг на езерото и в галоп препуска по хребета на склона, на фона на безлистните елши и брези, към изумителната приказна гора, която студът беше украсил с глазура от скреж. Враната кобила се движеше с неописуемо изящество и грация, бързо и в същото време леко, ударите на копитата в замръзналата почва едва се чуваха; от клоните, които закачаше по пътя си, леко се сипеха сребристи снежинки. Сякаш из блестящата и застинала в студа приказна гора препускаше не обикновен, а приказен кон, кон-призрак.

А може би наистина беше призрак?

Демон на призрачен кон, демон, приел образа на девойка с огромни зелени очи и обезобразено лице?

Че кой друг, освен демон, ще пътешества през зимата? И ще пита за пътя към омагьосани руини?

Когато тя изчезна, Госта бързо събра рибарските си такъми. Прибра се през гората. Мина по обиколния път — разумът и инстинктите го предупреждаваха, че не бива да се прибира по пътеките, не трябва да се показва. Разумът и инстинктите му подсказваха, че девойката, въпреки всичко, не беше привидение, а човек. Враната кобила не беше привидение, а беше кон. А след такива, които яздят самотни из пустошта, и то през зимата, обикновено често препускат потери.

Час по-късно по пътеката прелетя и потерята — четиринайсет конници.

* * *

Риенс удари още веднъж сребърната кутия, изруга и ядосано я тресна в дъгата на седлото. Но ксеноглозът мълчеше. Като омагьосан.

— Магически боклук — студено подхвърли Бонхарт. — Като дрънкулка от панаир.

— Или просто Вилгефорц ни демонстрира своето отношение — добави Стефан Скелен.

Риенс вдигна глава и ги изгледа злобно.

— Благодарение на тази панаирджийска дрънкулка — ядно отбеляза той, — ние попаднахме на следа и повече няма да я изгубим. Благодарение на господин Вилгефорц ние знаем накъде се е запътило момичето. Знаем къде отиваме и какво трябва да направим. Според мен това е много. В сравнение с вашите действия с едномесечна давност.

— Стига празни приказки. Хей, Бореас! Какво ти казват следите?

Бореас Мун се изправи и се закашля.

— Била е тук час преди нас. Когато може, се стреми да се придвижва бързо. Но това е сложна местност. Даже със своята приказна кобила едва ли ще може да ни изпревари с повече от пет-шест мили.

— Значи все пак се придвижва между езерата — промърмори Скелен. — Вилгефорц беше прав. А аз не му вярвах…

— Нито пък аз — призна си Бонхарт. — Но само до мига, когато вчера селяните потвърдиха, че около езерото Тарн Мира наистина има някакво магическо съоръжение.

Конете пръхтяха, от ноздрите им излизаше пара. Кукумявката хвърли поглед през лявото си рамо към Йоана Селборн. От няколко дни изражението на лицето на телепатката не му харесваше. „Взех да се изнервям — помисли си той. — Това преследване измъчи всички ни и физически, и психически. Време е да приключваме. Време е!“

Студена тръпка премина по гърба му. Той си спомни съня от предишната нощ.

— Добре! — размърда се той. — Стига сме умували! На конете!

* * *

Бореас Мун се навеждаше от седлото и оглеждаше следите. Не беше лесно. Земята беше твърда като желязо, образуваха се твърди буци и бързо отвяваният от вятъра сняг се задържаше само в браздите и вдлъбнатините. Точно там Бореас търсеше отпечатъците от подковите на враната кобила. Изискваше се голямо внимание, за да не изгуби следите, особено сега, когато разнасящият се от сребърната кутийка глас беше спрял да дава съвети и указания.

Беше нечовешки уморен. И се тревожеше. Преследваха девойката вече почти три седмици, от самия Саовине, след клането в Дун Дара. Почти три седмици на седлата, през цялото време в преследване. Но нито враната кобила, нито яздещата я девойка губеха сили, не намаляваха темпото.

Бореас Мун оглеждаше следите.

И не спираше да си мисли за съня от последната нощ. В този сън той потъваше, давеше се във вода. Черната бездна се затвори над главата му, а той потъваше към дъното, в гърлото и дробовете му нахлуваше ледена вода. Събуди се изпотен, мокър, пламтящ — въпреки че наоколо беше кучи студ.

„Стига толкова — мислеше си той, докато се навеждаше от седлото в търсене на следи. — Време е на това да се сложи край.“

* * *

— Господарю! Чувате ли ме? Господарю?!

Ксеноглозът мълчеше като омагьосан.

Риенс енергично раздвижваше ръцете си, духаше замръзналите си пръсти. Студът хапеше врата и гърба му, кръстът го болеше и всяко по-рязко движение му напомняше за тази болка. Вече даже не му се и ругаеше.

Почти три седмици на седлата, в непрекъснато преследване. В пронизващ студ, а последните няколко дни — в пукащ студ.

А Вилгефорц мълчеше.

„Ние също мълчим и се гледаме един други като вълци!“

Риенс разтри ръцете си и си сложи ръкавиците.

„Когато Скелен ме гледа — помисли си той, — той придобива един такъв странен поглед. Нима иска да ме предаде? Нещо много бързо и твърде лесно се съгласи тогава с Вилгефорц… А този отряд, тези престъпници, са му верни, изпълняват заповедите му. Когато хванем момичето, той, без да се съобразява с уговорката, или ще я убие, или ще я отведе при своите заговорници, за да прилага в живота идиотските си идеи за демокрация и граждански права.

А може би Скелен вече се е отказал от заговора? А може би, като роден конформист и нагаждач, в този миг той си мисли, че е най-добре да достави девойката на император Емхир?

Не, Кукумявката ме гледа много странно. Както и цялата му банда. И Кена Селборн…

А Бонхарт? Бонхарт — непредсказуемият садист. Когато говори за Цири, гласът му трепери от ярост. Ако му скимне, той може или да убие девойката, или да я отвлече, за да я прати да се бие на арената. Договор с Вилгефорц ли? Пука му на него за този договор. Още повече сега, когато Вилгефорц…“

Риенс измъкна ксеноглоза от пазвата си.

— Господарю! Чувате ли ме? Аз съм, Риенс…

Приборът мълчеше. На Риенс чак му се прииска да се ядоса.

„Вилгефорц мълчи. Скелен и Бонхарт са сключили договор с него. А след някой и друг ден, щом догоним момичето, може да се окаже, че този договор не струва нищо! И тогава може да усетя ножа в гърлото си. Или да се отправя по пътя към Нилфгард като доказателство за лоялността на Кукумявката.

По дяволите!

Вилгефорц мълчи. Нищо не ме съветва. Не показва пътя. Не разсейва съмненията със своя спокоен, логичен, проникващ в дълбините на душата глас. Мълчи.

Ксеноглозът се е повредил. Може би от студа? А може…

Може би Скелен е прав? Може Вилгефорц наистина да се е захванал с нещо друго и не се интересува нито от нас, нито от нашата съдба?

По дяволите, въобще не ми мина през ума, че това може да се случи. Само ако го предполагах, въобще нямаше да се захвана като последния глупак с тази задача… Щях да отида да убия вещера. Вместо Ширу. Дявол да го вземе! Аз мръзна тук, а Ширу сигурно си седи на топличко…

Като се замисля, самият аз поисках тъкмо на мен да ми възложат Цири, а вещера — на Ширу. Сам си го изпросих.

Тогава, през септември, когато Йенефер ни падна в ръцете.“

* * *

Светът, който допреди миг представляваше нереална, мека и лепкава тъмнина, изведнъж придоби твърди повърхности и очертания. Просветля. Стана реален.

Разтърсената от конвулсии Йенефер отвори очи. Тя лежеше върху камъни, сред трупове и опушени дъски, затрупана с остатъци от такелажа на дракара „Алкионе“. Около нея се виждаха крака. Крака, обути в тежки ботуши. Един от краката я беше ритнал и я беше накарал да се освести.

— Ставай, вещице.

Нов удар, от който я заболяха дори корените на зъбите. Тя видя наведеното над нея лице.

— Ставай, казах! На крака! Не ме ли позна?

Тя започна да мига. И го позна. Това беше онзи тип, когото веднъж беше подпалила, докато й бягаше през телепорта. Риенс.

— Ще ти го върна — обеща той. — Ще си разчистим сметките за всичко, курво! Ще ти покажа какво е това болка. С тези ръце и с тези пръсти ще ти покажа.

Тя се напрегна, сви и разтвори пръсти, готова да хвърли срещу него заклинание. И в този миг се сви на кълбо, давейки се, хриптейки и гърчейки се. Риенс се разсмя.

— Не става, а? — чу тя. — В теб не е останало и зрънце Сила! Не можеш да се мериш с Вилгефорц! Той изцеди всичко от теб, до последната капка, като млечна суроватка от извара. Няма да успееш дори…

Той не успя да довърши. Йенефер измъкна кинжала от ножницата, пристегната от вътрешната страна на бедрото й, скочи като котка и мушна наслуки. Но не улучи. Острието само одраска целта, разряза плата на панталоните. Риенс отскочи и се обърна.

В този миг върху нея се посипа град от удари и ритници. Тя започна да вие, когато един тежък ботуш я ритна ниско в корема. Магьосницата се сви и изхриптя. Вдигнаха я от земята, извиха ръцете й зад гърба и тя видя летящия към бузата й юмрук. Светът изведнъж пламна в искри, лицето й направо се взриви от болка. Болезнената вълна се спусна надолу, към корема и слабините, и краката й омекнаха като желе. Тя увисна в придържащите я ръце. Някой я хвана за косата и дръпна главата й назад. Тя получи още един удар. В очите. Отново всичко изчезна и се пръсна в ослепителен блясък.

Тя не изгуби съзнание. Усещаше всичко. Биеха я силно, жестоко, както се бие мъж. Удари, чиято цел не беше само да й донесат болка и да я пречупят, но и да избият от нея всичките й сили, цялата й воля за съпротива.

Тя с радост би изгубила съзнание, но не можеше. Чувстваше всичко.

— Достатъчно — изведнъж чу тя някакъв далечен глас, иззад завесата от болка. — Ти си се побъркал, Риенс. Да не искаш да я убиеш? Нужна ми е жива.

— Обещах й, господарю — промърмори мяркащата се пред нея сянка, която постепенно приемаше очертанията на тялото и лицето на Риенс. — Обещах да й го върна… С тези ръце…

— Не ме интересува какво си й обещал. Повтарям, че ми е нужна жива и способна на членоразделна реч.

— Котките и вещиците не могат лесно да бъдат убити — засмя се онзи, който я държеше за косата.

— Не философствай, Ширу. Казах; спрете боя. Вдигнете я. Как се чувстваш, Йенефер?

Магьосницата изплю кръв и вдигна подпухналото си лице. В първия момент не го позна. На лицето му имаше нещо като маска, покриваща цялата лява част на главата му. Но тя знаеше кой е той.

— Върви по дяволите, Вилгефорц — с усилие продума тя, внимателно докосвайки с език предните си зъби и смазаните устни.

— Как ти се стори заклинанието ми? Хареса ли ти как те вдигнах от морето заедно с лодката? Хареса ли ти полетът? С какви заклинания се защити, че успя да оцелееш при падането?

— Върви по дяволите!

— Откъснете й звездата. И я отнесете в лабораторията. Не губете време.

Влачеха я, дърпаха я, на моменти я носеха. Камениста равнина, а на нея — останките от „Алкионе“. И безброй други останки — стърчащите ребра на шпангоутите наподобяваха скелети на морски чудовища. „Крах беше прав — помисли си тя. — Корабите, изчезнали безследно в падината Седна, не са жертва на природни бедствия. О, богове… Павета и Дуни…“

Над равнината, в далечината, планински върхове се врязваха в облачното небе.

После имаше стени, врата, коридори, паркет, стълба. Всичко изглеждаше странно, неестествено голямо… и твърде бедно на детайли, за да може тя да разбере къде се намира, къде е попаднала, къде я е пренесло заклинанието. Лицето й беше подпухнало, което допълнително затрудняваше разглеждането. Единственият източник на информация оставаше обонянието — тя веднага усети миризмата на формалин, етер, спирт. И магия. Миризма на лаборатория.

Грубо я стовариха върху някакъв метален стол, закопчаха китките и глезените й с метални скоби. Преди металните челюсти на захващача да се прилепят към слепоочията и да обездвижат главата й, тя успя да огледа просторната, ярко осветена зала. Видя още един стол върху каменен подиум, със странна стоманена конструкция.

— Правилно — чу се гласът на изправения отзад Вилгефорц. — Това столче е за твоята Цири. Отдавна я чака, няма търпение да я дочака. Аз също.

Чуваше го отблизо, почти усещаше дъха му. Той вкара игли в кожата на главата й, прикрепи нещо към ушните й раковини. След това застана пред нея и свали маската си. Йенефер неволно ахна.

— Дело на твоята Цири — каза той, разкривайки някога класически красивото, а сега зловещо осакатено лице, покрито със златни клеми и щипки, които поддържаха многофасетъчния кристал в кухината на лявото око. — Опитах се да я хвана, когато се втурна към телепорта в Кулата на чайката — спокойно обясни магьосникът. — Исках да й спася живота, защото вярвах, че телепортът ще я убие. Какъв наивник съм бил! Тя премина гладко, с такава сила, че порталът се взриви и всички отломки полетяха към лицето ми. Изгубих едното си око и лявата буза, както и много кожа по лицето, шията и гърдите. Много тъжно, много неприятно, много усложняващо живота. И много грозно, нали? Трябваше да ме видиш, преди да започна магическата регенерация.

Ако вярвах в такива неща — продължи той, докато пъхаше в носа й извита медна тръбичка, — щях да си помисля, че това е отмъщението на Лидия ван Бредеворт. От гроба. Регенерирам, но бавно. Необходимо е много време и става трудно. Особено сложна е регенерацията на очната ябълка… Кристалът прекрасно изпълнява ролята си, виждам триизмерно, но каквото и да се говори, това е чуждо тяло, липсата на естествена очна ябълка понякога ме докарва до лудост. И тогава, обхванат от ирационална злоба, се кълна, че когато хвана Цири, първото нещо, което ще накарам Риенс да направи, ще е да й извади едното от ония огромни зелени очища. С пръсти. „С тези пръсти“, както обича да се изразява той. Мълчиш, Йенефер? А знаеш ли, че ми се иска и на теб да ти извадя очите? И двете?

Той заби дебела игла във вената на ръката й. Никога не улучваше точно. Йенефер стисна зъби.

— Създаде ми грижи. Накара ме да се откъсна от работата си. Рискува много, като тръгна с кораб към падината Седна, към моя изсмукван… Ехото от краткия ни двубой беше силно и отекна надалеч, можеше да стигне до любопитни и нежелани уши. Но не можах да се сдържа. Възможността да те заловя и да те включа към моя скенер беше дяволски изкушаваща. Нали не си мислиш — вкара той поредната игла, — че съм клъвнал на твоята провокация? Че съм лапнал примамката? Не, Йенефер, ако си мислиш така, значи бъркаш небето с повърхността на езеро, в което се отразяват звездите. Ти преследваше мен, аз преследвах теб. Когато се отправи към падината Седна, ти просто ми улесни задачата. Защото, разбираш ли, сам не мога да хвана Цири, дори и с помощта на този нямащ равен на себе си скенер. Момичето има силни вродени защитни механизми, силна собствена антимагьосническа и заглушаваща аура, и в края на краищата това е Старата кръв… Въпреки това моите свръхскенери трябваше да я засекат. Но не успяха.

Йенефер вече беше омотана цялата със сребърни и медни проводници, увита в система от сребърни й порцеланови тръбички. На допряната до стола масичка се поклащаха стъклени съдове с безцветни течности.

— Тогава си помислих — Вилгефорц пъхна в носа й втора тръбичка, този път стъклена, — че единственият начин да намеря Цири чрез сканиране, е да приложа емпатична сонда. Но за това ми беше необходим човек, който има достатъчно силна емоционална връзка с момичето, за да образува емпатична матрица — един алгоритъм от взаимни чувства и симпатии. Сетих се за вещера, но той изчезна, освен това вещерите са лоши медиуми. Възнамерявах да заповядам да отвлекат Трис Мериголд, нашата Четиринайсета от хълма. Обмислях похищаването на Ненеке от Еландер… Но когато се оказа, че ти, Йенефер от Венгерберг, сама ми падаш в ръцете… Честна дума, нищо по-добро не можах да измисля… Ако те включа към апаратурата, ти ще ми намериш Цири. Вярно, че операцията изисква сътрудничество от твоя страна… Но както ти е известно, съществуват методи за принуда.

Разбира се — продължи той, потривайки ръце, — трябва да ти изясня нещо. Например, откъде и как разбрах за Старата кръв. За наследството на Лара Дорен. Какво представляват всъщност тези гени. Как така са попаднали в Цири. Кой й ги е предал. По какъв начин ще ги взема от нея и за какво ще ги използвам. Как действа изсмуквачът Седна, кого вече съм изсмукал, какво смятам да правя с него и защо. Много въпроси, нали? Жалко, че нямам време да ти разкажа всичко, да ти обясня всичко. И да те изненадам, защото, Йенефер, аз съм убеден, че някои факти ще те изненадат… Но както вече казах, нямам време. Еликсирите започват да действат. Време е да се съсредоточиш.

Магьосницата стисна зъби, задъхвайки се от дълбокия стон, извиращ отвътре.

— Знам — кимна Вилгефорц, приближавайки се към големия професионален мегаскоп, към екрана и огромното кристално кълбо върху триножника, увит в мрежа от сребърна тел. — Знам, че е много неприятно. И доста болезнено. Затова колкото по-бързо се захванеш със сканирането, толкова по-кратко ще се наложи да го търпиш. Хайде, Йенефер! Тук, на този екран, искам да видя Цири. Къде е, с кого е, какво прави, какво яде, къде и с кого спи?

Йенефер закрещя — пронизващо, диво и отчаяно.

— Боли те? — досети се Вилгефорц, вторачвайки се в нея със здравото си око и с мъртвия кристал. — Разбира се, че ще боли. Сканирай, Йенефер, не се опъвай. Не се прави на героиня. Прекрасно знаеш, че не бива да се противопоставяш на това. Последствията може да са ужасни: кръвоизливи, параплексия или въобще да се превърнеш в слабоумно, вегетиращо същество. Ако оживееш, естествено!

Тя стисна челюсти толкова силно, че зъбите й изскърцаха.

— Хайде, Йенефер — каза меко магьосникът. — Хайде, поне от любопитство! Сигурно ти е интересно как я кара възпитаничката ти. Ами ако я грози опасност? Може да е в беда! Знаеш колко хора й желаят злото и я искат мъртва. Сканирай. Когато разбера къде се намира момичето, ще я доведа тук. Ще бъде в безопасност… Тук никой няма да я намери. Никой.

Гласът на Вилгефорц беше кадифен и топъл.

— Сканирай, Йенефер, сканирай. Моля те. Давам ти дума: ще взема от Цири само толкова, колкото ми е необходимо. А после ще ви пусна и двете. Кълна се.

Йенефер стисна още по-здраво зъби. По брадичката й потече струйка кръв. Вилгефорц стана рязко и махна с ръка.

— Риенс!

Йенефер почувства как прищипват пръстите на ръцете й с някакви приспособления.

— Понякога — каза Вилгефорц, навеждайки се към нея — там, където са безсилни магията, еликсирите и наркотиците, резултати дава обикновената, стара, добра класическа болка. Не ме принуждавай да го правя! Сканирай.

— Върви по дяволите, Вилгефорц!

— Завивай болтовете, Риенс. Леко.

* * *

Вилгефорц погледна безжизненото тяло, което влачеха по пода към стълбата, водеща към подземието. После вдигна очи към Риенс и Ширу.

— Винаги съществува риск — каза той — някой от нас да попадне в ръцете на моите врагове и да бъде подложен на разпит с изтезания. Ще ми се да вярвам, че ще проявите не по-малка твърдост на духа и тялото си. Да, ще ми се да вярвам. Но не го вярвам.

Риенс и Ширу мълчаха. Вилгефорц отново включи мегаскопа и прожектира на екрана изображението, генерирано от огромни кристали.

— Това е всичко, с което се сдобих. Исках да получа Цири, а тя ми даде вещера. Интересно. Не ми позволи да изтръгна от нея емпатичната матрица на девойката, но при Гералт се пречупи. А аз дори не подозирах, че има някакви чувства към този Гералт… Така, за начало ще се задоволя с постигнатото. Вещерът, Кахир аеп Кеалах, бардът Лютичето, някаква жена? Хммм… Кой ще се заеме с окончателното решение на вещерския проблем?

* * *

„Ширу прие — спомняше си Риенс, надигайки се на стремената, за да облекчи поне малко протрития си задник. — Ширу се зае да убие вещера. Той познаваше местността, в която Йенефер беше сканирала Гералт и спътниците му, имаше познати там, дори роднини. А мен Вилгефорц ме изпрати да преговарям с Ватие де Ридо, а след това да следя Скелен и Бонхарт…

А аз, идиотът, тогава се зарадвах, уверен, че ми се е паднала много по-лека и приятна задача. Такава, с която ще се справя бързо, без много усилия и с удоволствие…“

* * *

— Ако селяните не са ни излъгали — надигна се на стремената Стефан Скелен, — то езерото трябва да се намира зад онзи хълм, в котловината.

— Натам водят и следите — потвърди Бореас Мун.

— Тогава защо стоим? — Риенс потърка измръзналото си ухо. — Да пришпорваме конете и напред!

— Не бързай — възпря го Бонхарт. — Трябва да се разделим и да обкръжим котловината. Не се знае по кой бряг е тръгнала. Ако изберем грешната посока, езерото може да ни отреже пътя към нея.

— Абсолютно правилно — подкрепи го Бореас Мун.

— Езерото е сковано в лед — подхвърли Риенс.

— Ледът може да се окаже твърде слаб за конете. Бонхарт е прав, трябва да се разделим.

Скелен бързо даде нужните заповеди. Групата, която водеха Бонхарт, Риенс и Ола Харшейм, наброяваща осем коня, тръгна по източния бряг и бързо се скри в черната гора.

— Добре — изкомандва Кукумявката. — Да тръгваме, Силифант…

В този миг съобрази, че нещо не е наред, обърна коня си, плесна го с камшика и се озова пред Йоана Селборн. Кена отстъпи с коня си назад. Лицето й беше каменно.

— Напразно, господин коронер — каза хрипливо тя. — Дори не се опитвайте. Ние няма да тръгнем. Връщаме се. Дотук бяхме.

— Ние ли? — ревна Дакре Силифант. — Кои „ние“? Това бунт ли е?

Скелен се наведе от седлото и се изплю на замръзналата земя. Зад Кена стояха Андрес Виерни и Тил Ехрад, светлокосият елф.

— Госпожо Селборн — бавно и гневно произнесе Кукумявката. — Работата не е там, че губите възможността за една многообещаваща кариера, че пропилявате шанса на живота си. Работата е там, че ще ви дадат на палача. Заедно с тези глупаци, които са ви послушали.

— На който му е съдено да се обеси, няма да се удави — философски отвърна Кена. — Не ни плашете с палачи, господин коронер, тъй като не е ясно кой е по-близо до ешафода — вие или ние.

— Така ли мислиш? — проблеснаха очите на Кукумявката. — Подслушала си нечии хитри мисли. Смятах те за по-умна. А ти се оказа най-обикновена глупава жена. Онзи, който върви с мен, винаги печели, който е против мен — винаги губи! Запомни го! Въпреки че вече ме смяташ за удавник, аз все пак ще успея да те пратя на ешафода. Чувате ли? Ще заповядам да ви късат месото с нажежени клещи!

— Веднъж ни е майка раждала, господин коронер — меко рече Тил Ехрад. — Вие избрахте своя път, ние — нашия. И двата са ненадеждни и рисковани. И не се знае на кого какво е подготвила съдбата.

— Няма да успеете да ги насъскате като някакви кучета върху девойката, господин Скелен — гордо вдигна глава Кена. — И няма да позволим да ни убиете като кучета, както стана с Нератин Цека. Хайде, стига приказки. Връщаме се. Бореас, тръгвай с нас!

— Няма — поклати глава следотърсачът, избърсвайки чело с кожената си шапка. — Желая ви щастие, не ви мисля злото. Но аз оставам. Служба! Дал съм клетва.

— На кого? — намръщи се Кена. — На императора или на Кукумявката? Или може би на магьосника, който врещи от кутийката?

— Аз съм войник. Служба.

— Почакайте — викна Дуфиций Крийл, появявайки се иззад гърба на Дакре Силифант. — Идвам с вас. И на мен ми омръзна. Снощи сънувах смъртта си. Не искам да умирам заради някаква смотана и подозрителна работа!

— Предатели! — извика Дакре, почервенял като череша. Като че ли кръвта всеки момент щеше да плисне от лицето му. — Отстъпници! Подли псета!

— Замълчи. — Кукумявката продължаваше да гледа Кена, а очите му бяха отвратителни, като на птицата от прякора му. — Те избраха своя път, чу ги. Няма защо да се пениш и да пръскаш слюнка. Но ние пак ще се срещнем. Обещавам.

— Може дори да се озовем на един ешафод — без капчица злорадство каза Кена. — Защото вас, Скелен, няма да ви накажат заедно с техни светлости, князете, а с нас, бандитите. Но вие сте прав, няма защо да се пръска слюнка. Ние тръгваме. Със здраве, Бореас. Със здраве, господин Силифант.

Дакре се изплю между ушите на коня си.

* * *

— Освен това, което ви разказах — Йоана Селборн гордо вдигна глава и отметна от челото си тъмен кичур коса, — нямам какво друго да добавя, уважаеми трибунал.

Председателят на трибунала я гледаше отвисоко. Лицето му беше непроницаемо. Очите сиви. И добри.

„Какво пък — помисли си Кена, — ще се опитам. Веднъж се мре. Няма да гния в цитаделата и да чакам смъртта. Кукумявката не си хвърля думите на вятъра, дори от гроба е готов да отмъщава…

Току-виж станало! Може и да не забележат. Веднъж се мре!“

Тя притисна ръка към носа си, сякаш го бършеше. Погледна право в очите на председателя на трибунала.

— Стража! — каза той. — Отведете свидетелката Йоана Селборн обратно в…

Той млъкна и се закашля. Изведнъж челото му се изпоти.

— В канцеларията! — завърши той, сумтейки силно. — Да подпише съответните документи. И да се освободи. Този трибунал не се нуждае повече от свидетелката Йоана Селборн.

Кена скришом избърса капките кръв, потекли от носа й. Усмихна се съблазнително и благодари с учтив поклон.

* * *

— Дезертираха? — недоверчиво повтори Бонхарт. — Просто така? Решиха и тръгнаха? Скелен? И ти им позволи?

— Ако ни издадат… — започна Риенс, но Кукумявката веднага го прекъсна:

— Няма, защото им е мил животът! А, между другото, какво можех да направя? Когато и Крийл се присъедини към тях, с мен останаха само Берт и Мун, а те бяха четирима…

— Четирима — зловещо се обади Бонхарт — изобщо не са толкова много. Само да стигнем момичето и ще тръгна след тях. Ще нахраня враните с тях. В името на определени принципи.

— Първо да я догоним — обади се Кукумявката, плясвайки сивия си кон с камшика. — Бореас! Търси следите!

Над котловината беше паднала гъста мъгла, но те знаеха, че долу лежи езеро, защото тук, в Мил Трахта, във всяка котловина имаше езеро. А това, към което водеха следите от копитата на враната кобила, несъмнено беше езерото, което търсеха те, онова, което Вилгефорц им беше заповядал да търсят. Онова, което беше описал подробно и чието име им беше казал.

Тарн Мира.

Езерото беше тясно, не по-широко от хвърлей стрела, с формата на леко изкривен полумесец, вмъкнат между високи отвесни склонове, обрасли с черна ела и красиво обсипани с бяла снежна пудра. Склоновете бяха потънали в такава тишина, че чак ушите звънтяха. Замлъкнаха дори гарваните, чието зловещо грачене съпровождаше пътя им от доста дни.

— Това е южният край — каза Бонхарт. — Ако магьосникът не е объркал нещо, вълшебната кула се намира в северния край. Гледай за следи, Бореас. Ако изгубим следите, езерото ще ни отдели от нея.

— Следите са ясни! — извика отдолу Бореас Мун. — И пресни. Водят към езерото!

— Напред! — Скелен удържа дърпащия се от стръмнината сивушко. — Надолу!

Спускаха се внимателно по склона, сдържайки пръхтящите коне. Промъкнаха се през черните, голи, заледени храсталаци, които затваряха достъпа до брега.

Дорестият кон на Бонхарт внимателно стъпи на леда, трошейки стърчащите като от стъклена плоча сухи тръстики. Ледът запука, под копитата се разбягаха в различни посоки дългите линии на пукнатини.

— Назад! — Бонхарт дръпна поводите и върна коня към брега. — Слизайте от конете! Ледът е тънък.

— Само край брега, при тръстиките — прецени Дакре Силифант, удряйки по ледената черупка с тока на обувката си. — Но дори и тук е цал и половина. Ще издържи конете, няма защо да се страхуваме…

Прекъсна го ругатнята на Скелен. Конят му зацвили, приседна на задницата си, краката му се раздалечиха. Скелен го срита с шпорите си, отново изруга, а този път ругатнята му беше придружена от хрущенето на трошащия се лед. Сивушкото заудря с предните си копита, а задните конвулсивно ритаха в дупката, трошейки леда и разбивайки на пяна бликналата отгоре тъмна вода. Кукумявката скочи от седлото, дръпна поводите, но се подхлъзна и падна по гръб, като едва не попадна под копитата на собствения си кон. Двамата гемерийци, също слезли от конете си, му помогнаха да се изправи. Ола Харшейм и Берт Бригден изтеглиха цвилещия кон на брега.

— Слизайте от конете, момчета — повтори Бонхарт, втренчен в гъстата мъгла, покриваща езерото. — Няма защо да рискуваме. Ще догоним момичето пеша. Тя също е слязла, също върви пеша.

— Абсолютно вярно — потвърди Бореас Мун, сочейки към езерото. — Това се вижда.

Точно до брега, под елшовите клони, леденото покривало беше гладко и полупрозрачно като тъмното стъкло на бутилка, а под него се виждаха тръстиката и станалите кафяви водорасли. По-нататък, при разлива, ледът беше покрит с тънък пласт мокър сняг. А върху снега, докъдето мъглата позволяваше да стигнат погледите им, тъмнееха следи от стъпки.

— Пипнахме я! — разпалено викна Риенс, мятайки поводите върху един клон. — Не е чак толкова хитра, колкото ни се струваше! Тръгнала е по леда, насред езерото. Ако беше избрала някой от бреговете или гората, трудно щяхме да я догоним!

— Насред езерото… — замислено повтори Бонхарт. — Точно оттам минава най-краткият и най-пряк път до онази магическа кула, за която говореше Вилгефорц. И тя го знае. Мун, с колко ни е изпреварила?

Бореас Мун, който вече беше навлязъл в езерото, се наведе ниско над следите от ботуши. Вгледа се в тях.

— Не повече от половин час. Затопля се, а следите не са размити, вижда се всеки пирон в тока.

— Езерото — промърмори Бонхарт, напразно опитвайки се да пробие с поглед мъглата — се простира на повече от пет мили на север. Така каза Вилгефорц. Ако момичето има преднина от половин час, значи тя е на около половин миля пред нас.

— На този хлъзгав лед? — поклати глава Мун. — И толкова няма. Шест-седем стаяния, не повече.

— Още по-добре. Напред!

— Напред — повтори Кукумявката. — На леда и напред, бързо!

Вървяха, дишайки тежко. Близостта на жертвата им ги ободряваше, възбуждаше, изпълваше ги с еуфория като наркотик.

— Няма да ни избяга!

— Само да не изгубим следите…

— И само да не ни надхитри в мъглата… Бяла като мляко… На двайсет крачки нищо не се вижда, мамка му…

— Размърдайте си краката — измърмори Риенс. — По-бързо, по-бързо! Докато върху леда има сняг, да вървим по следите й…

— Следите са съвсем пресни — неочаквано избоботи Бореас Мун, след като спря и се наведе. — Съвсем пресни… Всеки пирон се е отпечатал… Тя е пред нас… Съвсем близко! Защо тогава още не я виждаме?!

— И защо не я чуваме?! — замисли се Ола Харшейм. — Нашите стъпки отекват по леда, снегът скърца! Защо тогава не я чуваме?

— Защото много приказвате — рязко ги отряза Риенс. — Напред, марш!

Бореас Мун свали шапката си и избърса потното си чело.

— Тя е тук, в мъглата — тихо каза той. — Някъде тук, в мъглата… Но не се вижда къде… Не се вижда откъде ще удари… Както там… В Дун Дара… В нощта на Саовине…

Той се зае с трепереща ръка да вади меча от ножницата си. Кукумявката скочи към него, хвана го за раменете и го разтърси.

— Затваряй си устата, стар глупако — изсъска той.

Само че вече беше късно. Страхът се предаде на останалите. Те също извадиха мечовете си и инстинктивно застанаха така, че да си пазят гърбовете.

— Тя не е привидение! — силно прошепна Риенс. — Дори не е магьосница! А ние сме десетима! В Дун Дара са били четирима, и то пияни, в задимената стая!

— Разпръснете се наляво и надясно, в редица — неочаквано се обади Бонхарт. — И вървете във верига! Но така, че да не се изпускате от поглед.

— И ти ли! — изкриви лице Риенс. — И теб ли те прихвана, Бонхарт? Не те мислех за такъв… — Той спря насред думата.

Ловецът на глави го изгледа по-студено и от лед.

— Разпръснете се във верига — повтори той, без да обръща внимание на магьосника. — Пазете дистанция. Аз се връщам за конете.

— Какво?

Бонхарт и този път не удостои Риенс с отговор. Риенс изруга, но Кукумявката бързо сложи ръка на рамото му.

— Престани — промърмори той, — нека да върви. А ние да не губим време! Хора, в редица! Берт и Стигварт — наляво, Ола — надясно…

— Защо е всичко това, Скелен?

— Под вървящите накуп е по-вероятно да се напука ледът, отколкото под вървящите в редица — промърмори Бореас Мун. — Освен това ако вървим в редица, рискът девойката да ни се изплъзне отстрани, е по-малък.

— Отстрани ли? — изсумтя Риенс. — И по какъв начин? Следите са пред нас като на длан. Момичето върви право като по конец; ако се опита да се отклони дори на крачка встрани, следите ще го издадат!

— Стига сте си чесали езиците — прекъсна ги Кукумявката, поглеждайки назад, в мъглата, където беше изчезнал Бонхарт. — Напред!

Те тръгнаха.

— Става все по-топло — прошепна Бореас Мун. — Ледът на повърхността се топи, образува се коричка…

— Мъглата се сгъстява…

— Но следите се виждат през цялото време — забеляза Дакре Силифант. — Освен това ми се струва, че момичето върви по-бавно. Изморява се.

— Ние също. — Риенс свали шапката си и си избърса челото.

— Тихо. — Силифант изведнъж се спря. — Чувате ли? Какво е това?

— Нищо не чух.

— А аз — да… Нещо като скърцане… Скърцане по леда… Но не оттам. — Бореас Мун посочи мъглата, в която се губеха следите. — А като че ли отляво, отстрани…

— Аз също го чух — потвърди Кукумявката, оглеждайки се обезпокоено. — Но сега спря. Дявол да го вземе, не ми харесва това. Въобще не ми харесва!

— Следите — изморено, но настойчиво повтори Риенс. — Ние виждаме следите й! Какво, без очи ли останахте? Тя върви право напред, като стрела. Ако се беше отклонила дори една крача, дори на половин, щяхме да видим следите й! Бързо напред, след някоя и друга минута ще я хванем! Кълна се, че след минутка ще видим…

Той млъкна. Бореас Мун си пое дъх така, че го заболяха дробовете. Кукумявката изруга.

На десетина крачки пред тях, на самата граница на видимостта, ограничена от плътна мъгла, следите прекъсваха. Изчезваха.

— Дявол да го вземе…

— Какво става?

— Какво, да не е излетяла?

— Не — поклати глава Бореас Мун. — Не е излетяла. По-лошо.

Риенс изруга грозно, посочвайки появилите се на ледената кора чертички.

— Кънки — промърмори той, свивайки машинално юмруци. — Имала е кънки и ги е обула… Сега се носи по леда като вятър… Никога няма да я стигнем! Къде, по дяволите, се дяна Бонхарт? Няма да догоним момичето без коне!

Бореас Мун силно се изкашля и въздъхна. Скелен бавно разтвори кожуха си, разкривайки преметнатия през гърдите му ремък с наредените ориони.

— Няма да ни се налага да я гоним — рече студено той. — Тя ще ни настигне. И се боя, че няма да ни се наложи да чакаме дълго!

— Полудя ли?

— Бонхарт го предвиди. Затова се върна за конете. Той знаеше, че момичето ни въвлича в капан. Внимание! Ослушвайте се за скърцането на кънки по леда!

Дакре Силифант пребледня, което си пролича, въпреки порозовелите му от студа бузи.

— Момчета! — викна той. — Внимание! Бъдете нащрек! И се съберете в група. Да не се изгубите в мъглата.

— Млъкни! — изрева Кукумявката. — Пазете тишина! Пълна тишина, иначе няма да чуем…

Те чуха. Най-отляво, в най-далечния край на редицата, от мъглата до тях долетя кратък крясък, който бързо секна. И рязкото, сипкаво скърцане на кънки, от което се изправяха косите, също както от скърцането на желязо по стъкло!

— Берт! — извика Кукумявката. — Берт! Какво има?

Те чуха неразбираем вик, а само след миг от мъглата изскочи тичащия с всички сили Берт Бригден. Приближавайки се до тях, той се подхлъзна, падна и се плъзна по корем върху леда.

— Тя докопа… Стигварт — изпъшка той, изправяйки се с усилие. — Закла го… докато прелиташе наблизо… Толкова бързо… че едва я зърнах… Магьосница…

Скелен изруга. Силифант и Мун, и двамата с мечове в ръце, се въртяха, взирайки се в мъглата.

Скръц. Скръц. Скръц. Бързо. Ритмично. И все по-близо. Все по-близо…

— Откъде? — изкрещя Бореас Мун, обръщайки се на другата страна, хванал меча си с две ръце. — Откъде?

— Тихо! — извика Кукумявката, държейки орион във вдигнатата си ръка. — Като че ли е отдясно! Да, отдясно! Идва отдясно! Внимание!

Вървящият в десния им фланг гемериец изведнъж изруга, обърна се и се втурна на сляпо в мъглата, шляпайки в топящия се лед. Но не можа да избяга далеч. Дори не успя да се скрие от погледа им. Те чуха рязкото скърцане на кънки, забелязаха неясна, подвижна сянка. И блясък на меч. Гемериецът нададе вой. Те го видяха да пада, видяха широкото ветрило от кръв върху леда. Раненият се мяташе, извиваше се, крещеше, виеше, после утихна и замря.

Но докато виеше, той заглушаваше скърцането на кънките. Те не очакваха, че момичето ще успее толкова бързо да смени посоката.

Тя влетя между тях, точно по средата. Съсече Ола Харшейм в движение, ниско, под коляното, и той се прекърши като сгъваемо ножче. Тя се завъртя в пирует, засипвайки Бореас Мун с дъжд от ледени парченца. Скелен отскочи, подхлъзна се и се хвана за ръкава на Риенс. И двамата паднаха. Кънките заскърцаха съвсем близо до тях, острите студени парченца ги хапеха по лицата. Единият от гемерийците изкрещя, а викът му рязко премина в диво хълцане. Кукумявката знаеше какво се беше случило. Той беше чувал много хора, на които са им прерязани гърлата.

Ола Харшейм викаше и се гърчеше върху леда.

Скръц. Скръц. Скръц.

Тишина.

— Господин Скелен — изпъшка Дакре Силифант. — В теб ни е надеждата… Спаси ни… Не ни оставяй…

— Крака ми отсече, курва-а-а! — виеше Ола Харшейм. — Помогнете ми, мамка ви! Помогнете ми да стана-а-а!

— Бонхарт! — закрещя в мъглата Скелен. — Бонхарт! Помощ! Къде си, кучи сине! Бонха-а-арт!

— Тя ни обикаля — изпъшка Бореас Мун, като се въртеше и се ослушваше. — Обикаля ни в мъглата… Не се знае откъде ще удари… Смърт! Това момиче е самата смърт! Всички ще загинем тук! Ще бъде клане, същото като в Дун Дара в нощта на Саовине…

— Дръжте се накуп — простена Скелен. — Стойте в група, тя напада онези, които са сами… Щом видите, че приближава, не изпадайте в паника… Хвърляйте й в краката мечове, колани, торби… Каквото ви падне, само да я…

Той не довърши. Този път дори не чуха скърцането на кънките. Дакре Силифант и Риенс спасиха живота си, падайки на леда. Бореас Мун успя да отскочи, подхлъзна се, падна, преобърна Берт Бригден. Когато момичето профуча край тях, Скелен замахна и хвърли ориона. И улучи. Но не този, в когото се целеше. Ола Харшейм, който тъкмо беше успял да се изправи, рухна в конвулсии на окървавения лед, широко отворените му очи сякаш се бяха събрали върху стоманената звезда, която стърчеше от основата на носа му.

Последният от гемерийците хвърли меча си и започна кротко, откъслечно да хълца. Скелен дотича до него и с всички сили го зашлеви през лицето.

— Вземи се в ръце! — закрещя той. — Вземи се в ръце, момко! Това е само едно момиче! Едно момиче!

— Също като в Дун Дара, в нощта на Саовине — тихо каза Бореас Мун. — Вече няма да си тръгнем от този лед, от това езеро. Слушайте! Слушайте! И ще чуете как се приближава смъртта!

Скелен вдигна меча на гемериеца и се опита да пъхне оръжието в ръцете на хълцащия мъж, но напразно. Потръпващият в конвулсии гемериец го гледаше с невиждащ поглед. Кукумявката хвърли меча и скочи към Риенс.

— Направи нещо, магьоснико! — изрева той, като го хвана за ръката. Ужасът удвои силите му и Риенс, въпреки че беше по-висок, по-тежък и по-едър, се загърчи в хватката на Кукумявката като парцалена кукла. — Направи нещо! Призови своя могъщ Вилгефорц! Или сам направи някаква магия! Прави магии, заклинания, призови духове и демони! Направи нещо, нещастнико! Направи нещо, преди гадината да е избила всички ни!

Ехото от крясъка му отекна по обраслите с дървета склонове. Преди още да затихне, кънките заскърцаха. Хълцащият гемериец падна на колене и покри лицето си с ръце. Берт Бригден нададе вой, хвърли меча си и хукна да бяга. Подхлъзна се, преметна се и известно време пълзя на четири крака като куче.

— Хайде, Риенс!

Магьосникът изруга и вдигна ръка. Докато произнасяше заклинанието, ръката му трепереше, гласът му — също. Но се получи. Макар и не така, както му се искаше.

Бликналата от пръстите му тънка огнена мълния проряза леда. Ледената плоча се напука. Но не на ширина, както би трябвало, за да препречи пътя на приближаващата се девойка. Пропука се на дължина. Със силно хрущене ледената черупка се разцепи; бликна и се разпени черна вода, бързо разширяващият се процеп се устреми към гледащия го тъпо Дакре Силифант.

— Бягайте! — нададе вид Скелен. — Бягайте-е-е!

Но беше твърде късно. Процепът премина между краката на Силифант и рязко се разшири, ледът се натроши като стъкло, образувайки големи парчета. Дакре изгуби равновесие, водата приглуши крясъка му. Бореас Мун падна в образувалата се дупка, пълзящият на четири крака гемериец също изчезна под водата, изчезна и трупът на Ола Харшейм. Подир него в черната глъбина падна Риенс, а веднага след него и Скелен, който в последния момент успя да се залови за края на леда… А момичето със засилка прелетя над образувалата се дупка и се озова от другата й страна, разпръсквайки топящия се лед, след което бързо се понесе след бягащия Бригден. След секунда до ушите на висящия на ръба на разлома Скелен долетя див, квичащ писък.

Беше го настигнала.

— Господине… — простена Бореас Мун, който по някакъв начин беше успял да изпълзи на леда. — Подайте ми ръка… Господин коронер…

Изтеглилият се от водата Скелен посиня. Тресеше го. Опитващият се да излезе Силифант отчупи ръба на ледената плоча. Дакре отново потъна под водата. Но почти веднага изскочи на повърхността, кашляйки и плюейки, и с нечовешки усилия се добра до леда. Изпълзя върху него и падна, останал съвсем без сили. Около него се образува локва.

Бореас стенеше, затворил очи. Скелен трепереше.

— Спасете… Мун… Помогнете…

На края на леденото поле, потопен до слабините, висеше Риенс. Мокрите коси прилепваха към черепа му. Зъбите му тракаха като кастанети.

Кънките заскърцаха. Бореас не помръдна. Чакаше. Скелен трепереше.

Тя се приближаваше. Бавно. От меча й течеше кръв и бележеше леда с пунктир. Бореас преглътна. Въпреки че беше просмукан до кости с ледена вода, изведнъж му стана ужасно горещо.

Но момичето не гледаше него. Тя гледаше Риенс, който напразно се опитваше да се измъкне върху леда.

— Помогни ми… — Риенс успя да надмогне тракането на зъбите си. — Спаси…

Момичето намали, завъртайки се на кънките с грацията на танцьорка. Спря с леко разкрачени крака, държейки меча си ниско, до бедрото.

— Спаси ме — заскимтя Риенс, впивайки в леда вкочанелите си пръсти. — Спаси… ще ти кажа… къде се намира Йенефер… Кълна се.

Момичето бавно свали шала от лицето си. И се усмихна. Бореас Мун видя зловещия белег и с усилие сдържа вика си.

— Риенс — каза Цири, без да спира да се усмихва. — Та нали ти се канеше да ме научиш какво е болка. Помниш ли? Ето с тези ръце. Ето с тези пръсти. С тези. С пръстите, с които си се вкопчил в леда.

Риенс отговори нещо. Бореас не разбра какво, защото зъбите на магьосника тракаха силно, затруднявайки речта му. Цири се завъртя с кънките си и вдигна ръката с меча. Бореас стисна зъби, уверен, че тя ще посече Риенс, но момичето само се подготвяше за бяг. За огромно изумление на следотърсача, тя се отдалечи, размахвайки рязко ръцете си. Изчезна в мъглата, след миг утихна и ритмичното поскърцване на кънките.

— Мун… И-и-изз… ва-а-ади… ме-е-е… — изрева Риенс, притискайки брадичка към леда. Той извади и двете си ръце, опитвайки се да се вкопчи с нокти в леда, но всичките му нокти вече бяха счупени. Разпери пръсти, опитвайки се да се захване за окървавения лед с дланите и с възглавничките на пръстите си. Бореас Мун го гледаше и започваше да усеща увереност, ужасяваща увереност…

Чуха скърцането на кънките в последния момент. Момичето се приближаваше с невероятна бързина, направо се размиваше пред погледите им. Движеше се по самия край на леда, до пукнатината…

Риенс изкрещя. И се задави с плътната, оловносива вода.

И изчезна.

На леда, точно върху равните следи от кънките, остана кръв. И пръсти. Осем пръста.

Бореас Мун изповръща вътрешностите си върху леда.

* * *

Бонхарт препускаше в галоп по ръба на склона край езерото, препускаше като обезумял, без да мисли за това, че конят всеки момент може да счупи краката си върху покритите с тънък слой сняг клисури. Заскрежените клонки на елшите го удряха по лицето, по ръцете, пълнеха врата му с леден прах.

Езерото не се виждаше — цялата котловина беше покрита с плътна бяла мъгла, като кипящ магьоснически котел.

Но Бонхарт знаеше, че момичето е там.

Усещаше го.

* * *

Дълбоко под леда пасаж ивичести костури с интерес съпроводиха до дъното на езерото проблясващата сребърна кутийка, която се беше изплъзнала от джоба на плаващия в бездната труп. Преди кутийката да падне на дъното и да вдигне облаче кал, най-смелите костури се опитаха да я докоснат с муцунки. Но веднага отскочиха, изплашени.

Кутийката излъчваше странни, плашещи вълни.

— Риенс? Чуваш ли ме? Какво става? Защо вече два дни не отговаряте? Докладвай! Какво стана с момичето? Не трябва да я пускате да влезе в Кулата на лястовицата… Риенс! Обади се, дявол да те вземе! Риенс!

Риенс, естествено, не можеше да отговори.

* * *

Наклонът свърши, брегът стана равен. „Краят на езерото — помисли си Бонхарт, — накрая съм вече. Изпреварих момичето. Къде е тя? И къде е тази проклета кула?“

Завесата от мъгла внезапно се разкъса и се вдигна. И тогава той я видя. Тя яздеше точно пред него на враната си кобила. „Магьосница — помисли си той, — говори с животното си. Изпратила я е на края на езерото и е заповядала да я чака там.

Но нищо няма да й помогне.

Трябва да я убия. Нека се продъни в ада Вилгефорц. Трябва да я убия. Първо ще я оставя да моли за пощада, за живота си… А след това ще я убия.“

Той извика, пришпори коня си и препусна в галоп.

И изведнъж разбра, че е изгубил. Въпреки всичко тя го беше измамила.

Разделяше ги не повече от половин стаяние — но по тънкия лед. Тя се намираше от другата страна на езерото. На всичко отгоре леденият полумесец сега се извиваше в противоположна посока — момичето, което яздеше по тетивата на лъка, се намираше по-близо до края на езерото.

Бонхарт изруга, дръпна поводите и подкара коня към леда.

* * *

— Давай, Келпи!

Копитата на враната кобила трошаха замръзналата земя.

Цири се беше залепила за шията на коня. Видът на преследващия я Бонхарт я изпълваше с ужас. Тя се страхуваше от този човек. Дори само при мисълта за съпротива една невидима ръка сякаш я стискаше за стомаха.

Не, не можеше да се бори с него. Все още не.

Кулата. Можеше да я спаси само кулата. И порталът. Също както на Танед, когато магьосникът Вилгефорц я беше настигнал и протягаше ръка към нея…

Единственото й спасение беше Кулата на лястовицата.

Мъглата се разтвори.

Цири дръпна поводите, усещайки как изведнъж я залива гореща вълна. Тя не вярваше на очите си. На онова, което виждаше пред себе си.

Бонхарт също го видя. И изкрещя тържествуващо.

На края на езерото нямаше кула. Нямаше дори развалини, просто нямаше нищо. Само едва забележим, едва различим хълм, който беше покрит със замръзнала трева и купчина камъни.

— Ето я, твоята кула! — изрева той. — Ето я твоята вълшебна кула! Ето го твоето спасение! Купчина камъни!

Струваше му се, че момичето не чува и не вижда. Тя приближи кобилата до хълма, към каменния насип. Вдигна ръце нагоре, сякаш проклинаше небето за всичко, което е намерила тук.

— Нали ти казвах — крещеше Бонхарт, пришпорвайки дорестия кон, — че си моя! Че ще направя с теб каквото поискам! И никой няма да ми попречи! Нито хора, нито богове, нито дяволи, нито демони! Нито вълшебни кули! Ти си моя, вещерке!

Подковите на дорестия кон зачаткаха по ледената повърхност.

Мъглата изведнъж започна да се вдига на кълба, забушува под поривите на вятъра, появил се неясно откъде. Дорестият кон зацвили и затанцува, оголил зъби. Бонхарт залитна назад и опъна поводите с всичка сила, защото конят направо побесня, мяташе глава, тропаше, пързаляше се по леда.

Между тях и брега, на който стоеше Цири, върху леда танцуваше снежнобял еднорог, изправяше се на задните си крака, заемайки позата, позната от гербовете върху щитовете.

— На мен тия номера не ми минават! — изкрещя ловецът, сдържайки коня си. — С магии няма да ме уплашиш! Ще те догоня, Цирила! И този път ще те убия! Вещерке! Ти си моя!

Мъглата отново започна да се кълби. Закипя, приемайки странни очертания. Те ставаха все по-отчетливи. Ездачи! Кошмарните фигури на призрачните ездачи.

Бонхарт ококори очи.

Върху скелетите на коне седяха скелети на ездачи, облечени в ръждясали ризници и брони, с остатъци от наметала, очукани и потрошени шлемове с биволски рога, с останки от щраусови и паунови пера. Очите на привиденията иззад забралата светеха със синкав пламък. Плющяха разкъсаните знамена.

Начело на демоническата кавалкада летеше въоръжен призрак с корона на черепа и с нагръдник, който се триеше в ръждивата ризница.

Махай се! — разнесе се глас в главата на Бонхарт. — Махай се оттук, смъртни! Тя не е твоя! Тя е наша! Махай се!

Едно не можеше да се отрече на Бонхарт: той беше храбър. Той не се изплаши от призраците. Преодоля страха, не се паникьоса.

Но конят му не беше толкова смел.

Дорестият жребец се изправи на задните си крака, затанцува като балерина, диво зацвили и скочи напред. Ледът се пропука с ужасяващо скърцане под ударите на копитата му, плочите се изправиха отвесно, бликна вода. Жребецът издаде писклив звук, удари с копита по ръба на ледения блок и го счупи. Бонхарт извади крака от стремената и скочи върху леда.

Твърде късно.

Водата се затвори над главата му. В ушите се чу звън, който отекна като в камбанария. Дробовете му щяха всеки момент да се пръснат.

Провървя му. Пляскащите му във водата крака стъпиха върху нещо — най-вероятно върху потъващия към дъното кон. Той се оттласна, изскочи над водата, плюейки и пръхтейки. Хвана се за ръба на твърдата ледена покривка. Без да се поддава на паниката, извади ножа си, заби го в леда и се издърпа навън. Лежеше, дишайки тежко, а от него се стичаше вода.

Езерото, ледът, заснежените склонове, белият блестящ елшак — всичко изведнъж беше залято от неестествена мъртвешка светлина.

Бонхарт с огромно усилие се надигна на колене.

Тъмносиньото небе над хоризонта пламна с ослепителна корона, превърна се в блестящ купол, от който изведнъж израснаха огнени стълбове и спирали, спуснаха се танцуващи колони и вихри от светлина. На небосклона увиснаха преливащи се, подвижни, бързо променящи формата си ленти и платнища.

Бонхарт захриптя. Струваше му се, че някой е увил около гърлото му стоманената тел на гарота.

Там, където допреди малко се намираха само един гол хълм и купчина камъни, се издигаше кула.

Величествена, със заострени сводове, изящна, черна, гладка, блестяща, сякаш изсечена от един цял базалтов блок. В безбройните й прозорци блещукаше огън, а по зъбчатите й кули гореше aurora borealis.

Той видя девойката, която се беше обърнала към него. Видя горящите й очи и уродливия белег, пресичащ бузата й. Видя как момичето пришпори враната кобила, бързайки да влезе в черната празнота под каменния свод на входа.

Видя я как изчезва.

Aurora borealis изригна в ослепителни огнени вихрушки.

Когато Бонхарт отново започна да вижда, кулата вече я нямаше. На брега бяха покритият със сняг хълм, купчината камъни, изсъхналата черна трева.

Застанал на четири крака в локвата от стичаща се вода, ловецът на глави закрещя страшно. Страшно и диво. Вдигнал ръце към небето, на колене, той крещеше, виеше, богохулстваше и проклинаше — хора, богове, демони.

Ехото от виковете му се търкаляше по обраслите с елши склонове, носеше се по замръзналото огледало на езерото Тарн Мира.

* * *

Онова, което тя видя във вътрешността на кулата, в първия момент й напомни за Каер Морхен — същия дълъг коридор зад аркадите, същото безкрайно пространство с губещи се в далечината колони или скулптури. Беше неясно как тази бездна е успяла да се смали в стройния обелиск на кулата. Но Цири знаеше, че е безсмислено да се опитва да анализира — та нали кулата беше изникнала от нищото, беше се издигнала там, където по-рано я нямаше. В такава кула би могло да има всичко и тя не би трябвало да се изненадва от нищо. Цири се огледа, въпреки че не вярваше, че Бонхарт ще се осмели да влезе след нея. Но предпочиташе да се увери.

Аркадата, през която беше влязла, сияеше с неестествена светлина.

Копитата на Келпи звънтяха по пода, а под тях нещо хрущеше. Черепи, пищяли, ребра, бедрени и тазови кости. Тя вървеше из гигантска гробница. „Каер Морхен — спомни си тя. — Мъртвите трябва да се предадат на земята… Колко отдавна беше това… Тогава Още вярвах в такива неща… Във величието на смъртта, в почитта към мъртвите… А смъртта си е просто смърт. И мъртвият си е просто един студен труп. Няма никакво значение къде лежи, къде костите му се превръщат в прах.“

Тя навлезе в мрака под аркадите, между колоните и статуите. Мракът се закълби като пушек, слухът й се изпълни с настойчив шепот, въздишки, тихи стенания. Пред нея изведнъж блесна светлина, разтвориха се гигантски врати. Те се отваряха една след друга. Вратите. Безкрайното множество от врати с тежки крила безшумно се отваряха пред нея.

Келпи вървеше, а подковите й звънтяха по каменния под.

Геометрията на обкръжаващите я стени, арки и колони се наруши толкова рязко и внезапно, че Цири усети как й се завива свят. Стори й се, че се намира във вътрешността на някакъв невероятен многостенен блок, някакъв гигантски октоедър.

Вратите продължаваха да се отварят. Но вече не водеха в една-единствена посока. Отваряха се към безброй много посоки и възможности.

И Цири започна да вижда.

Чернокоса жена води за ръка момиче с пепеляворуса коса. Момичето се страхува, плаши се от света, бои се от засилващия се в тъмнината шепот, страхува се от звъна на подкови, който чува. Чернокосата жена с искряща диамантена звезда на шията също се страхува. Но не го показва. Тя води момичето нататък. Към нейното предопределение.

Келпи върви. Следващата врата.

Йола Втора и Еурнейд в кожухчета, с вързопчета в ръка крачат по замръзнала, покрита със сняг пътека. Небето е тъмносиньо.

Следващата врата.

Йола Първа стои на колене пред олтара. До нея е майка Ненеке. Двете гледат, лицата им изразяват ужас. Какво ли виждат? Миналото или бъдещето? Истина или лъжа?

Над тях двете, над Ненеке и Йола, има ръце. Протегнати в жест на благословия ръце на жена със златисти очи. В огърлицата на жената — диамант, сияеща утринна звезда. В ръцете на жената — котарак. Над главата й — сокол.

Следващата врата.

Трис Мериголд придържа кестенявите си коси, разрошвани от вятъра. От него не можеш да се скриеш, нищо не може да те предпази от вятъра.

Не и тук, не на върха на хълма.

По хълма се изкачва дълга, безкрайна колона от сенки, фигури. Те вървят бавно. Някои се обръщат с лице към нея. Познати лица. Весемир, Ескел, Ламберт, Коен, Ярпен Зигрин и Поли Далберг. Фабио Сахс… Яре… Тисая де Врие…

Мистле…

Гералт?

Следващата врата.

Йенефер в окови, прикована към покрита с влага стена от подземие. Ръцете й са плътна кора от засъхнала кръв. Черните й коси са разрошени и сплъстени… Но във виолетовите й очи грее неугасима воля за борба и съпротива.

— Майчице! Дръж се! Издръж! Идвам на помощ! Дръж се!

Следващата врата. Цири извръща глава. С досада и смущение.

Гералт. И зеленоока жена с черни, късо подстригани коси. И двамата голи. Заети, погълнати един от друг. От удоволствието, което си доставят един на друг.

Цири сдържа емоциите, от които й се свива гърлото, и смушква Келпи. Копитата ехтят. В тъмнината пулсира шепот.

Следващата врата.

Здравей, Цири.

— Висогота?

Знаех си, че ще се справиш, храбро момиче. Смелата ми Лястовичка. Нали не си пострадала?

— Победих ги. На леда. Бях им приготвила изненада. Кънките на дъщеря ти…

Имах предвид морални страдания.

— Спрях се… Не ги избих всичките. Не убих Кукумявката… Въпреки че точно той ме рани и обезобрази. Сдържах се.

Знаех си, че ще победиш, Zireael. И ще влезеш в кулата. Та нали четох за това. Защото то вече е описано… Всичко това вече е било описано. Знаеш ли какво ни дава ученето? Умението да ползваме източници.

— Как така можем да разговаряме… Висогота… Или ти…

Да, Цири. Умрях. Голяма работа! Много по-важно е онова, което научих. На което се натъкнах… Сега знам къде са се дянали изгубените дни. Знам какво се е случило в пустинята Корат. Знам как си успяла да се скриеш от потерята…

— И как съм влязла тук, в кулата, нали?

Старата кръв, която тече във вените ти, ти дава власт над времето. И над пространството. Над измеренията и сферите. Сега ти си Владетелка на световете, Цири. Ти притежаваш могъща Сила. Не позволявай да ти я отнемат и използват за собствените си цели разни престъпници и негодници…

— Няма да позволя.

Сбогом, Цири. Сбогом, Лястовичке.

— Сбогом, Стари гарване.

Следващата врата. Светлина, ослепителна светлина.

И пронизващ аромат на цветя.

* * *

Над езерото беше паднала лека като пух мъгла, която вятърът бързо щеше да разнесе. Повърхността на водата беше гладка като огледало, върху зеления килим от плоски листа на водни лилии се белееха цветчета.

Бреговете бяха потопени в зеленина и цветя.

Топло. Пролет.

Цири не се изненада. А и защо да се изненадва? Та нали сега вече всичко беше възможно. Ноември, лед, сняг, замръзнала почва, купчина камъни на покрития със замръзнала трева хълм — всичко това беше останало там. А тук си беше тук, тук базалтовата кула със заострени сводове и зъбчати кулички на върха се отразяваше в зелената, обсипана с бели лилии езерна вода. Тук беше май, защото именно през май растат дивата роза и дивата череша.

Някой наблизо свиреше на флейта или пищялка, изкарвайки някаква весела, закачлива мелодийка.

На брега на езерото, потопили предните си копита във водата, стояха два снежнобели коня. Келпи изпръхтя, удари с копито по камъка. Тогава конете вдигнаха муцуни и влажни от водата ноздри, а Цири силно ахна.

Това не бяха коне, а еднорози.

Цири не се изненада. Тя ахна от възхищение, а не от изненада.

Мелодията звучеше все по-силно, долиташе иззад храстите от песекиня, обсипани с бели гирлянди от цветове. Келпи се отправи сама натам, без никой да я подкарва. Цири преглътна. Двата еднорога, които стояха неподвижни като статуи, я гледаха, отразявайки се в гладката като огледало повърхност на водата.

На объл камък зад дивите череши седеше светлокос елф с триъгълно лице и огромни бадемовидни очи. Той свиреше, движейки чевръсто пръстите си по дупките на флейтата. Видя Цири и Келпи и продължи да ги гледа, без да спира да свири.

Белите цветчета на песекинята ухаеха толкова силно, както не ухаеше нито една песекиня, която Цири беше виждала през живота си. „И нищо чудно — помисли си тя напълно спокойно. — В онзи свят, където живях досега, песекинята просто мирише по друг начин.

Защото в този свят всичко е съвсем различно.“

Елфът завърши мелодията с протяжна висока нота, свали флейтата от устните си и стана.

— Защо чак сега? — попита той, усмихвайки се. — Какво те забави толкова?

ГОСПОДАРКАТА НА ЕЗЕРОТО

(книга 7 от "Вещерът")

Направени сме ние

от сънища и сън отвред обгръща

тоз малък наш живот!

Шекспир, „Бурята“[106]

Първа глава

Продължили нататък, докато не стигнали до езеро, обширно и красиво. Артур видял насред езерото ръка с ръкав от бял атлаз, стиснала изящен меч. После съзрели девойка, която смело пристъпвала по водното огледало.

— Коя е тази прелестна девойка? — попитал Артур.

— Това е Господарката на езерото — отвърнал Мерлин.

Томас Малори, „Смъртта на Артур“

Езерото беше омагьосано. Нямаше никакво съмнение в това.

Първо, то се намираше до входа на омагьосаната долина Кум Пука — загадъчна долина, вечно обвита в мъгла, известна с вълшебствата и магическите си явления.

Второ, достатъчен беше само един поглед.

Водната повърхност беше дълбоко и непроницаемо синя — като шлифован сапфир. Беше гладка като огледало — до такава степен, че отраженията в нея на върховете на планинския масив И Уидва изглеждаха по-красиво от самите върхове. Откъм езерото повяваше студен ободряващ вятър, а величествената тишина, не се нарушаваше от нищо, дори от плясъка на риби или крясъци на водни птици.

Рицарят внезапно излезе от съзерцанието. Но вместо да продължи да язди към хребета на хълма, насочи коня надолу, към езерото. Сякаш бе привлечен от магическата мощ на вълшебството, дремещо там, долу, на дъното, в бездната на водите. Конят стъпваше боязливо по ситните камъчета, с тихо пръхтене, давайки да се разбере, че и той усеща магическата аура.

Когато се спусна до долу, до самия бряг, рицарят слезе от коня и го поведе за юздата. Приближи се до края на водата, където сред цветните камъчета си играеха малки вълни.

Клекна, скърцайки с ризницата си. Подплашвайки дребните рибки, загреба вода в събраните си длани. Изпи я бавно и внимателно — от леденостудената вода устните и езикът му изтръпваха, болка пробождаше зъбите му.

Когато отново загреба от водата, до него долетя звук, носещ се по повърхността на езерото. Той вдигна глава. Конят изпръхтя, сякаш потвърждавайки, че и той е чул.

Рицарят наостри уши. Не, не му се беше сторило. Чуваше някой да пее. Жена. Или по-скоро — девойка.

Както всеки друг рицар, и този беше възпитан със стиховете на бардовете и рицарските романи. В девет от десет случая пеенето или стоновете на девойките бяха примамки; насочилите се към гласовете рицари редовно попадаха в капани. Нерядко смъртоносни.

Но любопитството надделя. В края на краищата рицарят беше само на деветнайсет години. Той беше страшно смел и изключително лекомислен. Славеше се с първото и беше прочут с второто.

Провери дали мечът се движи добре в ножницата, след което поведе коня по брега в посоката, от която се носеше пеенето. Не се наложи да ходи далеч.

Брегът беше осеян с големи скали, донесени от ледници — тъмни, полирани до блясък, сякаш играчки на великани, небрежно нахвърляни или забравени след приключване на играта. Някои от скалите лежаха във водите на езерото, чернееха се под прозрачната повърхност. Други се подаваха над водата, наподобяващи гърбове на левиатани и вълните ги отмиваха. Но повечето от скалите лежаха на брега — от плажната ивица до гората. Част от тях бяха заровени в пясъка, подавайки се само частично, и можеха да се правят единствено догадки за това какви са истинските им размери.

Пеенето, което дочуваше рицарят, се носеше точно иззад тези крайбрежни скали. А девойката, която пееше, не се виждаше. Рицарят дръпна коня, придържайки го за мундщука, за да не цвили и да не пръхти.

Дрехите на девойката лежаха на една скала, потопена във водата и плоска като маса. Самата девойка, гола, потопена до кръста, се къпеше, пляскайки във водата и припявайки. Рицарят не разбираше думите.

И в това нямаше нищо чудно.

Девойката — той можеше да си заложи главата — не беше човек от плът и кръв. За това свидетелстваха слабото й тяло, странният цвят на косите, гласът й. Рицарят беше сигурен, че ако тя се обърне, той ще види огромни бадемови очи. И ако девойката отметне пепелявите си коси, под тях със сигурност ще се покажат уши с остри върхове.

Да, това беше обитателка на Faërie. Вълшебница. Една от Tylwyth Teg. От онези, които пиктите и ирландците наричаха Daoine Sidhe, Народа на хълмовете. Една от онези, които саксите наричаха елфи.

Девойката за миг престана да подпява, потопи се до шията във водата, закашля се и започна да ругае със съвсем обикновени думи. Но рицарят не се подлъга по това. Както е добре известно, вълшебниците могат да ругаят по човешки. Нерядко — по-цветисто и от каруцар. И много често ругатните им са встъпление към някой от злонамерените им номера, по които много си падаха вълшебниците — например увеличаване на носа на някого до големината на краставица или намаляване на мъжествеността му до размерите на бобено зърно.

Рицарят не се изкушаваше нито от първата, нито от втората възможност. Той вече се готвеше да се оттегли дискретно, когато внезапно го издаде конят. Не, не неговият собствен кон, който той държеше за ноздрите — той беше спокоен и тих като мишле. Издаде го конят на вълшебницата — врана кобила, която рицарят първоначално не беше забелязал между скалите. Тя прокара копито през ситния чакъл и изцвили приветствено. Жребецът на рицаря дръпна глава и отговори най-учтиво. Ехото се чу и под водата.

Вълшебницата изскочи от езерото, за момент демонстрирайки пред рицаря цялата си прелест. Хвърли се към скалата, на която лежаха дрехите й. Но вместо да грабне някой парцал и скромно да се прикрие, елфката хвана меча си, измъкна го със свистене от ножницата и го размаха изключително ловко. Това отне само миг, след който тя клекна или падна на колене, скривайки се под водата до носа си и оставяйки над повърхността само протегнатата си ръка, стиснала меча.

Рицарят се отърси от първоначалното си слисване, пусна юздата и коленичи на влажния пясък. Веднага осъзна кого вижда пред себе си.

— Приветствам те — измънка той, протягайки ръце. — Това е огромна чест за мен… Огромна чест, о, Господарке на езерото. Приеми този меч…

— А може би ще се изправиш и ще се обърнеш на другата страна? — Вълшебницата се подаде над водата. — Може би ще престанеш да зяпаш? И ще ми позволиш да се облека?

Той се подчини.

Чу плясъка на водата, когато тя излезе на брега, чу шумоленето на дрехите й, чу как тя тихо ругае, обличайки ги върху мокрото си тяло. Той гледаше враната кобила и нейната гладка и блестяща като на къртица козина. Несъмнено кобилата беше расова и омагьосана. И със сигурност беше обитателка на Faërie, също като господарката си.

— Можеш да се обърнеш.

— Господарке на езерото…

— И да се представиш.

— Галахад от Каер Беник. Рицар на крал Артур, владетеля на замъка Камелот, владетеля на Топлата страна, а също така и на Думнония, Дифнейнт, Повис, Дифед…

— А Темерия? — прекъсна го тя. — Редания, Ривия, Аедирн? Нилфгард? Тези названия говорят ли ти нещо?

— Не. Никога не съм ги чувал.

Тя сви рамене. Освен меча, в ръцете си държеше обувки и риза. Изпрана и изцедена.

— Така и предполагах. А коя дата е днес?

— Днес е… — зяпна той, крайно удивен — второто пълнолуние след Белтан… Госпожо…

— Цири — отвърна тя машинално, въртейки ръце, за да намести дрехата върху тялото си. Говореше странно, очите й бяха големи и зелени…

С типично женски жест тя отметна влажните си коси назад и рицарят неволно въздъхна. И не само защото ухото й се оказа съвсем обикновено — ни най-малко елфическо, а човешко. Бузата й беше обезобразена с грозен белег. Бяха я ранили. Но възможно ли е да бъде ранена вълшебница?

Тя забеляза погледа му, присви очи и сбърчи нос.

— Да, това е белег! — каза тя с изумителния си акцент. — Защо имаш такъв изплашен вид? Нима белезите са толкова странно нещо за един рицар? Толкова ли е уродлив?

Бавно, с двете си ръце, той свали качулката на ризницата си и отметна косата си назад.

— Наистина не е странно за един рицар — каза той не без юношеска гордост, демонстрирайки своята едва заздравяла рана, спускаща се от слепоочието към скулата. — А уродливи са само белезите върху честта. Аз съм Галахад, син на Ланселот Езерния и Илейн, дъщерята на крал Пелес, господарят на Каер Беник. Тази рана ми бе нанесена от Бреунис Безмилостния, безчестният осквернител на девици, преди да го сразя в честен двубой. Наистина съм достоен да получа този меч от твоите ръце, о, Господарке на езерото…

— Моля?

— Мечът. Готов съм да го приема.

— Това е моят меч. Няма да позволя на никой да го докосне.

— Но…

— Какво „но“?

— Господарката на езерото винаги… Тя винаги излиза от водите и подарява меча.

Девойката помълча известно време.

— Разбирам — каза тя най-накрая. — Всяка страна си има своите обичаи. Съжалявам, Галахад, или както там се казваш, но явно не си попаднал на тази Господарка, която ти трябва. Аз не подарявам нищо. И не позволявам да ми отнемат нищо. Нека да сме наясно.

— Но нали ти идваш от Faërie, Господарке? — осмели се да попита той.

— Идвам… — отговори тя след малко, а зелените й очи изглеждаха така, сякаш са вторачени в бездна от пространство и време. — Идвам от страната Ривия, от град със същото такова наименование. От езерото Лок Ескалот. Доплувах дотук с лодка. Имаше мъгла. Не виждах бреговете. Чувах само цвиленето на Келпи… Моята кобила, която тичаше подире ми.

Тя разстла мократа риза върху камъка. Рицарят въздъхна отново. Ризата беше изпрана, но не напълно. Навсякъде по нея се виждаха кървави петна.

— Течението на реката ме донесе тук — поде девойката, която или не беше забелязала, че той е видял кръвта, или се направи, че не е забелязала. — Течението на реката и магията на еднорога… Как се казва това езеро?

— Не знам — призна си той. — Важното е, че е в Гуинед…

— Гуинед?

— То се знае. Ето тази планина е И Уидва. Ако се придържаш към лявата й страна и прекосиш горите, след два дни ще достигнеш Динас Динлъй, а след това — Каер Датал. А реката… Най-близката река се казва…

— Няма значение как се казва най-близката река. Имаш ли нещо за хапване, Галахад? Умирам от глад.

* * *

— Какво си ме зяпнал? Страх те е да не изчезна? Да не отлетя в простора заедно с твоя сухар и салама? Не се бой. В моя собствен свят ги надробих едни и се забърках с предопределението, така че в момента не е желателно да се появявам там. Ще се наложи да остана известно време тук. В този свят, в който нощем няма смисъл да се търсят на небето Дракона или Седемте кози. В който сега е второто пълнолуние след Белетейн, а самата дума „Белетейн“ се произнася „Белтан“. Какво си ме зяпнал, питам?

— Не знаех, че вълшебниците се хранят.

— Вълшебниците, магьосниците и елфите. Всички се хранят. Пият. И така нататък.

— Моля?

— Няма значение.

Колкото по-внимателно я разглеждаше, толкова повече се разсейваше аурата на необичайност и толкова по-бързо девойката ставаше човечна и нормална, даже най-обикновена. Но той разбираше, че тя не е такава и не може да бъде такава. Обикновените девойки не се срещат в подножието на И Уидва, в района на Кум Пука, не се къпят голи в планинските езера и не перат окървавените си ризи. Независимо от това как изглеждаше това момиче, то не можеше да е земно същество. Въпреки това Галахад вече съвсем свободно и без благоговеен страх гледаше сивите й коси, в които сега, когато те вече бяха изсъхнали, за негова изненада заблестяха бели нишки. Гледаше тънките й ръце, малкото носле и бледите устни, гледаше мъжките й дрехи с малко странна кройка, ушити от фин плат с необичайно гъста плетка. Гледаше меча й със странна конструкция и орнаменти, който изобщо не изглеждаше като парадно оръжие. Гледаше босите й стъпала, по които беше полепнал засъхнал плажен пясък.

— Да сме наясно — обади се тя, потривайки едното си стъпало в другото, — аз не съм елфка. Магьосница, тоест вълшебница — да, макар и малко нетипична. Всъщност сигурно и такава не съм.

— Жалко, наистина.

— Какво му е жалкото?

— Казват… — Той се изчерви и се запъна. — Казват, че вълшебничките, когато срещнат юноши, ги водят в Елфланд, и там… Под лешниково дърво, върху килим от мъх, ги карат да им се отдават…

— Разбирам. — Тя го погледна бързо, после отхапа голямо парче салам. — Що се отнася до Страната на елфите — каза тя, преглъщайки, — преди известно време избягах оттам, и изобщо не бързам да се връщам. Относно отдаването върху килим от мъх… Наистина, Галахад, не си попаднал на тази Господарка, която ти трябва. Въпреки това искрено ти благодаря за добрите намерения.

— Господарке! Не исках да те обидя…

— Не се оправдавай.

— Всичко е заради това — измънка той, — че си страшно красива.

— Благодаря още веднъж. Но това нищо не променя.

Помълчаха известно време. Беше топло. Слънцето, достигнало зенита си, беше нагряло приятно камъните. Слаб ветрец вълнуваше повърхността на езерото.

— Какво означава… — обади се изведнъж Галахад със странно възбуден глас. — Какво означава копие с окървавено острие? Какво означава и защо страда кралят с прободено бедро? Какво означава девица в бяло, носеща Граала, сребърна чаша?

— А ти добре ли си?

— Попитах те…

— А аз не разбирам въпроса ти. Това някаква парола ли е? Сигнал, по който се разпознават посветените? Бъди така добър да ми обясниш.

— Няма да мога.

— Тогава защо изобщо питаш?

— Защото… — запъна се той. — Е, накратко казано… Един от нашите не попитал, когато имал възможност. Не знам дали си е глътнал езика, или се е засрамил… Но не попитал и му се струпаха куп неприятности. Така че сега винаги питаме. За всеки случай.

* * *

— Има ли магьосници в този свят? Нали се сещаш — такива, които се занимават с магии. Магове. Вълшебници.

— Има Мерлин. И Моргана. Но Моргана е слаба работа.

— А Мерлин.

— Средна работа.

— Знаеш ли къде да го намеря?

— Че как! В Камелот! В двора на крал Артур. Аз съм тръгнал точно натам.

— Далеч ли е?

— Оттук до Повис, до река Хафен, после по течението на Хафен до Блевум, до Морето на Сабина, а оттам вече е близо до равнините на Топлата страна. Някакви си десетина дни езда…

— Доста далеч.

— Пътят може малко да се съкрати — замисли се Галахад. — Ако се мине през Кум Пука. Но това е омагьосана долина. Там е страшничко. Там живеят Y Dynan Bach Teg, зли дребосъци…

— Меча си за украса ли го носиш?

— А какво може да направи мечът срещу магията?

— Ще направи, ще направи, не се бой. Аз съм вещерка. Чувал ли си някога тази дума? Уф, разбира се, че не си чувал. Мен не ме е страх от твоите дребосъци. Имам много познати сред джуджетата.

„Не се и съмнявам“ — помисли си Галахад.

* * *

— Господарке на езерото?

— Казвам се Цири. Не ме наричай „Господарка на езерото“. Това ми навява неприятни асоциации. Така ми викаха в Страната… Как я нарече?

— Faërie. Или, както казват друидите, Анун. А саксите — Елфланд.

— Елфланд… — Тя наметна на раменете си полученото от него карирано пиктско одеяло. — Знаеш ли, бях там. Влязох в Кулата на лястовицата и дум — озовах се сред елфите. А те ме наричаха точно така. Господарката на езерото. На мен в началото това дори ми харесваше. Ласкаеше ме. Докато не разбрах, че в онази страна, в онази кула и при онова езеро не съм никаква Господарка, а пленница.

— Там ли си изцапа ризата с кръв? — не издържа той.

Тя мълча дълго.

— Не — отговори най-накрая, и на него му се стори, че гласът й леко потрепна. — Не там. Имаш остър поглед. Какво пък, от истината не може да се избяга, няма смисъл човек да си крие главата в пясъка… Да, Галахад. В последно време доста се цапам с кръв. С кръвта на неприятели, които убивам. И с кръвта на близки, които се опитвам да спася… И които умират в ръцете ми. Защо ме гледаш така?

— Не знам дали си божество, или смъртна… Дали си една от богините… или обитателка на този свят…

— Карай по същество, ако обичаш.

— Бих искал да чуя историята ти. — Очите на Галахад пламтяха. — Ще благоволиш ли да ми я разкажеш, Господарке.

— Много е дълга.

— Имаме време.

— И не завършва особено добре.

— Не вярвам.

— Защо?

— Ти пееше, когато се къпеше в езерото.

— Наблюдателен си. — Цири извърна глава, стисна устни, а лицето й изведнъж се смръщи и се загрози. — Да, наблюдателен си. Но много наивен.

— Разкажи ми историята си. Моля те.

— Е, добре — въздъхна тя. — Щом искаш… Ще ти я разкажа.

Тя се настани по-удобно. Той също. Конете се разхождаха накрай гората, отскубвайки си от тревата.

— От началото — помоли я Галахад. — От самото начало.

— Тази история — заговори тя след малко, загръщайки се по-плътно с пиктското одеяло, — все повече и повече ми изглежда като история без начало. Също така не съм сигурна, че вече е свършила. Разбираш ли, в нея миналото и бъдещето са се преплели. Един елф дори ми каза, че тя прилича на змията, която е захапала със зъби собствената си опашка. Тази змия се нарича Уробос, за твое сведение. А това, че е захапала опашката си, означава, че кръгът се е затворил. Във всеки един момент се крият миналото, настоящето и бъдещето. Във всеки един момент се крие вечността. Разбираш ли?

— Не.

— Това не е беда.

Втора глава

Истина ви казвам, който вярва на сънищата, е като онези, които се опитват да хванат вятъра или някоя сянка. Подлъгват се по измамния образ на криво огледало. Наистина са глупави онези, които вярват на сънните миражи и крачат по пътищата на илюзиите.

Но който пренебрегва сънищата и не им вярва изобщо, е също толкова неразумен. Защото ако сънищата нямаха никакъв смисъл, щяха ли тогава боговете да ни дадат способността да сънуваме, когато са ни създавали?

Мъдростите на пророка Лобода, 34:1

Не е ли всичко, което виждаме, или си мислим, че виждаме, просто сън в съня?

Едгар Алън По, „Сън в съня“

Ветрецът развълнува повърхността на езерото, от което се вдигаше пара като от котел, и раздвижи накъсаната мъгла. Греблата скърцаха и пляскаха ритмично; плоските им краища, изскачащи от водата, сееха градушки от блестящи капчици.

Кондвирамурс пусна ръка през борда. Лодката се движеше толкова бавно, че водната повърхност почти не се вълнуваше и не се разпени от дланта й.

— Ах, ах — каза тя, опитвайки се да вкара в гласа си колкото се може повече сарказъм. — Каква скорост! Направо се носим по вълните! Чак ми се вие свят!

Лодкарят, нисък и набит мъж, промърмори нещо ядосано и неразбираемо, без дори да вдига главата си, покрита със сиви, накъдрени като астраган коси. На послушницата вече й бяха омръзнали мънкането, сумтенето и хриптенето, с които този грубиян отбягваше отговорите на въпросите й още от момента, в който се беше качила на лодката.

— По-внимателно — процеди тя, запазвайки спокойствие с усилие. — От толкова интензивно гребане може да се преумориш.

Този път мъжът вдигна загорялото си, тъмно като щавена кожа лице. Промърмори нещо, изсумтя, и с движение на обраслата със сива четина брадичка посочи закрепената за борда дървена макара и скриващото се под водата въже, опънато от движението на лодката. Явно смятайки обяснението за изчерпателно, възобнови гребането. В същото темпо като преди. Веслата горе. Пауза. Веслата потопени до средата на плоската част. Дълга пауза. Загребване. Още по-дълга пауза.

— Аха — изрече бавно Кондвирамурс, поглеждайки към небето. — Разбирам. Важна е теглената от лодката стръв — тя трябва да се движи със съответната скорост и на съответната дълбочина. Важен е риболовът. Останалото няма значение.

Това беше толкова очевидно, че мъжът дори не си направи труда да изсумти или да изхрипти.

— На кого му пука — продължи монолога си Кондвирамурс, — че пътувам цяла нощ? Че съм гладна? Че задникът ме боли и се е протрил от твърдата и мокра пейка? Че ми се пишка? Не, важен е само риболовът. Който впрочем е безсмислен. Никой няма да клъвне на стръв, влачена насред течението, при това на двайсет сажена дълбочина.

Мъжът вдигна глава, погледна я с неприязън и замърмори. Кондвирамурс показа зъбите си, доволна от себе си. Грубиянинът продължаваше да гребе бавно. Беше вбесен.

Тя се разположи удобно на кърмовата пейка и преметна крак върху крак така, че цепката на роклята й да разкрие колкото се може повече.

Мъжът отново замърмори, стисна още по-силно веслата с възлестите си длани, правейки се, че гледа само във въжето. Разбира се, и през ум не му минаваше да увеличи темпото на гребане. Послушницата въздъхна, отказа се от усилията си и се зае с изучаването на небето.

Веслата поскърцваха, диамантените капки се сипеха от плоските им части.

В бързо разсейващата се мъгла се мярнаха очертанията на остров. И издигащите се над него тъмни очертания на тумбеста кула. Грубиянинът, макар че седеше с гърба напред и не се оглеждаше, незнайно как усети, че вече почти са пристигнали. Без да бърза, той остави веслата на борда, стана и се зае да навива въжето на макарата. Все още с голи крака и гледайки в небето, Кондвирамурс подсвирна.

Мъжът нави въжето до края, огледа стръвта — голяма месингова лъжица, снабдена с три куки и опашка от червена вълна.

— Я, я! — възкликна сладко Кондвирамурс. — Нищо не е клъвнало, леле, колко жалко! Интересно, защо така не върви? Може би защото лодката се движеше твърде бързо?

Мъжът й хвърли поглед, който казваше много лоши неща. Седна, изхриптя, изплю се зад борда, хвана веслата с коравите си лапи, мощно преви гръб. Веслата плиснаха, заскърцаха, лодката се понесе по езерото като стрела, водата се пенеше шумно при носа, зад кърмата се завихриха водовъртежи. Изминаха разстоянието от четвърт изстрел с лък, разделящо ги от острова, преди гребецът да успее да измърмори нещо, а лодката излетя на крайбрежния чакъл толкова стремително, че Кондвирамурс падна от пейката.

Мъжът промърмори нещо, изхриптя и се изплю. Послушницата знаеше, че в превод на цивилизован човешки език това означаваше: „Омитай се от моята лодка, вещице многознайке!“. Знаеше също, че не може да разчита, че ще я изнесат на ръце. Свали обувките си, вдигна провокативно високо полата си и слезе. Преглътна проклятието си към натрошените раковини, болезнено забиващи се в стъпалата й.

— Благодаря за превоза — процеди тя през стиснатите си зъби.

Без да чака ответното мърморене и без да се оглежда, както си беше боса, Кондвирамурс тръгна към каменните стъпала. Всички несгоди и мъчения свършиха и отлетяха безследно, отстъпвайки мястото си на нарастваща възбуда. Най-накрая тя беше на остров Inis Vitre[107] в езерото Loc Blest[108]. Това почти легендарно място, посещавано само от малобройни избраници.

Утринната мъгла се разсея напълно, върху матовото небе започна да проблясва червеното кълбо на слънцето. Около бойниците на кулите започнаха да кръжат и да врещят чайки, мяркаха се бързо лети.

На терасата, с която завършваха стълбите, облегната на статуята на приседнала озъбена химера, стоеше Нимуе.

Господарката на езерото.

* * *

Тя беше слаба и ниска, не по-висока от пет стъпки. Кондвирамурс беше чула, че на млади години са я наричали Лакътка, и сега виждаше, че прозвището е било подходящо. Но беше сигурна, че поне от половин век никой не се осмелява да нарича така дребната магьосница.

— Аз съм Кондвирамурс Тили — представи се послушницата с поклон, леко смутена, все още държейки обувките си в ръка. — Щастлива съм, че гостувам на острова ти, Господарке на езерото.

— Нимуе — поправи я добродушно дребната магичка. — Нимуе, нищо повече. Можеш да си спестиш титлите и епитетите, госпожице Тили.

— В такъв случай аз съм Кондвирамурс. Кондвирамурс, нищо повече.

— Заповядай, Кондвирамурс. Да поговорим, докато закусваме. Предполагам, че си гладна?

— Не отричам.

* * *

За закуска имаше извара, лук, яйца, мляко и черен хляб, поднесени от две младички, тихи и ухаещи на нишесте прислужнички. Кондвирамурс ядеше, усещайки върху себе си погледа на дребната магьосница.

— Кулата има шест етажа и единият от тях е подземен — заговори изведнъж Нимуе, наблюдавайки всяко движение на послушницата и почти всяка хапка, която тя поднасяше към устата си. — Твоята стая е разположена на втория надземен етаж, снабдена е с всички необходими удобства. Партерът, както виждаш, е домакинска част, тук са и стаите на прислужничките. На подземния, първия и третия етаж са лабораторията, библиотеката и галерията. Имаш неограничен достъп до всички споменати етажи и помещения, можеш да използваш тях и всичко, намиращо се в тях, когато поискаш и по какъвто начин пожелаеш.

— Разбрах. Благодаря.

— На най-горните два етажа са личните ми покои и личният ми кабинет. Тези помещения са само за мен. За да избегнем всякакви недоразумения, ще ти кажа, че съм невероятно чувствителна по тези въпроси.

— Ще го имам предвид.

Нимуе обърна глава към прозореца, през който се виждаше недоволният Господин Лодкар, който вече се беше справил с багажа на Кондвирамурс и в момента товареше на лодката въдици, макари, мрежи, рибарски сакове и други риболовни принадлежности.

— Аз съм малко старомодна — продължи Нимуе, — но съм свикнала да не позволявам друг освен мен да ползва някои неща. Да речем, четката ми за зъби. Личните ми покои, библиотеката, тоалетната. И Краля Рибар. Моля те, не се опитвай да ползваш Краля Рибар.

Кондвирамурс за малко не се задави с млякото. Лицето на Нимуе не трепна.

— А ако… — продължи тя, преди девойката да успее да си върне дар слово. — Ако той се опита да те ползва, откажи му.

Кондвирамурс най-накрая преглътна млякото и бързо кимна, въздържайки се от всякакви коментари, макар че й беше на върха на езика да каже, че не си пада по рибари, особено пък по грубияни. И то такива, чиято коса е бяла като извара.

— Да-а-а — провлачи Нимуе. — Май приключихме с встъплението. Време е да преминем към конкретните въпроси. Не ти ли е интересно защо сред всичките кандидатки избрах именно теб?

Ако изобщо се замисли върху въпроса, Кондвирамурс го направи само за да не се покаже като прекалено самоуверена. Но много бързо стигна до извода, че Нимуе ще усети дори и най-малката фалшива скромност.

— Аз съм най-добрата сънувачка в академията — отговори тя хладно, делово и без самохвалство. — А в трети курс бях на второ място сред ониромантките.

— Можех да взема онази, която е била на първо място. — Нимуе беше искрена до болка. — Между другото, настойчиво ми предлагаха точно нея — била дъщеря на някаква важна клечка. А що се отнася до сънуването и онироскопията, то ти много добре знаеш, скъпа Кондвирамурс, че това е доста капризна дарба. Дори и най-добрата сънувачка може да се провали.

Кондвирамурс с усилие се сдържа да не отбележи, че провалите й се броят на пръстите на едната ръка. В края на краищата разговаряше с магистърка. „Имай чувство за мярка, госпожице“ — както обичаше да казва един от професорите в академията, ерудит.

Нимуе одобри мълчанието й с леко кимване.

— Поразпитах в академията — каза тя след кратка пауза. — Знам, че при теб сънуването няма нужда да се подпомага с упойващи средства. Това ме радва, защото не одобрявам наркотиците.

— Сънувам без никакъв прашец — потвърди с лека гордост Кондвирамурс. — За онироскопията ще ми е достатъчно „закачване“.

— Закачване?

— Да, да се „закача“ за нещо — изкашля се послушницата. — Предмет, свързан по някакъв начин с онова, което трябва да изясня. Някаква вещ или картина…

— Картина?

— Да. Сънувам добре по картини.

— О — усмихна се Нимуе. — Ако картина ще помогне, тогава няма да има проблеми. Ако вече си приключила със закуската, да вървим, най-добра сънувачко и втора сред ониромантките. Ще е добре незабавно да ти разясня останалите причини, поради които избрах за асистентка точно теб.

От каменните стени лъхаше хлад, от който не спасяваха нито тежките гоблени, нито потъмнялата от времето ламперия. Каменният под изстудяваше стъпалата дори през подметките на пантофите.

— Зад тези стени — посочи небрежно Нимуе — е лабораторията. Както ти казах, можеш да я използваш, когато пожелаеш. Препоръчвам ти да си крайно внимателна. Умереността е препоръчителна, особено при опитите да се накарат метлите да носят вода.

Кондвирамурс учтиво се усмихна, макар и това да беше остаряла шега. Всички наставници даряваха послушничките с анекдоти, свързани с митичните неуспехи на митичните ученици на магьосниците.

Стълбите водеха нагоре, извивайки се като морска змия. И бяха стръмни. Преди да достигнат дотам, закъдето бяха тръгнали, Кондвирамурс се изпоти и здравата се задъха. Но на Нимуе изобщо не й личеше да полага някакви усилия.

— Оттук, моля. — Тя отвори една дъбова врата. — Внимавай с прага.

Кондвирамурс влезе и въздъхна.

Пред нея беше галерията. Стените от пода до тавана бяха окичени с картини — големи и стари, лющещи се и напукани картини с маслени бои, миниатюри, пожълтели гравюри и ксилографии, избледнели акварели. Там висяха и пъстри модернистични картини, изпълнени с гваш и темпери; акватинти и офорти с чисти щрихи; литографии и контрастни мецотинти, привличащи погледа с изразителните си черни петна.

Нимуе се спря до висящата най-близо до вратата картина, изобразяваща група хора под гигантско дърво. Погледна към платното, а после към Кондвирамурс — изключително красноречиво.

Послушницата веднага разбра за какво става въпрос и не я накара да чака:

— Лютичето пее балади под дъба Блеобхерис.

Нимуе се усмихна, кимна. Направи още една крачка и се спря пред следващата картина. Акварел. Символизъм. Две женски фигури на хълм. Над тях кръжат чайки, под тях, по склоновете на хълма — хоровод от сенки.

— Цири и Трис Мериголд, пророческо видение в Каер Морхен.

Усмивка. Кимване, крачка, следващата картина. Ездач върху носещ се в галоп кон, наоколо — уродливи елши, протягащи към него ръце-клони. Кондвирамурс почувства как я побиват тръпки.

— Цири… Хм… Като че ли ездата й, за да се срещне с Гералт във фермата на полуръста Хофмайер.

Следваща картина, потъмнели маслени бои.

— Гералт и Кахир отбраняват моста на Яруга.

После потръгна по-бързо.

— Йенефер и Цири, първата им среща в храма на Мелителе. Лютичето и дриадата Еитне в гората Брокилон. Отрядът на Гералт в снежната виелица през прохода Малхеур…

— Браво, отлично — прекъсна я Нимуе. — Великолепно познаване на легендата. Сега вече ти е ясна втората причина, поради която тук се озова ти, а не някоя друга.

* * *

Над масичката от абаносово дърво, около която приседнаха, висеше огромно платно с батална сцена, изобразяваща като че ли битката при Брена. Ключов момент от сражението или някоя кичозно-героична смърт. Платното несъмнено беше дело на Николай Цертоса, което си личеше по експресивността, перфекционизма при изобразяването на детайлите и типичните за художника светлинни ефекти.

— Разбира се, знам легендата за вещера и вещерката — отговори Кондвирамурс. — Знам я и без колебание може да преразкажа всеки откъс от нея. Още от малка обичам тази история, четях я. И си мечтаех да бъда Йенефер. Но ако трябва да съм искрена, дори и това да беше любов от пръв поглед, при това напълно безразсъдна, тя не продължи вечно.

Нимуе повдигна вежди.

— Запознах се с историята чрез популярни изложения и съкратени версии, ad usum delphini[109] — започна Кондвирамурс. — После, естествено, се захванах с така наречените сериозни и пълни версии. Крайно разтеглени. Тогава страстта отстъпи пред трезвата мисъл, а безумното увлечение — пред нещо от рода на съпружеските задължения. Ако разбираш какво имам предвид.

С едва забележимо кимване Нимуе показа, че разбира.

— Накратко казано, предпочитам легендите, които се придържат по-строго към общоприетите рамки и не смесват измислицата с реалността, не се опитват да съберат на едно място праволинейния морал на приказката и дълбоко неморалната историческа истина. Предпочитам легендите, към които енциклопедисти, археолози и историци не дописват послеслови. Предпочитам принцът да се изкачва на върха на Стъклената планина, да целува спящата принцеса, тя да се буди от целувката и след това двамата да живеят дълго и щастливо. Така, а не по друг начин, трябва да завършва една легенда. Кой е рисувал портрета на Цири? Ето този, en pied[110]?

— Няма нито един портрет на Цири. — Гласът на дребната магьосница беше делови до сухост. — Нито тук, нито някъде другаде по света. Не се е запазил нито един портрет, нито една миниатюра, нарисувани от някого, който би могъл да е видял Цири, да я познава или поне да я помни. На портрета en pied е изобразена Павета, майката на Цири. Нарисувана е от джуджето Руиз Дорит, придворен художник на владетелите на Цинтра. Известно е, че Дорит е нарисувал портрет и на Цири, когато е била десетгодишна, също en pied, но платното, носещо наименование „Инфанта с хрътка“, за жалост не е запазено. Но да се върнем към легендата и твоето отношение към нея. И към това как би трябвало да завършва тази легенда според теб.

— Тя трябва да завършва добре — отговори с твърда убеденост Кондвирамурс. — Доброто и справедливостта трябва да възтържествуват, злото трябва да бъде наказано за назидание, любовта трябва да свърже обичащите се — докато смъртта ги раздели. И никой от положителните герои не може да умира, по дяволите! А легендата за Цири? Как приключва?

— Именно. Как?

Кондвирамурс за момент онемя. Тя не беше очаквала такъв въпрос, сметна го за тест, изпит, капан. Мълчеше, за да не се хване на въдицата.

„Как свършва легендата за Цири? Та нали всеки знае това?“

Тя гледаше към акварела в тъмни тонове, изобразяващ тромава лодка, плуваща по забулено с изпарения езеро. На лодката, хванала дълъг прът в ръце, стоеше жена, която се виждаше само като черен силует.

„Точно така завършва легендата. Точно така.“

Нимуе четеше мислите й.

— Това не е толкова сигурно, Кондвирамурс. Това изобщо не е толкова сигурно.

* * *

— Аз чух легендата от пътуващ разказвач на приказки — започна Нимуе. — Бях дете, четвъртата дъщеря на селски колар. Кратките периоди, които прекарваше в нашето село разказвачът на приказки Подсвирчо, бяха най-хубавите мигове в моето детство. Можех да си отдъхна от работата и с душата си да видя тези приказни чудеса, този далечен свят… Прекрасен и вълшебен свят… По-далечен и чуден дори от панаира в градчето, което се намираше на цели двайсет мили…

Тогава бях на около шест-седем години. Най-голямата ми сестра беше на четиринайсет и вече беше успяла да се изгърби от постоянната работа. Женска участ! Подготвяха момичетата за това от съвсем малки! Да се изгърбват под дечицата си и да се превиват от работа под тежестта на живота, който им осигуряват селяните веднага щом успеят да се съвземат от раждането.

И ето че тези приказки на дядото ме накараха да пожелая нещо повече от гърбицата и бъхтенето, да мечтая за нещо повече от реколта, съпруг и деца. Първата книга, която купих от продажбата на набрани в гората къпини, беше легендата за Цири. Една версия от онези, които ти сполучливо нарече съкратени, за деца. Тази версия беше точно за мен. Още не можех да чета добре. Но вече знаех каква искам да бъда. Исках да съм като Филипа Ейлхарт, като Шеала де Танкарвил, като Асире вар Анахид.

И двете гледаха към рисунката с гваш, изобразяваща потънала в меки светлосенки дворцова зала с маса, около която седяха жени. Легендарни жени.

— В академията — продължи Нимуе, — в която, впрочем, попаднах едва от втори опит, на занятията по история на магията ме интересуваха само въпросите, свързани с Великата Ложа. Разбира се, в началото нямах достатъчно време да чета нещо за удоволствие, налагаше се да зубря… За да не изоставам от банкерските и графските дъщери, на които всичко им се даваше наготово и които се надсмиваха над селското момиче…

Тя замълча, шумно чупейки пръсти.

— Най-накрая намерих време за четене, но веднага установих, че перипетиите на Гералт и Цири ме вълнуват много по-малко отколкото в детството ми. Беше се появил синдром, подобен на твоя. Как го нарече? Съпружески задължения? Това продължи до момента…

Тя млъкна, потърка лицето си. Кондвирамурс със смайване установи, че ръката на Господарката на езерото трепери.

— Вече бях на осемнайсет години, когато… Когато се случи нещо. Нещо, което ме накара отново да се заинтересувам от легендата за Цири. И тогава се захванах с нея сериозно и научно. Посветих й живота си.

Послушницата мълчеше, макар че вътрешно изгаряше от любопитство.

— Не се прави, че не знаеш — изрече язвително Нимуе. — Всички знаят, че Господарката на езерото е обзета от болезнена страст към легендата за Цири. Постоянно се шушука, че безобидното увлечение в началото по-късно е преминало в нещо като наркотична зависимост или дори мания. В тези слухове има доста истина, скъпа моя Кондвирамурс, доста истина! И ти, след като съм те избрала за своя асистентка, също ще се заразиш от тази мания и ще изпаднеш в същата зависимост. Защото такива ще бъдат моите изисквания. Поне по време на практиката. Разбираш ли?

Послушницата кимна утвърдително.

— Само ти се струва, че разбираш. — Нимуе се овладя и заговори по-спокойно. — Но аз ще пояснявам. Постепенно. И когато му дойде времето, ще ти обясня всичко. А сега…

Тя млъкна и погледна през прозореца, към езерото, към черния силует на лодката на Краля Рибар, очертаваща се на фона на блещукащата в златисто вода.

— Сега си почини. Разгледай галерията. В шкафовете и витрините ще намериш албуми и графики, всичките тематично свързани с преданието. В библиотеката са събрани всички версии на легендата, а също така и голямо количество научни разработки. Отдели им малко време. Поразгледай, почети, съсредоточи се. Искам да натрупаш материал за сън. „Закачване“, както ти се изрази.

— Ще го направя. Госпожо Нимуе?

— Да?

— Тези два портрета… Които висят един до друг… И това ли не е Цири?

— Не съществуват никакви портрети на Цири — повтори търпеливо Нимуе. — По-късните художници са я изобразявали изключително в сцени, като всеки се е ръководел от своята фантазия. Що се отнася до тези портрети, левият също е свободна вариация по темата, тъй като изобразява елфката Лара Дорен аеп Шиадал — личност, която художничката няма как да е познавала. Макар че художничката вероятно ти е позната от легендата — Лидия ван Бредеворд. Една от оцелелите й картини с маслени бои все още виси в академията.

— Знам. А вторият портрет?

Нимуе дълго гледа картината. На нея бе изобразена слаба девойка със светли коси и тъжен поглед, облечена с бяла рокля със зелени ръкави.

— Нарисуван е от Робин Андерида — каза тя, като се извърна от платното и погледна право в очите на Кондвирамурс. — А кого изобразява… Това ще ми кажеш ти, сънувачке и ониромантке. Изясни това. И ми разкажи съня си.

* * *

Маестро Робин Андерида пръв забеляза приближаващия се император и се преви в поклон. Стела Конгрев, графиня Лидертал, се изправи и направи реверанс, с бързо движение давайки знак на седналата в резбовано кресло девойка да направи същото.

— Здравейте, дами — кимна Емхир вар Емрейс. — Здравей и ти, маестро Робин. Как върви работата?

Маестро Робин бързо се изкашля и отново се поклони, нервно потърквайки пръсти в престилката си. Емхир знаеше, че художникът страда от остра агорафобия и е болезнено плах. Но какво от това? Важното беше как рисува.

Както обикновено по време на разходките си, императорът беше облечен с офицерска униформа на гвардейския отряд „Импера“ — черни дрехи и наметало с втъкано изображение на сребрист саламандър. Той се приближи и погледна портрета. Първо портрета, а едва след това — и модела. Слаба девойка със светли коси и тъжни очи. Беше облечена с бяла рокля със зелени ръкави и малко деколте, в което се виждаше колие от перидоти.

— Прекрасно — подхвърли той към празното пространство, така че да не стане ясно какво хвали. — Прекрасно, маестро. Моля, продължавай, не ми обръщай внимание. Може ли да поговорим за малко, графиньо?

Той се отдалечи към прозореца, заставяйки я да го последва.

— Тръгвам си — каза императорът тихо. — Държавни дела. Благодаря за гостоприемството. И за нея. За принцесата. Наистина добра работа, Стела. Заслужавате похвала. И ти, и тя.

Стела Конгрев направи нисък реверанс.

— Ваше Императорско Величество е твърде добър към нас.

— Не хвали деня преди да се е мръкнало.

— Ах… — сви леко устни графинята. — Така значи?

— Така значи.

— Какво ще стане с нея, Емхир?

— Не знам — отвърна той. — След десет дни ще възобновя настъплението си на север. Очертава се мъчителна, много мъчителна война. Ватие де Ридо следи заговорите и съзаклятията против мен. Държавните интереси могат да ме принудят да извърша най-различни действия.

— Това дете не е виновно за нищо.

— Казах — държавните интереси. Държавните интереси нямат нищо общо със справедливостта. Впрочем… — Той махна с ръка. — Искам да поговоря с нея. Насаме. Приближи се, принцесо. Хайде, хайде, по-живо. Императорът ти заповядва.

Девойката се поклони ниско. Емхир я наблюдаваше внимателно, връщайки се мислено към онази аудиенция в Лок Грим, довела до толкова последствия. Той беше признателен на Стела Конгрев, нещо повече — възхищаваше й се, защото за изминалите шест месеца тя беше успяла да превърне непохватното грозно патенце в малка аристократка.

— Оставете ни насаме — нареди той. — Направи почивка, маестро Робин, измий си четката, да речем. А теб, графиньо, ще те помоля да почакаш в преддверието. А ти, принцесо, ела с мен на терасата.

Мокрият сняг, който беше навалял през нощта, се беше разтопил с първите слънчеви лъчи, но покривите на кулите и пинаклите на замъка Дарн Рован все още бяха мокри и блестяха така, сякаш там гори нещо.

Емхир се приближи към перилата на терасата. Девойката — в съответствие с етикета — се придържаше на крачка зад него. Той направи нетърпелив жест, карайки я да се приближи.

Мълча дълго, облегнал се с двете си ръце на перилата, като се вглеждаше в хълма и покриващите го вечнозелени тисове, рязко контрастиращи с варовиковата белота на скалистите склонове. Проблясваше реката — лента от разтопено сребро, виеща се по дъното на котловината.

Във въздуха се усещаше пролетта.

— Твърде рядко идвам тук — подхвърли Емхир.

Девойката мълчеше.

— Твърде рядко идвам тук — повтори той, обръщайки се към нея. — А това място е красиво и изпълнено с покой. Красива местност… Съгласна ли си с мен?

— Да, Ваше Императорско Величество.

— Във въздуха се усеща пролетта. Прав ли съм?

— Да, Ваше Императорско Величество.

Отдолу, от площада пред двореца, се носеше пеене, нарушавано от тропане и звънтене на копита. Ескортът, уведомен за това, че императорът се кани да си тръгне, спешно се приготвяше за път. Емхир помнеше, че сред гвардейците има един, който обича да пее. Често. И независимо от обстоятелствата.

Погледни ме жалостиво

с огнените си очи.

Дари ме милостиво

със своите красоти.

Спомни си милостиво

за мен в тоз нощен час.

Не отказвай жалостиво

взаимност между нас.

— Хубава балада — каза Емхир замислено, докосвайки с пръсти тежкото златно императорско колие.

— Хубава е, Ваше Императорско Величество. „Ватие ме уверява, че вече е по следите на Вилгефорц. Че намирането на магьосника е въпрос на броени дни, най-много седмици. Ще отсекат главата на предателя и ще доведат в Нилфгард истинската Цирила, кралицата на Цинтра. А преди това да стане, трябва да се направи нещо с двойничката.“

— Вдигни глава.

Тя се подчини.

— Имаш ли някакви желания? — попита той изненадващо рязко. — Оплаквания? Молби?

— Не, Ваше Императорско Величество.

— Наистина ли? Това е интересно. Е, аз не мога да заповядам да имаш такива. Вдигни глава, както приляга на една принцеса. Стела те е научила на добри маниери, нали?

— Да, Ваше Императорско Величество.

„Наистина, добре са я обучили — помисли си той. — Първо Риенс, после Стела. Накарали са я да изучи както трябва ролята и репликите, вероятно заплашвайки я, че ако сбърка, ще си плати с изтезания и смърт. Предупредили са я, че й предстои да играе пред сурова аудитория, която не прощава грешките. Пред страшния Емхир вар Емрейс, императора на Нилфгард.“

— Как се казваш? — попита той рязко.

— Цирила Фиона Елен Рианон.

— Истинското ти име.

— Цирила Фиона…

— Не изпитвай търпението ми. Името ти!

— Цирила… — Гласът на девойката трепереше. — Фиона…

— Достатъчно, в името на Великото слънце! — процеди той през стиснатите си зъби. — Достатъчно!

Девойката изсмърка шумно. В нарушение на етикета. Устните й трепереха, но етикетът не забраняваше това.

— Успокой се — каза той тихо, почти меко. — От какво се боиш? Срамуваш се от собственото си име? Страхуваш се да си го признаеш? Ако питам, то е само защото бих искал да мога да те наричам с истинското ти име. Но за целта трябва да знам как звучи то.

— Никак — отговори девойката, а огромните й очи заблестяха като отразяващи пламък изумруди. — Защото това не е никакво име, Ваше Императорско Величество. Име точно като за някой, който е никой. Докато съм Цирила Фиона, означавам нещо… Дотогава, докато…

Гласът й замлъкна толкова рязко, че тя неволно се хвана за гърлото, сякаш на него имаше не колие, а душеща я гарота. Емхир продължаваше да я гледа изпитателно, и все така одобряваше действията на Стела Конгрев. Но едновременно с това изпитваше озлобление. Неоправдано озлобление. И може би заради това толкова силно.

„Какво искам от това дете? — мислеше си той, усещайки как злобата го изпълва, как кипи и се пени като супа в котел. — Какво искам от дете, което…“

— Знай, че нямам нищо общо с твоето похищение, момиче — изрече той неочаквано рязко за самия себе си. — Нямам нищо общо с отвличането ти. Не съм давал такива заповеди. Измамиха ме…

Беше бесен на себе си, осъзнаваше, че извършва грешка. Отдавна трябваше да е приключил разговора, трябваше да го е приключил надменно, властно, страшно, по императорски. Трябваше да забрави за девойката и зелените й очи. Та тази девойка не съществуваше. Тя беше двойник. Имитация. Нямаше дори име. Беше никой. А императорите не молят за извинение, не се разкайват пред някой, който…

— Прости ми — каза той, и тези чужди за него думи неприятно прилепнаха към устните му. — Извърших грешка. Да, аз съм виновен за случилото се. Имам вина. Но ти давам думата си, че нищо не те заплашва. Повече няма да ти се случи нищо лошо. Никакви несправедливости, никакви унижения, никакви неприятности. Не бива да се боиш.

— Не се боя. — Тя вдигна глава и въпреки етикета го погледна в очите. Емхир потрепна, поразен от чистотата и доверчивостта на погледа й. Но веднага се изпъчи, царствен и високомерен до безобразие.

— Можеш да ме помолиш каквото поискаш.

Тя го погледна отново и той неволно си припомни неизброимите случаи, в които точно по този начин си беше купувал спокойна съвест след извършена подлост. Радвайки се, че е платил толкова евтино.

— Можеш да ме помолиш каквото поискаш — повтори той и тъй като вече беше уморен, гласът му прозвуча неочаквано човечно. — Ще изпълня всяко твое желание.

„По-добре да не ме гледа — помисли си императорът. — Не мога да понеса погледа й.

Казват, че хората се страхуват да ме погледнат в очите. А от какво се страхувам аз?

Да си гледат работата Ватие де Ридо и неговите държавни интереси. Ако тя ме помоли, ще наредя да я отведат вкъщи — там, откъдето са я взели. Ще заповядам да я откарат в огромна златна карета. Достатъчно ще е да ме помоли.“

— Можеш да ме помолиш каквото поискаш — повтори той.

— Благодаря, Ваше Императорско Величество — каза девойката, свеждайки поглед. — Ваше Императорско Величество е много благороден и щедър. Ако може да помоля…

— Говори.

— Бих искала да остана тук. Тук, в Дарн Рован. При госпожа Стела.

Той не се учуди. Очакваше нещо такова.

Тактичността му попречи да зададе въпроси, които биха били унизителни и за двамата.

— Дадох ти думата си — изрече той студено. — И всичко ще стане според твоята воля.

— Благодаря, Ваше Императорско Величество.

— Дадох ти думата си — повтори той, стараейки се да не избягва погледа й. — И ще удържа на нея. Но мисля, че изборът ти не беше добър. Не изказа правилното желание. Ако го промениш…

— Няма да го променя — каза тя, когато стана ясно, че императорът няма да довърши фразата си. — А и защо да го променям? Избрах госпожа Стела, избрах нещата, които толкова малко познавах в досегашния си живот… Дом, топлина, доброта… Сърдечност. Невъзможно е да сгрешиш, избирайки нещо такова.

„Клето, наивно създание — помисли си император Емхир вар Емрейс Дейтвен Адан ин Карп аеп Морвуд, — само ако знаеше, че като избират нещо такова, извършват най-страшните грешки.“

Но нещо — може би далечен спомен — попречи на императора да изрече тези думи на глас.

* * *

— Интересно — каза Нимуе, след като изслуша отчета. — Наистина интересен сън. Имаше ли още някакви?

— И още как! — С бързо и точно движение на ножа Кондвирамурс отряза върха на яйцето. — Още ми се вие свят след тази въртележка от видения. Но това е нормално. Първата нощ на ново място винаги носи безумни сънища. Знаеш ли, Нимуе, за нас, сънувачите, казват, че дарбата ни не е в това да сънуваме. Виденията ни в транс или под хипноза не се различават от сънищата на другите хора нито по интензивност, нито по разнообразие, нито по количеството предсказания. Това, по което се отличаваме и в което е талантът ни, е нещо друго. Ние помним сънищата си. Рядко забравяме нещо, което сме сънували.

— Защото имате нетипична и присъща само на вас работа на жлезите за вътрешна секреция — отсече Господарката на езерото. — Вашите сънища, грубо казано, всъщност представляват отделяне на ендорфин в организма. Както и повечето стихийни магически таланти, така и вашият е прозаично ограничен. Но защо ли ти говоря неща, които самата ти прекрасно знаеш. Слушам те, какви други сънища помниш?

— Един юноша — смръщи вежди Кондвирамурс, — странстващ сред пусти полета с вързоп на рамо. Пусти есенни полета. Върби… Край пътища и синори. Криви, хралупести, разклонени върби… Юношата върви, оглежда се. Пада нощ. На небето изгряват звезди. Една от тях се движи. Това е комета. Червена, искряща, тя прекосява небето.

— Браво — усмихна се Нимуе. — Макар и да нямам понятие кого си видяла насън, поне може да се определи точно датата на събитието. Червена комета се е виждала в течение на шест дни през пролетта в годината на сключване на цинтрийския мир. По-точно — в първите дни на март. В останалите сънища също ли се виждаха някакви календарни събития?

— Сънищата ми не са селскостопански календар — изсумтя Кондвирамурс, посолявайки яйцето си. — В тях няма табелки с датите! Но за да съм точна, имах сън за битката при Брена, която сигурно съм видяла на картината на Николай Цертоса в твоята галерия. А датата на битката при Брена също е известна. Тя е в същата година, в която и кометата. Нали не бъркам?

— Не бъркаш. Имаше ли нещо особено в съня ти за битката?

— Не. Множество коне, хора и оръжия. Хората се биеха и крещяха. Някой, най-вероятно побъркан, крещеше: „Орли! Орли!“.

— Какво още? Каза, че си имала въртележка от сънища.

— Не помня… — Кондвирамурс млъкна.

Нимуе се усмихна.

— Е, добре. — Послушницата гордо вирна глава, и не даде възможност на Господарката на езерото да подхвърли нещо язвително. — Разбира се, понякога забравям. Никой не е съвършен. Повтарям — моите сънища са видения, а не библиотечни каталози.

— Това ми е ясно — отсече Нимуе. — Не изпитвам сънуваческите ти способности. Това е анализ на легендата. На нейните загадки и бели петна. Получава се доста добре, още от първите сънища ти разпозна девойката от портрета, двойничката на Цири, която Вилгефорц се е опитал да представи за наследницата на цинтрийския престол.

Те замълчаха, защото в кухнята влезе Краля Рибар. Поклони се и промърмори нещо, след което взе от шкафа хляб, две гърнета и платнено вързопче. Излезе, без да пропусне да се поклони и да промърмори нещо.

— Той силно накуцва — каза Нимуе с видима неохота. — Беше тежко ранен. Един глиган му разпори крака по време на лов. Затова прекарва толкова много време в лодката. Раната не му пречи да гребе и да лови риба, на лодката забравя за недъга си. Той е много порядъчен и добър човек. А аз…

Кондвирамурс тактично мълчеше.

— А аз се нуждая от мъж — поясни делово дребната магьосница.

„Аз също — помисли си послушницата. — По дяволите, щом се върна в академията, веднага ще позволя на някой да ме съблазни. Въздържанието е хубаво нещо, но не за по-дълго от един семестър.“

Нимуе се изкашля.

— Ако си приключила със закуската и мечтите, да отидем в библиотеката.

* * *

— Да се върнем към твоя сън.

Нимуе отвори една папка, прелисти няколко акварела и извади един от тях. Кондвирамурс разпозна сцената веднага.

— Аудиенцията в Лок Грим?

— Разбира се. Представят двойничката пред императорския двор. Емхир се прави, че е позволил да го заблудят, прави доволна физиономия при лоша игра. Ето, погледни посланиците на Северните кралства, за които се изнася този спектакъл. А тук виждаме нилфгардските дукове, получили публично оскърбление: императорът е пренебрегнал техните дъщери, отхвърлил е предложенията за встъпване в родство. Жадуващи мъст, те си шепнат, наведени един към друг, вече замислят заговор за убийство. Девойката двойник стои с наведена глава, а за да подчертае тайнствеността, художникът даже е сложил воал върху лицето й.

След кратка пауза магьосницата продължи:

— И това е всичко, което знаем за фалшивата Цири. Нито една от версиите на легендата не съобщава какво е станало с нея впоследствие.

— Но можем да се досетим, че съдбата й не е за завиждане — изрече тъжно Кондвирамурс. — Когато Емхир е получил оригинала — а ние знаем, че го е получил, — той се е отървал от фалшификата. Когато сънувах този сън, не почувствах случващата се трагедия, а по принцип би трябвало да усетя нещо, ако… От друга страна, това, което виждам, не е задължително да се е случило реално. Както всеки човек, и аз сънувам миражи. Мечти. Копнежи… И страхове.

— Знам.

* * *

Дискутираха до обяд, разглеждайки папките с графики. Краля Рибар явно беше имал успешен лов, защото обядът беше сьомга на скара. Вечерята — също.

През нощта Кондвирамурс спа лошо. Твърде много беше яла.

Не сънува нищо. Беше подтисната и засрамена, но Нимуе изобщо не се разстрои.

— Имаме време — каза тя. — Пред нас са още много нощи.

* * *

В кулата Inis Vitre имаше няколко бани, наистина разкошни, със светещ мрамор и лъщящ месинг, загрявани от централно отопление, чиято пещ се намираше някъде в мазето. Кондвирамурс не се притесняваше да се къпе с часове — така или иначе по някое време се виждаше с Нимуе в една от баните, дървена къщурка с излизащ над езерото подиум. Мокри, обгърнати от парата, вдигаща се от обливаните с вода нагорещени камъни, двете седяха и взаимно си правеха вятър с брезови клончета, а в очите им капеше солена пот.

— Ако правилно съм разбрала — каза Кондвирамурс, бършейки лицето си, — стажът ми в Inis Vitre се заключава в това да премахна всички бели петна в легендата за вещера и вещерката?

— Правилно си разбрала.

— През деня, когато разглеждаме картините, и по време на разговорите ни се зареждам за съня, за да мога да видя през нощта истинската, никому неизвестна версия на даденото събитие?

Този път Нимуе не счете за нужно дори да потвърди. Само размаха няколко пъти клонката, изправи се, плисна вода върху нагорещените камъни. Вдигна се пара, горещината за миг спря дъха им.

Нимуе изля върху себе си останалата вода от ведрото. Кондвирамурс се възхищаваше на фигурата й. Макар и дребна на ръст, магьосницата имаше изключително пропорционално тяло. На формите й и на здравата кожа можеше да завиди и двайсетгодишна девойка. Самата Кондвирамурс беше на двайсет и четири. И завиждаше.

— Дори и да изясня нещо — започна тя, отново забърсвайки изпотеното си лице, — откъде можем да бъдем сигурни, че съм видяла истината? Наистина не знам…

— За това след малко — прекъсна я Нимуе. — Да излезем навън. Достатъчно сме седели в тази пещ. Да се охладим и после ще поговорим.

Това също влизаше в ритуала. Те изтичаха навън от банята, шляпайки с босите си нозе по дъските на подиума, и скочиха в езерото, като издаваха диви крясъци. Поплискаха се, излязоха отново на подиума и се заеха да изцеждат косите си.

Седнал в лодката, разтревожен от виковете и плясъците, Краля Рибар се обърна, погледна ги, прикривайки очи с ръка, но веднага се извърна и се захвана за рибарските си такъми. Подобно поведение на един мъж за Кондвирамурс не беше унизително и обидно. Мнението й за Краля Рибар обаче значително се подобри, когато забеляза, че през времето, което не посвещава на риболова, той се заема с четене. Ходеше с четиво даже до клозета, а книгата беше не друга, а Speculum aureum[111], сериозно и трудно съчинение. Така че ако през първите дни на престоя си в Inis Vitre Кондвирамурс малко се чудеше на Нимуе, сега престана. Беше ясно, че Краля Рибар изглежда невеж и груб само външно. Някаква мимикрия — от съображения за безопасност.

„Въпреки това — мислеше си Кондвирамурс — е неуважение и публично оскърбление, че той предпочита въдиците и стръвта си, когато на подиума се разхождат две голи жени с телата на нимфи, от които човек не би трябвало да е в състояние да си откъсне погледа.“

— Ако изясня нещо — върна се тя към темата, бършейки гърдите си с кърпа, — то къде е гаранцията, че съм видяла истината? Познавам всички литературни версии на легендата от „Половин век поезия“ на Лютичето до „Господарката на езерото“ на Андре Равикс. Познавам преподобния Яре, познавам всички научни разработки, да не говорим за популярните издания. Всичко прочетено е оставило следи, оказало е влияние, аз не съм в състояние да го махна от сънищата си. Има ли някаква възможност да се промъкна през измислиците и да видя истината?

— Има.

— И колко голяма е тя?

— Същата, както при Краля Рибар. — Нимуе кимна към лодката в езерото. — Сама виждаш, че той хвърля кукичките си без минутка отдих. Закача водорасли, корени, потънали кори, дънери, стари обувки, удавници и дявол знае какво още. Но от време на време улавя по нещо.

— Значи успешен лов — въздъхна Кондвирамурс, обличайки се. — Хвърляме стръвта и ловим. Търсим истинските версии на легендите, махаме обвивката и подплатата, опипваме сандъка в търсене на второ дъно. А ако не съществува второ дъно? При цялото си уважение към теб, Нимуе, трябва да ти кажа, че не сме първите, захванали се с този лов. Какъв е шансът някакви подробности и щрихи да са убягнали на множеството изследователи, занимавали се с легендата преди нас? Какъв е шансът да са ни оставили дори една-единствена рибка?

— Оставили са ни — отвърна Нимуе с увереност, вчесвайки мокрите си коси. — Това, което те самите не са разбрали, са го замазали с измислици и красиви лъжи. Или са го отминали с мълчание.

— Например?

— Например първото, което ми хрумва — презимуването на вещера в Тусент. Всички версии на легендата отминават този епизод с краткото изречение: „Героите презимували в Тусент.“ Дори Лютичето, посветил две глави на подвизите си в това княжество, е изненадващо пестелив по отношение на вещера. Не си ли струва да узнаем какво се е случило през тази зима? След бягството от Белхавен и срещата с елфа Авалак’х в подземния комплекс Tir na Bea Arainne? След схватката в Каед Мирквид и приключенията с друидките? Какво е правил вещерът в Тусент от октомври до януари?

— Какво може да е правил? Зимувал е! — изсумтя послушницата. — Преди да се затопли, не е можел да мине през прохода, така че е зимувал и е скучаел. Нищо чудно, че по-късните автори са отминали този досаден фрагмент с лаконичното: „Зимата преминала.“ Но ако това е толкова важно, ще се опитам да го изясня. Имаме ли някакви картини или рисунки?

Нимуе се усмихна.

— Даже имаме една рисунка на рисунка.

* * *

Скалната фреска изобразяваше ловна сцена. Тънки, нарисувани с небрежни движения на китката човечета с лъкове и копия преследваха с диви подскоци огромен виолетов бизон. На хълбоците на бизона бяха нарисувани тигрови ивици, а над лирообразните му извити рога висеше нещо като водно конче.

— Значи това е онази картина? — поклати глава Регис. — Която е нарисувал елфът Авалак’х? Елфът, който много знае?

— Да — потвърди сухо Гералт. — Точно тази е картината.

— Проблемът е там, че в грижливо изследваните от нас пещери няма нито следа от елфи или от другите създания, за които ти спомена.

— Бяха тук. Сега са се скрили. Или са избягали.

— Това е безспорен факт. Не забравяй, аудиенцията ти е дадена след намесата на фламиниката. Явно са сметнали, че една такава среща е достатъчна. След категоричния отказ на фламиниката да сътрудничи, повярвай ми, не знам какво друго може да се предприеме. Мъкнем се из тези пещери цял ден, и не мога да се отърва от усещането, че само си губим времето.

— Аз също не мога да се отърва от това усещане — изрече вещерът с горчивина. — Никога няма да разбера елфите. Но поне вече знам защо повечето хора не си падат по тях. Защото е трудно да се отървеш от усещането, че те се надсмиват над нас. С всичко, което правят, което говорят, което мислят, елфите се надсмиват над нас. Подиграват ни се.

— В теб се обажда антропоморфизмът.

— Може би донякъде. Но усещането си остава.

— Какво ще правим?

— Ще се върнем в Каед Мирквид, за Кахир. Друидките сигурно вече са му излекували скалпираната кратуна. После ще се качим на конете и ще се възползваме от поканата на принцеса Ана Хенриета. Не прави физиономии, вампире. Милва има строшени ребра, на Кахир му е разбита главата, един малък отдих в Тусент ще ни е само от полза. Също така трябва да измъкнем Лютичето от аферата, защото ми се струва, че здравата е затънал.

— Е — въздъхна Регис, — така да бъде. Ще се държа по-надалеч от огледала и кучета, ще страня от магьосници и телепати… А ако въпреки това ме разкрият, ще разчитам на теб.

— Можеш да разчиташ — увери го сериозно Гералт. — Няма да те изоставя в беда, приятелю.

Вампирът се усмихна, и тъй като бяха сами, си позволи да покаже пълния комплект зъби.

— Приятелю?

— В мен се обажда антропоморфизмът. Е, добре, да излизаме от тези пещери, приятелю. Защото тук можем да намерим само ревматизъм.

— Абсолютно. Освен ако… Гералт? Tir na Bea Arainne, елфическият некропол, според твоя разказ се намира зад скалната картина, точно зад тази скала… Можем да попаднем там, ако… Е, знаеш. Ако я разбием. Не се ли сети за това?

— Не. Не се сетих.

* * *

На Краля Рибар отново му беше провървяло, защото за вечеря имаше пушени сивени[112]. Рибата беше толкова вкусна, че забравиха за науката. Кондвирамурс отново преяде.

* * *

Пушените сивени оказаха своето влияние. „Време е да заспивам — каза си Кондвирамурс, усещайки се за втори път, че машинално прелиства страниците на книгата, без да вниква в съдържанието. — Време е за сън.“

Тя се прозина, остави книгата. Премести възглавниците от положението за четене в положението за спане. Загаси лампата със заклинание. Стаята моментално потъна в непрогледен и гъст като петмез мрак. Тежките велурени пердета бяха дръпнати — послушницата отдавна се беше убедила от личен опит, че в пълна тъмнина се сънува по-добре. „Какво да избера? — помисли си тя, докато се протягаше и се въртеше в завивките. — Да се отдам на онироидна стихия или да се опитам да се закотвя някъде?“

Въпреки всеобщите твърдения, сънувачките не помнеха дори половината от пророческите си сънища, значителна част от тях оставаше в паметта им във вид на бъркотия от картини, променящи цвета и формата си като в калейдоскоп, детската играчка с огледала и стъкълца. Когато картините бяха лишени от всякакъв ред и дори зачатъци на смисъл, това още не беше беда. Тогава спокойно можеше да се мине към следващата точка от дневния ред. На принципа: не помня, значи не си е струвало да се помни. На жаргона на сънуваните такива сънища се наричаха „пълнеж“.

По-лоши и много по-срамни бяха „призраците“ — сънища, от които сънуваните си спомняха само фрагменти, откъслеци от смисъла им, сънища, от които на сутринта оставаха само неясни усещания от приетия сигнал. Ако „призракът“ се повтореше, това означаваше, че става въпрос за сън с голяма онироидна стойност. Тогава сънувачът чрез концентрация и самовнушение заставя себе си да пресънува конкретния „призрак“, този път в много по-големи подробности. Най-добри резултати даваше методът, при който се принуждаваш да пресънуваш съня веднага след събуждането — така нареченото „закачване“. Ако сънят не позволеше да се „закачиш“, трябва да се опиташ да извикаш същата картина при някой от следващите сеанси чрез концентриране и медитация преди заспиване. Такова програмиране на съня се наричаше „закотвяне“.

След дванайсет нощи на острова Кондвирамурс вече имаше три списъка, три комплекта сънища. Имаше списък за достойните за похвала успехи — списък на „призраците“, които сънувачката успешно беше „закачила“ или „закотвила“. Към тях спадаха сънищата за бунта на остров Танед, а също така и за пътешествието на вещера и неговия отряд през прохода Малхеур, през пролетните порои и разкаляните пътища към долината Судут. Имаше и списък, за който послушницата не призна на Нимуе — списък с провалите, сънища, който въпреки всички усилия си оставаха загадка. И имаше работен списък — на сънищата, които чакаха реда си.

И имаше един сън — странен, но много приятен, — който постоянно се завръщаше с откъслеци и картини, с неуловими звуци и копринени докосвания.

Мил, нежен сън.

„Добре — помисли си Кондвирамурс, затваряйки очи. — Така да бъде.“

* * *

— Изглежда, знам с какво се е занимавал вещерът, докато е зимувал в Тусент.

— Моля? — Нимуе се откъсна от облечения в кожа том, който прелистваше, и погледна към сънувачката над очилата. — Най-накрая си видяла нещо?

— И още как! — отвърна наперено Кондвирамурс. — Видях! Вещерът Гералт и жена с късо подстригана черна коса и зелени очи. Не знам коя може да е. Може би онази принцеса, за която пише в бележките си Лютичето?

— Май не си ги чела внимателно — поохлади ентусиазма й магьосницата. — Лютичето описва принцеса Анариета подробно, а и други източници потвърждават, че косите й са били, цитирам, „кестеняви, със златист оттенък“. Край на цитата.

— Значи не е тя — съгласи се послушницата. — Моята жена беше чернокоса. Направо като въглен. А сънят беше… Хм… Интересен.

— Слушам внимателно.

— Те разговаряха. Но това не беше съвсем обичаен разговор.

— И кое му беше необичайното?

— През повечето време краката й бяха на раменете му.

* * *

— Кажи ми, Гералт, вярваш ли в любовта от пръв поглед?

— А ти вярваш ли?

— Вярвам.

— Сега вече знам какво ни е събрало. Привличането на противоположностите.

— Не бъди циничен.

— Защо? Казват, че цинизмът доказва наличието на интелект.

— Не е вярно. При цялата си псевдоинтелектуална обвивка, цинизмът е отвратително неискрен. Не понасям неискреността в никакви форми. Но след като заговорихме за това… Кажи ми, вещерю, какво в мен обичаш най-много.

— Това.

— От цинизма отиде към тривиалността и баналността. Опитай пак.

— Най-много обичам в теб твоя ум, твоя интелект и дълбоката ти духовност. Твоята независимост и свобода, твоята…

— Не мога да разбера откъде толкова сарказъм в теб…

— Това не беше сарказъм, беше шега.

— Не понасям такива шеги. Особено пък ненавременните. Всичко, скъпи мой, си има своето време и за всичко под небето си има определен час. Има време да се мълчи и време да се говори, има време за плач и време за смях, време да се сее и време да се жъне, време за шеги и време за сериозност…

— Време за плътски ласки и време за въздържание?

— Не приемай казаното толкова буквално. Нека по-добре да приемем, че сега е време за комплименти. Любовта без комплименти мяза на физиология, а физиологията е нещо пошло. Говори ми комплименти!

— Никоя от Яруга до Буйна няма толкова хубав задник като твоя.

— Ама че късмет! Сега за разнообразие ме сложи някъде между варварските северни рекички. Като оставим настрана уместността на метафората, не можеше ли да кажеш от Алба до Велда? Или от Алба до Сансретур?

— Никога в живота си не съм бил край Алба. Старая се да избягвам изводи, които не са подкрепени от личния ми опит.

— О! Сериозно! Да смятам ли тогава, че си видял и опитал достатъчно много задници — защото нали за тях говорим — за да си направиш съответните изводи? А, белокоско? Колко жени си имал преди мен? А? Попитах те нещо, вещерю! Не, не, спри, махни си лапите, няма да ти се размине по този начин. Та колко жени си имал преди мен?

— Нито една. Ти си ми първата.

— Е, най-накрая!

* * *

Нимуе доста дълго разглежда картината със светлосенките, изобразяваща десет седнали около кръгла маса жени.

— Жалко, че не знаем как са изглеждали наистина — обади се тя най-накрая.

— Великите магистърки? — изсумтя Кондвирамурс. — Пълно е с техни портрети! Дори само в Аретуза…

— Казах „наистина“ — прекъсна я Нимуе. — Имам предвид не ласкателните портрети, нарисувани въз основа на други ласкателни портрети. Не забравяй, имало е време, в което изображенията на магьоснички са били унищожавани. Както и самите магьоснички. А после е имало период на пропаганда, когато магистърките със самата си външност е трябвало да пробуждат уважение, възхищение и религиозен страх. От тези времена произхождат всичките Събрания на Ложата, заговорите и договорите, платната и графиките, изобразяващи масата и седящите около нея изумително, омайващо красиви жени. А истински, автентични портрети няма. Освен две изключения. Автентичен е портретът на Маргарита Льоантил, който е окачен в Аретуза на остров Танед и по чудо е оцелял от пожара. А също и портретът на Шеала де Танкарвил в Енсенад в Лан Ексетер.

— А нарисуваният от елфите портрет на Францеска Финдабаир, изложен във венгербергската пинакотека?

— Фалшификат. Когато елфите са отворили Вратата и са си отишли през нея, са взели със себе си или са унищожили всички произведения на изкуството, без да оставят нито една картина. Ние не знаем дали Маргаритката от Долината наистина е била толкова красива, колкото гласи преданието. Изобщо не знаем как е изглеждала Ида Емеан. А тъй като в Нилфгард портретите на магьосничките били унищожавани прилежно и старателно, нямаме никаква представа как са изглеждали наистина Асире вар Анахид и Фрингила Виго.

— Обаче засега ще приемем — въздъхна Кондвирамурс, — че са изглеждали именно по начина, по който са ги изобразявали по-късно. Достойни, властни, мъдри и добри, грижливи, честни и благородни. И красиви, пленително красиви… Ще го приемем. Защото така животът ни ще е по-лек.

* * *

Дневните занятия в Inis Vitre придобиха чертите на леко уморителна рутина. Анализът на сънищата на Кондвирамурс, започнал след закуска, обикновено продължаваше до пладне. Времето между пладне и обяда послушницата прекарваше в разходки — а и те скоро станаха рутинни и скучни. И нищо чудно — тя можеше да обходи острова два пъти за един час, наслаждавайки се на такива забавни неща като гранит, ниски борчета, дребен чакъл и миди, на водата и чайките.

След обяда и дългата следобедна почивка започваха дискусии, преглеждане на книги, свитъци и ръкописи, изучаване на картини, графики и карти. И дълги, проточващи се до среднощ дискусии за това каква част от легендите е истина…

А после идваха нощите — и сънищата. Най-различни сънища. Въздържанието напомняше за себе си. Вместо загадките на легендата за вещера Кондвирамурс сънуваше Краля Рибар в най-различни ситуации, като се започне от крайно нееротични и се стигне до изключително еротични. В крайно нееротичните сънища Краля Рибар я теглеше с въже след лодката. Гребеше бавно и лениво, така че тя потъваше в езерото, давеше се, задушаваше се, обзета от ужасен страх — чувстваше, че от дъното на езерото се откъсва и се понася към повърхността нещо зловещо, нещо, което жадуваше да погълне теглената след лодката стръв, каквато беше тя. То вече беше на път да я хване, но в този момент Краля Рибар започваше да гребе по-мощно, изтегляйки я извън обсега на челюстите на невидимия хищник. Тя се задавяше от водата и веднага се събуждаше.

В недвусмислено еротичните сънища тя стоеше на колене на дъното на люлеещата се лодка, наведена през борда, а Краля Рибар я държеше за врата и я обладаваше ентусиазирано, като при това мърмореше, кашляше и плюеше. Въпреки физическото удоволствие, което изпитваше, Кондвирамурс вътрешно беше скована от ужас — а какво щеше да стане, ако Нимуе ги хване? Изведнъж във водата на езерото се появяваше разлюляното, страховито лице на дребната магьосница… и Кондвирамурс се събуждаше, обляна в пот.

Тогава тя ставаше, отваряше прозореца, опиваше се с нощния въздух и лунната светлина, със струящата откъм езерото мъгла.

И отново лягаше да спи.

* * *

Кулата Inis Vitre имаше тераса, опираща се на стълбове и надвиснала над езерото. Отначало Кондвирамурс не обръщаше внимание на това обстоятелство, но в края на краищата започна да се замисля. Терасата беше странна — абсолютно недостъпна. Нито едно от известните й помещения нямаше изход, който да води натам.

Кондвирамурс беше наясно, че жилищата на магьосничките не могат да минат без такива тайнствени аномалии и не задаваше въпроси. Дори когато, разхождайки се по брега на езерото, забележеше, че от терасата я гледа Нимуе. Явно терасата беше недостъпна само за непосветените и профаните.

Възмутена от това, че я смятат за непосветена, тя се засегна и се направи, че нищо не се е случило. Но скоро загадката се изясни.

Това се случи след като Кондвирамурс беше навестена от поредица сънища, активирани от акварелите на Вилма Весели. Явно увлечена от един от фрагментите на легендата, художничката беше посветила всичките си произведения на Цири в Кулата на лястовицата.

— Странни сънища имам след тези картини — оплака се послушницата на следващата сутрин. — Сънувам… картини. През цялото време само картини. Не ситуации, не сцени, а картини. Цири на зъбците на кулата… Неподвижна картина.

— И нищо повече? Никакви възприятия, освен зрителни?

Естествено, Нимуе знаеше, че толкова умела сънувачка като Кондвирамурс сънува с всички сетива — възприема сънищата не само зрително, както повечето хора, но също така и със слуха, обонянието, осезанието, че дори и с вкуса.

— Нищо — поклати глава Кондвирамурс. — Само…

— Да?

— Мисъл. Упорита мисъл. Че край това езеро, в тази кула, аз изобщо не съм господарка, а пленница.

— Ела с мен.

Както и Кондвирамурс се досещаше, на терасата можеше да се излезе само през личните покои на магьосницата — чистички, педантично подредени, ухаещи на сандалово дърво, смирна, лавандула и нафталин. Наложи се да се възползват от малка тайна вратичка и вита стълба, водеща надолу. Едва след това стигнаха където трябваше.

За разлика от останалите помещения, по стените на стаята нямаше нито ламперия, нито тапети; беше много бяла, поради което — и много светла. Още по-светла я правеше огромният трикрилен прозорец, по-точно — остъклена врата, водеща право към надвисналата над езерото тераса.

Единствените мебели в стаята бяха две кресла, огромно огледало в овална махагонова рамка и нещо като стойка, на която висеше гоблен пет на седем стъпки, докосващ пода с ресните си.

На гоблена беше изобразена отвесна скала над планинско езеро. Замък, издигащ се над скалата — сякаш е част от нея. Замък, който Кондвирамурс добре познаваше от многобройните илюстрации.

— Цитаделата на Вилгефорц, мястото, където е била затворена Йенефер. Мястото, където е приключила легендата.

— Така е — потвърди Нимуе с престорено равнодушие. — Тук приключва легендата, поне в известните й версии. Ние познаваме точно тези версии, затова ни се струва, че знаем финала. Цири е избягала от Кулата на лястовицата, където, както ти изясни, е била заточена. Избягала е, когато е осъзнала какво смятат да направят с нея. Легендата представя множество версии за бягството й…

— На мен — прекъсна я Кондвирамурс — ми харесва тази с хвърлянето на предмети зад гърба. Гребен, ябълка и носна кърпичка. Но…

— Кондвирамурс.

— Извинявай.

— Както казах, има множество версии за бягството й. Но и досега не е ясно по какъв начин Цири е попаднала от Кулата на лястовицата право в замъка на Вилгефорц. Не можеш да сънуваш Кулата на лястовицата. Опитай тогава да сънуваш замъка. Вгледай се внимателно в гоблена… Слушаш ли ме?

— Това огледало… Магическо е, нали?

— Не. Изстисквам си пъпките пред него.

— Извинявай.

— Това е огледалото на Хартман — поясни Нимуе, след като забеляза смръщения нос и нацупените устни на послушницата. — Ако искаш, погледни. Но, моля те, бъди внимателна.

— Вярно ли е — попита Кондвирамурс с треперещ от възбуда глас, — че с Хартман може да се отиде до други…

— Светове? Разбира се. Но не веднага, не без подготовка, медитация, концентрация. Когато те съветвах да си внимателна, имах предвид нещо друго.

— Какво?

— Огледалото действа в двете посоки. От Хартман винаги може да излезе нещо.

* * *

— Знаеш ли, Нимуе… Когато гледам този гоблен…

— Сънува ли?

— Сънувах. Много странен сън. От височината на птичи полет. Бях птица… Виждах замъка отвън. Но не можех да проникна в него. Нещо ми спираше достъпа.

— Погледни гоблена — нареди Нимуе. — Погледни цитаделата. Гледай внимателно, съсредоточи се върху всяка подробност. Концентрирай се силно, дълбоко, запечатай тази картина във въображението си. Искам в съня си да влезеш там. Много е важно да влезеш.

* * *

Отвън, зад стените на замъка, явно бушуваше дяволска виелица, огънят в камината бумтеше, бързо поглъщайки цепениците. Йенефер се наслаждаваше на топлината. Наистина, сегашната й килия беше безкрайно по-топла от влажната дупка, в която беше прекарала може би два месеца, но и на новото място й тракаха зъбите. В старата килия тя напълно беше изгубила представа за времето, а и по-късно никой не бързаше да я информира за датата, но тя беше сигурна, че навън е зима, декември или може би дори януари.

— Яж, Йенефер — каза Вилгефорц. — Яж, моля те, не се стеснявай.

Магьосницата не си и помисляше да се стеснява. Ако ядеше бавно и се справяше мъчително с кокошката, това беше само защото едва зарасналите й пръсти бяха все още неловки и почти изцяло вдървени. Беше й трудно да държи ножа и вилицата с тях. А не искаше да яде с ръце — предпочиташе да демонстрира превъзходството си над Вилгефорц и останалите пируващи гости на магьосника. Тя не познаваше нито един от тях.

— Наистина съжалявам, че трябва да ти го съобщя — обади се Вилгефорц, галейки с пръсти столчето на бокала си, — но твоята подопечна Цири напусна този свят. За това можеш да виниш само себе си, Йенефер. И своето безразсъдно упорство.

Един от гостите, нисък тъмнокос мъж, кихна мощно и се изсекна в батистена носна кърпичка. Носът му беше подут, зачервен и явно абсолютно запушен.

— Наздраве — каза Йенефер, на която зловещите думи на Вилгефорц не й направиха никакво впечатление. — Откъде такава ужасна настинка, драги господине? Стояли сте на течение след къпане?

Другият гост, по-стар, висок, слаб, с отвратително бледи очи, изведнъж се закикоти. Простудилият се, макар и лицето му да се изкриви от злоба, благодари на магьосницата с кимане и кратка фраза. Но все пак достатъчно дълга, за да си проличи нилфгардският акцент.

Вилгефорц се обърна към нея. Той вече не носеше златните клеми и щипки, предназначени да придържат кристала в кухината на окото му, но изглеждаше още по-чудовищно оттогава, през лятото, когато тя видя раната му за първи път. Регенериралата лява очна ябълка вече беше наред, но значително по-малка от дясната. От гледката дъхът спираше.

— Ти, Йенефер — процеди той, — сигурно смяташ, че те лъжа, че се опитвам да те вкарам в клопка, да те измамя? А за какво ми е това? Новината за смъртта на Цири ме потресе толкова, колкото и теб, какви ги говоря, даже много повече, отколкото теб. В края на краищата аз имах много конкретни надежди във връзка с девойката, правех си планове, съдбоносни за моето бъдеще. А сега момичето вече не е между живите и плановете ми рухнаха.

— Това е чудесно. — Йенефер, с усилие удържайки ножа с непослушните си пръсти, се опитваше да нареже пълненото със сини сливи свинско филе.

— С Цири те свързваше изключително глупава сантименталност — продължи магьосникът, без да обръща внимание на коментара й. — Сантименталност, дължаща се в еднаква степен както на съжалението за собственото ти безплодие, така и на чувството ти за вина. Да, да, Йенефер, чувството ти за вина! Та нали ти участваше активно в кръстосването на двойки, благодарение на което се роди и малката Цири. И ти пренесе чувствата си върху плода на генетичния експеримент — между другото, неуспешен. Защото експериментаторите нямаха достатъчно познания.

Йенефер безмълвно вдигна чашата си за наздравица, молейки се в душата си да не я изпусне. Тя постепенно стигаше до извода, че поне два пръста от петте ще останат вдървени много дълго време. Може би завинаги.

Вилгефорц не обърна никакво внимание на жеста й.

— Сега вече е твърде късно — процеди той през зъби. — Но знай, Йенефер, аз имах нужните знания. Ако имах и девойката, със сигурност щях да се възползвам от знанията си. Наистина може да се съжалява, че не укрепих и подобрих твоя осакатен заместител на майчиния инстинкт. Макар че си пресъхнала и стерилна като камък, с моя помощ щеше да имаш не само дъщеря, но и внучка. Пък макар и заместител на внучка.

Йенефер изсумтя пренебрежително, въпреки че вътрешно кипеше от ярост.

— С най-голямо съжаление съм принуден да ти разваля празничното настроение, скъпа — каза студено магьосникът. — Мисля, че няма да ти е приятно да узнаеш, че вещерът Гералт от Ривия също не е между живите. Да, да, същият този вещер Гералт, с който, също както и с Цири, ви свързваха сурогатни чувства — смешна сантименталност, глупава и сладникава до прилошаване. Знай, Йенефер, че нашият скъп вещер се прости с този свят наистина пламенно и ефектно. Но в този случай няма за какво да се упрекваш. Ти не си виновна дори и в най-малка степен за смъртта на вещера. Заслугата е изцяло моя. Опитай маринованите круши, наистина са отлични.

Във виолетовите очи на Йенефер припламна студена омраза. Вилгефорц се разсмя.

— Ето такава ми харесваш — каза той. — Наистина, ако не бяха двимеритовите гривни, щеше да ме изпепелиш. Но двимеритът действа, така че можеш да ме изгаряш само с поглед.

Простуденият кимна, изсмърка и така се закашля, че му потекоха сълзи от очите. Високият разглеждаше магьосницата с неприятните си рибешки очи.

— А къде е господин Риенс? — попита Йенефер, провлачвайки думите. — Господин Риенс, който ми обеща да направи толкова много неща с мен? Къде е господин Ширу, който никога не пропускаше случая да ме удари или ритне? Защо стражите, само до неотдавна груби и брутални, сега се държат с плахо уважение? Не, Вилгефорц, няма нужда да отговаряш. Аз знам. Това, за което говориш, е още една голяма фалшификация. Цири ти се е изплъзнала и Гералт ти се е изплъзнал, като пътьом е спретнал на хората ти кървава баня. И сега какво? Плановете ти са рухнали, превърнали са се в прах, ти самият си го призна, мечтите за могъщество са се разсеяли като дим. А магьосниците и Дийкстра са все по-близо до вас, все по-близо. Неслучайно и не от съчувствие ти престана да ме изтезаваш и да ме принуждаваш да сканирам. А император Емхир стеснява примката и сигурно е много, много ядосан. Ess a tearth, me tiarn? A’pleine a cales, ellea?

— Аз говоря всеобщия език — каза простудилият се, издържайки погледа й. — Казвам се Стефан Скелен. И ни най-малко не съм напълнил гащите. Ха, все ми се струва, че съм в по-изгодна позиция от вас, госпожо Йенефер.

Дългата реч го измори, той се разкашля отново и се изсекна във вече съвсем подгизналата батистена кърпичка. Вилгефорц удари с длан по масата.

— Достатъчно сме се забавлявали — изрече той, зловещо въртейки по-малкото си око. — Имай предвид, Йенефер, че вече не си ми нужна. По принцип би трябвало да те напъхам в един чувал и да те удавя в езерото, но аз прибягвам до такива методи с огромна неохота. Докато обстоятелствата ми позволят или ме принудят да взема друго решение, ще останеш в изолация. Но те предупреждавам — няма да ти позволя да ми създаваш неприятности. Ако отново решиш да правиш гладна стачка, знай, че няма да губя време да те храня през тръбичка, както през октомври. Просто ще ти позволя да гладуваш до смърт. А ако опиташ да избягаш, заповедите към стражите ми ще бъдат недвусмислени. А сега ще трябва да си кажем довиждане. Разбира се, ако си задоволила глада си…

— Не. — Йенефер се изправи, хвърляйки салфетката на масата. — Може би бих хапнала още, но компанията на масата ми убива апетита. Така че да си кажем довиждане.

Стефан Скелен кихна и се закашля. Бледоокият я измери с лош поглед и се усмихна зловещо. Вилгефорц гледаше встрани.

Както обикновено, когато я изкарваха от килията или я вкарваха в нея, Йенефер се опита да разбере къде се намира, да получи поне частица информация, която би могла да й помогне в планираното бягство. И както винаги я очакваше неуспех. Замъкът нямаше никакви прозорци, през които тя да може да забележи околния терен или поне слънцето и да се опита да определи посоките на света. Телепатията беше невъзможна, тежките гривни и нашийника от двимерит ефективно неутрализираха всякакви опити да се използва магия.

Стаята, в която я държаха, беше студена и неприветлива като отшелническа килия. Но Йенефер си спомни за радостния ден, в който я преместиха тук от подземието, където на пода винаги имаше локва от зловонна течност, а по стените имаше наслагвания от селитра и сол. От подземието, където я хранеха с обелки, които плъховете без усилие измъкваха от осакатените й пръсти. Когато след два месеца престой там й махнаха оковите и я измъкнаха, Йенефер не можеше да си намери място от щастие. Новата стая й изглеждаше като кралска спалня, а рядката чорба, която й поднасяха, й се струваше като супа от лястовиче гнездо, достойна за императорската трапеза. Естествено, супата скоро се превърна в обикновена помия, удобното легло — в твърд нар, кралската спалня — в затворническа килия. Студено, тясно помещение, в което след четири крачки се натъкваш на стена.

Йенефер изруга, въздъхна и приседна на дървеното столче — единствената мебел в килията освен нара.

Мъжът влезе толкова тихо, че тя не го чу.

— Казвам се Бонхарт — представи се той. — Гледай да запомниш това име, вещице. Набий си го добре в главата.

— Разкарай се, надувко.

— Аз съм ловец на глави — изскърца той със зъби. — Да, да, наостри уши, магьоснице. През септември, преди три месеца, хванах твоето изродче. Тази Цири, за която толкова се изговори тук.

Йенефер наостри уши. Септември. Ебинг. Хванал я е. Но нея я няма. Може би лъже?

— Сивокоса вещерка, обучавана в Каер Морхен. Принудих я да се бие на арена — да убива хора в съпровода на крясъците на тълпата. Постепенно я превърнах в звяр. Учех я с камшика, с пестници и шутове. Обучавах я дълго. Но зеленоокото змийче избяга.

Йенефер скришом въздъхна.

— Избяга от мен в друг свят. Но ние пак ще се срещнем. Сигурен съм, че някой ден ще се срещнем. Да, магьоснице. И ако съжалявам за нещо, то е само за това, че твоя вещерски любовник, онзи Гералт, го изгориха жив. С удоволствие бих позволил на проклетия дивак да се полюбува на острието ми.

Йенефер изсумтя.

— Чуй ме, Бонхарт, или както там се казваш. Не ме разсмивай. Не можеш да се сравняваш с вещера. В нито едно отношение. Ти, както сам си призна, си един ловец на кучета. Но си добър само срещу малки палета. Много малки палета.

— Виж това, вещице.

Той рязко разтвори салтамарката и ризата си и показа три сребърни медальона с преплетени ланци. На единия имаше котешка глава, на втория — орел или грифон. Йенефер не успя да види добре третия, но като че ли беше вълк.

— По панаирите е пълно с такива неща — изсумтя тя, отново правейки се на безразлична.

— Тези не са от панаирите.

— Да бе.

— Имаше време — изсъска Бонхарт, — когато порядъчните хора се бояха от вещерите повече, отколкото от чудовищата. Чудовищата, то се знае, бяха из горите и в бърлогите си, а вещерите нагло се навъртаха около храмовете, сградите, училищата и забавите на площадите. Порядъчните хора с право смятаха това за скандално. Затова решиха да потърсят някой, който да сложи наглите вещери на мястото им. И намериха такъв. Трудно, бавно, надалеч — но го намериха. Както виждаш, на сметката ми са трима. Нито един изрод повече не се появи в околността, за да плаши почтените хора с външността си. А ако се беше появил, щях да се справя с него по същия начин, както и с предишните.

— В съня му? — намръщи се Йенефер. — С арбалет, иззад ъгъла? Или може би с помощта на отрова?

Бонхарт скри медальоните под ризата си и направи две крачки към нея.

— Дразниш ме, вещице.

— Такава ми беше идеята.

— Нима? Е, сега ще ти покажа, кучко, че мога да се сравнявам с твоя вещерски любовник във всяко едно отношение. И даже съм по-добър от него.

Стоящите пред вратата стражи чак подскочиха, когато чуха носещите се от килията трясъци, бумтене, вой и пищене. Ако някога през живота си бяха чули рев на хваната в капан пантера, щяха да се закълнат, че в килията се намира именно пантера.

После от килията долетя страховит рев на ранен лъв — звяр, какъвто стражите също не бяха виждали на живо, а само изрисуван по гербовете. Те се спогледаха. Поклатиха глави. А после се втурнаха в стаята.

Йенефер седеше в ъгъла на стаята, сред останките от нара. Косите й бяха разрошени, роклята и ризата — раздрани от горе до долу, малките й девически гърди се вдигаха в такт с тежкото й дишане. От носа й течеше кръв, върху лицето й бързо нарастваше цицина, раната от одраскване с нокти на лявото й рамо също се подуваше.

Бонхарт седеше в другия края на стаята, сред останките от столчето, хванал се с ръце за чатала. От неговия нос също течеше кръв, оцветила сивите му мустаци в тъмночервено. Лицето му беше нашарено с кървави драскотини. Едва зарасналите пръсти на Йенефер бяха жалко оръжие, но пък заключалките на двимеритовите гривни имаха прекрасни остри ръбове.

В подуващата се буза на Бонхарт, точно насред скулата, стърчеше, много дълбоко забита, вилицата, която Йенефер беше откраднала от масата по време на вечерята.

— Само против малките паленца ставаш, кучкарю — въздъхна магьосницата, опитвайки се да прикрие гърдите си с остатъка от роклята. — Но от кучките стой по-надалеч. Прекалено си слаб за тях, смотаняк!

Тя не можеше да си прости, че не го е уцелила там, където се целеше — в окото. Но мишената беше подвижна, освен това никой не е съвършен.

Бонхарт изкрещя, изправи се, изтръгна вилицата, изрева и се олюля от болка. Заруга противно.

В килията веднага надникнаха още двама стражи.

— Ей, вие! — развика се Бонхарт, бършейки кръвта от лицето си. — Бързо тук! Довлечете тази гадина насред стаята, разпънете я и я дръжте здраво.

Стражите се спогледаха. А после се вторачиха в тавана.

— По-добре си тръгвайте оттук, господине — каза единият от тях. — Нищо няма да разпъваме и да държим. Тези неща не ни влизат в задълженията.

— Освен това — промърмори друг страж, — нямаме желание да свършим като Риенс или Ширу.

* * *

Кондвирамурс остави върху купчината картини картона с изображението на затворническа килия и седяща жена с отпусната глава и ръце, приковани с вериги към каменната стена.

— Изтезавали са я — промърмори тя, — а през това време вещерът се е забавлявал в Тусент с някаква брюнетка.

— Осъждаш ли го? — попита рязко Нимуе. — Без да си сигурна?

— Не. Не го осъждам, но…

— Няма „но“. Млъкни, моля те.

Известно време седяха в мълчание, разглеждайки картоните с графики и акварели.

— Всички версии на легендата — Кондвирамурс посочи една от гравюрите — твърдят, че мястото на приключването й, финалът, последната битка между Доброто и Злото, направо Армагедон, е замъкът Рис-Рун. Всички версии. Освен една.

— Да — кимна Нимуе. — Всички, освен анонимната, не особено популярна версия, известна като „Черната книга от Еландер“.

— Черната книга твърди, че финалът на легендата се е случил в цитаделата Стига.

— Наистина. Също така и други, каноничните за легендата събития, са представени в Книгата от Еландер по съвсем различен начин от общоприетия.

— Интересно — Кондвирамурс вдигна глава, — кой ли от замъците е изобразен в илюстрациите? Кой е изтъкан на твоя гоблен? Кое изображение е правдивото?

— Това няма да го научим никога. Замъкът, станал свидетел на финала на легендата, не е оцелял. Разрушен е, от него не е останала и следа, в това са единодушни всички версии, дори и представената в Книгата от Еландер. Нито едно от посочените в източниците места не е убедително. Не знаем и никога няма да узнаем как е изглеждал този замък и къде се е намирал.

— Но истината…

— За истината — рязко я прекъсна Нимуе — точно това няма никакво значение. Не забравяй, че ние не знаем как е изглеждала наистина Цири. Но на тази картина, нарисувана от Вилма Весели, е изобразена точно тя, как води бурен разговор с елфа Авалак’х на фона на кошмарни скулптури на деца. Цири. Няма никакво съмнение в това.

— Но — не се предаваше Кондвирамурс — твоят гоблен…

— Изобразява замъка, в който се е разиграл финалът на легендата.

Мълчаха дълго. Преобръщаните картони шумоляха.

— Не харесвам версията на легендата от Черната книга — обади се Кондвирамурс. — Тя е една такава… Такава…

— Неприятно правдива — завърши Нимуе, поклащайки глава.

* * *

Кондвирамурс се прозина, остави настрана „Половин век поезия“, издание, допълнено с послеслов от професор Еверет Денхоф младши. Размести възглавниците от положение за четене до положение за сън. Отново се прозина, протегна се и загаси лампата. Стаята потъна в мрак, разсейван само от иглите лунна светлина, проникващи през процепа между завесите. „Какво да избера за тази нощ? — запита се послушницата. — Да се отдам на волята на съдбата? Или да се закотвя?“

След кратък размисъл избра второто.

Имаше един неясен, повтарящ се сън, който тя все не успяваше да досънува докрай. Той се разсейваше, изчезваше сред другите сънища така, както вълнена нишка се губи сред шарката на многоцветна тъкан. Сън, който изчезваше от паметта й и същевременно упорито си оставаше там.

Кондвирамурс заспа веднага и сънят моментално я споходи. Достатъчно беше да си затвори очите.

Нощно небе, безоблачно, осветено от луната и звездите. Хълмове, лози по покритите им със сняг склонове. Черен и ъгловат силует на сграда — крепостни стени със зъбци, колони, самотна стражева кула.

Двама конници. Излизат в празното пространство между стените, слизат от конете, влизат през портала. Но в сияещия в пода отвор на подземие се вмъква само единият.

Този, чиито коси са абсолютно бели.

Кондвирамурс застена в съня си и започна да се мята в леглото.

Белокосият се спуска по стъпала, дълбоко-дълбоко в подземието.

Върви по тъмни коридори, осветява ги, постоянно палейки сложената в желязна ръкохватка борина. Призрачни сенки танцуват по стените и сводовете.

Коридори, стъпала, пак коридори. Килия, голяма крипта, бъчви покрай стената. Купчина натрошени камъни. После — разклоняващ се коридор. И в двете посоки е тъмно. Белокосият запалва поредната борина. Измъква меча от ножницата на гърба си. Колебае се, не знае по кой коридор да тръгне. Накрая избира десния. Много студен, криволичещ, покрит с натрошени камъни.

Кондвирамурс стене в съня си, обхваща я страх. Тя знае, че пътят, избран от белокосия, води до опасност.

Знае също, че белокосият търси опасността.

Защото това е неговата професия.

Послушницата се мята сред завивките, стене. Тя е сънувачка, тя сънува, изпаднала е в онироскопичен транс и неочаквано пророчески знае какво ще се случи след малко. „Внимавай! — иска да извика, макар и да знае, че няма да успее да извика. — Внимавай, огледай се!

Пази се, вещерю!“

Чудовището го нападна от тъмнината, от засада, тихо и подло. Материализира се внезапно сред мрака като лумващ пламък. Като езика на пламък.

Трета глава

Ален от зората, сякаш в кръв облян,

млад сокол се вие, тръпне от наслада.

Бързокрила, лека, пламнала от свян,

радостно припърхва гургулица млада.

От сърце ви нося мойта изненада.

Ах, Амур, самият бог на любовта,

за любов такава е изпял в балада:

Ще ти бъда верен, предан до смъртта.

Франсоа Вийон[113]

Макар и толкова да бързаше, толкова да ни пришпорваше, толкова да се горещеше и толкова да се гневеше, вещерът остана в Тусент почти цялата зима. Каква беше причината? Няма да я напиша. Имаше причина, и толкоз, няма да се разпростирам. На тези, които ще побързат да осъдят вещера, ще напомня, че любовта има много имена, и че не бива да съдят, за да не бъдат съдени.

Лютичето, „Половин век поезия“

Това бяха дни на добър лов и добър сън.

Ръдиард Киплинг

Чудовището го нападна от тъмнината, от засада, тихо и подло. Материализира се внезапно сред мрака като лумващ пламък. Като езика на пламък.

Гералт, макар и хванат неподготвен, реагира инстинктивно. Завъртя се, забърсвайки с гръб стената на подземието. Звярът прелетя покрай него, рикошира от прашния под като топка, размаха криле и скочи отново, съскайки и отворил ужасния си клюн. Но този път вещерът беше подготвен.

Той нанесе удар с къс замах, на равнището на лакътя, целейки се в долната част на гърлото, под огърлицата от тъмночервени гребени, двойно по-големи от гушата на пуяк. Усети как острието разсича плътта. Стремителността на удара повали звяра на пода, до стената. Скофинът изкрещя, и това беше почти човешки вик. Мяташе се сред натрошените тухли, удряше се в стената и пляскаше криле, пръскаше кръв, размахваше наоколо подобната на бич опашка. Вещерът беше сигурен, че боят е свършил, но чудовището го изненада неприятно. Неочаквано то се хвърли към гърлото му, врещейки страховито, извадило нокти и тракащо с клюна си. Гералт отскочи, отблъсна се от стената, нанесе удар отдолу, използвайки инерцията от отблъскването. Улучи, скофинът отново рухна сред тухлите, по стената плисна воняща кръв и потече по нея, образувайки фантастична шарка. Чудовището вече не се мяташе, само се тресеше, врещеше, протягаше дългата си шия и я издуваше, тръскаше гребените си. Кръвта течеше бързо между тухлите, върху които лежеше то.

Гералт би могъл да го довърши без усилия, но не искаше да поврежда повече кожата му. Чакаше спокойно кръвта на скофина да изтече. Отдалечи се на няколко крачки, извърна се към стената, разкопча панталоните си и се облекчи, подсвирквайки си тъжна мелодийка.

Скофинът престана да врещи, утихна и замря. Вещерът се приближи и леко го побутна с върха на меча. След като се убеди, че всичко е свършило, хвана чудовището за опашката и го вдигна. Държаният за основата на опашката скофин достигаше с ястребовия си клюн земята, а разперените му крила имаха четири стъпки обхват.

— Лекичък си, кокошолисе. — Гералт тръсна звяра, който наистина не тежеше повече от добре охранен пуяк. — Лекичък си. За щастие ми плащат на бройка, а не на тегло.

* * *

— За първи път. — Рейнар дьо Боа-Фресне тихичко подсвирна през зъби, с което, както Гералт вече знаеше, изразяваше най-висока степен на учудване. — За първи път виждам с очите си такова нещо. Истинско чудо, честна дума, чудо на чудесата. Значи това е прославеният василиск?

— Не. — Гералт вдигна чудовището по-нависоко, за да може рицарят да го разгледа по-добре. — Това не е василиск, а кокошолис.

— А каква е разликата?

— Съществена. Василискът, наричан още регулус, е влечуго, а кокошолисът, наричан също скофин или кокатриксия, е орниторептилия, което значи, че не е нито влечуго, нито птица. Това е единственият известен представител на рода, който учените са нарекли Орниторептили, тъй като след дълги обсъждания установили, че…

— А кой от тези двамата — прекъсна го Рейнар дьо Боа-Фресне, който явно не се интересуваше от мотивите на учените, — убива или превръща в камък с поглед?

— Никой, това е измишльотина.

— Тогава защо хората толкова се страхуват от тях? Този тук изобщо не е толкова голям. Наистина ли може да е опасен?

— Този тук — вещерът тръсна плячката — обикновено напада изотзад, и се цели между прешлените, или под левия бъбрек, в аортата. Обикновено е достатъчен един удар с клюна. А що се отнася до василиска, все едно е къде ще ухапе. Неговата отрова е най-силният познат невротоксин. Убива за една секунда.

— Бррр… А кой от тях може да бъде убит с помощта на огледало?

— И двата. Ако ги халосаш право по главата.

Рейнар дьо Боа-Фресне се закикоти. Гералт не се засмя; шегата за василиска и огледалото беше престанала да го забавлява още в Каер Морхен — учителите я повтаряха прекалено често. Не по-малко скучни бяха и шегите за еднорозите и девиците. Но рекордът за глупост и примитивизъм в Каер Морхен се държеше от многобройните версии на вица за младия вещер, който се обзаложил, че ще прегърне дясната лапа на драконка.

Гералт се усмихна на спомените си.

— Предпочитам да те виждам усмихнат — рече Рейнар, наблюдавайки го внимателно. — Стократно, безкрайно повече предпочитам да те виждам такъв, какъвто си сега. Вместо такъв, какъвто беше тогава, през октомври, след онази битка в друидската гора, когато пътувахме към Боклер. Тогава, повярвай ми, ти беше мрачен, озлобен и сърдит на целия свят като измамен лихвар, а и раздразнителен като мъж, който не е могъл да направи нищо цяла нощ. Дори и на сутринта.

— Наистина ли бях такъв?

— Наистина. Затова не се учудвай, че предпочитам да те виждам такъв, какъвто си сега. Променен.

— Трудова терапия. — Гералт отново тръсна държания за опашката кокошолис. — Спасителното влияние на работата върху психичното здраве. Така че, за да продължим лечението, да преминем към работата. Има възможност от скофина да се заработи нещо повече от наградата, определена за убиването му. Той не е много осакатен и ако имаш клиент за целия труп, с цел да се препарира, вземай не по-малко от двеста. Ако трябва да се разфасова на части, не забравяй, че най-ценното в него са перата над опашката, особено тези по средата. Те могат да се наточат доста по-остро от гъшите пера, освен това пишат по-добре и по-чисто, а и са по-твърди. Писарите, които знаят това, без колебание ще ти дадат по петарка на парче.

— Имам клиенти за препариране на трупа — усмихна се рицарят. — Гилдията на бъчварите. Видели са в Кастел Равело чучело на подобна гадост, плешница или както там се казва… Знаеш коя. Тази, която уби в подземието под руините на стария замък на деня след Саовине…

— Спомням си.

— Та бъчварите са видели чучелото и ме помолиха да им доставя нещо по-рядко срещано, за да украсят седалището на гилдията си. Кокошолисът е много подходящ. Гилдията на бъчварите в Тусент, както се досещаш, не се оплаква от липса на поръчки и благодарение на това е доста състоятелна, така че като нищо ще дадат двеста и двайсет. Може би дори и повече, ще пробвам да се попазаря. А що се отнася до перата… Бъчварите няма да забележат, ако откъснем няколко пера от задника на кокошолиса и ги продадем на канцеларията на княжеството. Канцеларията не плаща от собствения си джоб, а от хазната на княжеството, така че без пазарене ще заплати не по пет, а по десет на перо.

— Прекланям се пред хитростта ти.

— Nomen omen[114] — Рейнар дьо Боа-Фресне се усмихна още по-широко. — Мама сигурно е предчувствала нещо, когато ми е дала името на хитрия лисан от добре известния цикъл от приказки.

— Трябвало е да станеш търговец, а не рицар.

— Трябваше — съгласи се рицарят. — Но какво да се прави, щом си се родил син на господин с герб, си оставаш син на господин с герб и умираш като господин с герб, като преди това си създал, хе-хе-хе, господинчовци с гербове. Каквото и да правиш, нищо не можеш да промениш. Впрочем, и ти не смяташ никак зле, Гералт, а не се занимаваш с търговия.

— Не се занимавам. По същата причина като теб. Само с тази разлика, че няма да създам вещерчета. Да се махаме от тези подземия.

Отвън, при стените на замъка, усетиха хлад и вятър от планините. Нощта беше ясна, небето — звездно и безоблачно, лунната светлина искреше върху лозята, покрити с наскоро навалял, чист сняг.

Спънатите коне ги посрещнаха с пръхтене.

— Би трябвало — каза Рейнар, многозначително гледайки вещера — веднага да се срещнем с клиентите и да приберем печалбата. Но ти сигурно бързаш за Боклер, нали? Към нечия спалня?

Гералт не отговори, тъй като по принцип отминаваше с мълчание такива въпроси. Закрепи тялото на скофина върху резервния кон, след което възседна Плотка.

— Ще се срещнем с клиента — реши той, обръщайки се върху седлото. — Нощта е още в началото си, а аз съм гладен. И с удоволствие бих пийнал нещо. Да идем в града. Във „Фазанарията“.

Рейнар дьо Боа-Фресне се изкикоти, намести висящия на седлото щит с червено-жълта шахматна дъска и се качи върху високото седло.

— Ваша воля, кавалере. В такъв случай — към „Фазанарията“. Дий, Буцефал!

Потеглиха ходом по заснежения склон, надолу, към пътя, ясно обозначен от рехавите редици тополи от двете му страни.

— Знаеш ли какво, Рейнар? — обади се изведнъж Гералт. — Аз също предпочитам да те виждам такъв, какъвто си сега. Говорещ нормално. Тогава, през октомври, разговаряше с дразнещо идиотско маниерничене.

— Честна дума, вещерю, аз съм странстващ рицар — прихна Рейнар дьо Боа-Фресне. — Забрави ли? А рицарите винаги говорят като идиоти. Това е знак, като този щит тук. По него се разпознава братството ни както герб върху щит.

* * *

— Честна дума — каза Шахматния рицар, — напразно се тревожите, господин Гералт. Вашата приятелка сигурно вече е здрава и съвсем е забравила за слабостта си. Госпожа принцесата разполага с придворни медици, способни да излекуват всяко неразположение. Честна дума, няма причина за безпокойство.

— И аз съм на това мнение — каза Регис. — Защо не се поразведриш, Гералт? Нали и друидките лекуваха Милва…

— А друидките разбират от тези неща — вметна Кахир. — Най-доброто доказателство за това е моята разбита от миньорска брадва глава — само я погледнете сега, почти като нова е. И Милва сигурно е добре. Няма поводи за тревога.

— Дано.

— Здрава е вече — повтори рицарят. — Вашата Милва е като кукуряк, залагам си главата, че вече танцува на баловете. Пирува! В Боклер, в двореца на принцеса Анариета, постоянно има или балове, или пиршества. Ха-ха-ха, честна дума, сега, когато се освободих от обета си, аз също…

— Разделили сте се с обета?

— Съдбата беше благосклонна! Защото трябва да ви кажа, че се бях заклел и то не как да е, а в жерав! Напролет. Заклех се до Юле[115] да затрия петнайсет грабители. И сега съм свободен от обета. Мога да пия и да ям говеждо. И вече не трябва да крия името си. Позволете да ви се представя — Рейнар дьо Боа-Фресне.

— Приятно ми е.

— Относно тези балове — обади се Ангулеме, пришпорвайки коня си, за да се изравни с тях. — Надявам се, че хапването и пийването няма да ни отминат и нас? А за танцуването — и аз бих потанцувала с удоволствие.

— Честна дума, в Боклер ще има всичко — увери я Рейнар дьо Боа-Фресне. — Балове, пирове, банкети, угощения и поетични вечери. Нали сте приятели на Лютичето… Исках да кажа — виконт Юлиан. А той е много скъп на госпожа принцесата.

— Че как, похвали ни се — изкикоти се Ангулеме. — А каква е историята на тази любов, знаете ли я, господин рицарю? Разкажете!

— Ангулеме — обади се вещерът, — непременно ли трябва да го знаеш?

— Не непременно. Но ми се иска! Не недоволствай, Гералт. И престани да се цупиш, защото при вида на киселата ти физиономия крайпътните гъби сами се мариноват. А ти, рицарю, отговори.

Кортежът от странстващи рицари пееше рицарска песен с повтарящ се рефрен. Думите на песента бяха невероятно глуповати.

— Това се случи преди около шест години… — започна рицарят. — Поетът ни гостува цяла зима и цяла пролет — свиреше на лютнята, пееше романси, рецитираше поезия. По това време принц Раймунд беше в Цинтра за подписване на договори. Не бързаше да се връща — не беше тайна, че има любовница в Цинтра. А госпожа Анариета и господин Лютичето… Ха, Боклер наистина е странен и очарователен, пълен е с любовна магия… Сами ще се убедите. Както тогава се убедиха принцесата и господин Лютичето. И неусетно, от стих на стих, от дума на дума, от комплимент на комплимент, от цветя, погледи, въздишки… Накратко казано, двамата се сближиха.

— Колко се сближиха? — изкикоти се Ангулеме.

— Не ми се е случвало да съм очевидец — отвърна хладно рицарят. — А клюките не бива да се повтарят. Освен това, както госпожицата несъмнено знае, любовта има много имена и това колко са били близки е относително.

Кахир тихо се изхили. Ангулеме нямаше какво да добави.

— Принцесата и господин Лютичето се срещали тайно около два месеца — продължи Рейнар дьо Боа-Фресне, — от Белетейн до Лятната солстиция[116]. Но забравили за предпазливостта. Новината се разнесе, злите езици започнаха да мърморят. Господин Лютичето, без да се помайва, се метна на коня и си тръгна. Както се оказа, разумна постъпка. Защото веднага щом принц Раймунд се върна от Цинтра, един услужлив слуга му разказал всичко. Това беше голям удар за принца — можете да си представите каква дива ярост го обзе. Хвърлил супника с борша на пода, после наложил слугата доносник с чукчето за лед, придружавайки това действие с нецензурни думи. После пред свидетели цапардосал церемониалмайстора на княжеския двор по мутрата и разбил голямото ковирско огледало. Сложил принцесата под арест в покоите й, заплашил я с изтезания и изтръгнал всичко от нея. Веднага изпратил преследвачи подир господин Лютичето, като заповядал съблазнителят без никакви церемонии да бъде убит и сърцето му да бъде изтръгнато от гърдите. Бил прочел нещо подобно в някаква стара балада и решил да изпържи сърцето и да принуди принцеса Анариета да го изяде пред целия дворец. Брр, пфу, каква гадост! За щастие господин Лютичето успял да избяга.

— За щастие. А принцът умрял?

— Да. Както казах, заради инцидента го обзе дива ярост, кръвта му така кипна, че го споходиха инсулт и парализа. Лежа половин година като този пън. Но се оправи. Дори ходеше. Само непрекъснато мигаше с очи, ето така.

Рицарят се обърна върху седлото, примижа с едното си око и направи маймунска физиономия. След малко продължи:

— Въпреки че принцът и преди това си беше прочут коцкар и кръшкач, от тези намигвания стана още по-неотразим, защото всяка жена си мислеше, че намига точно на нея и й дава любовни знаци. А жените са много податливи на такива неща. Не ги притеснява ни най-малко, че ги смятат за разпуснати и развратни. А принцът, както казах, мигаше много, почти непрекъснато, така че получаваше това, което искаше. Премина всякакви граници и една нощ получи втори инсулт. И духът му го напусна. В леглото.

— Върху жена? — изкикоти се Ангулеме.

— Честно казано… — Рицарят, до този момент страшно сериозен, се усмихна под мустак. — Честно казано, под нея. Но подробностите не са важни.

— Разбира се, че не — подкрепи го със сериозен тон Кахир. — Не е имало особено дълъг траур след смъртта на принц Раймунд, нали? По време на разказа ми се стори…

— … Че невярната жена ви е по-скъпа от измамения мъж — намеси се в разговора по обичайния за него начин вампирът. — Нима защото сега тя управлява тук?

— И заради това също — изрече примирително Рейнар дьо Боа-Фресне. — Но не само заради него. Принц Раймунд, лека му пръст, беше такъв негодник, мерзавец и, меко казано, кучи син, че за половин година би докарал и на самия дявол язва на стомаха. А управлява Тусент седем години. Затова пък принцеса Анариета всички я обожаваха и продължават да я обожават.

— Значи може да се разчита на това — подхвърли язвително вещерът, — че не са останали много скърбящи приятели на Раймунд, готови да заколят Лютичето с кинжалите си?

— Може да се разчита. — Рицарят му хвърли бърз проницателен поглед. — И, честна дума, няма да останете излъгани в очакванията си. Нали ви казах. Поетът е скъп за госпожа Анариета, а всеки тук би направил всичко за госпожа Анариета.

Благородният рицар се връща

от военна веселба.

Любимата му не е вкъщи,

с друг се взела тя.

Хей, тра-ла-ла,

рицарска съдба!

От крайпътните храсти с грачене излетяха подплашени от пеенето на рицарите гарги.

Скоро ездачите излязоха от гората и се озоваха в долина, заобиколена от хълмове, на върха на които се белееха кулите на малки замъци, очертаващи се на фона на синьото небе. Докъдето стигаше погледът, склоновете бяха прорасли с подредени като войскови редици равно подрязани храсти. Земята беше постлана с червени и златисти листа.

— Какво е това? — попита Ангулеме. — Лози?

— Млади лози, че как — потвърди Рейнар дьо Боа-Фресне. — Знаменитите долини на Сансретур. Най-отличните вина на света се правят от грозде, узряло тук.

— Факт — съгласи се Регис, който, както винаги, знаеше всичко. — Всичко се дължи на вулканичната почва и тукашния микроклимат, осигуряващ от година на година идеална съвкупност от слънчеви и дъждовни дни. Ако към това се прибавят традициите, познанията и старателността на лозарите, като резултат се получава продукт от най-висока класа и марка.

— Добре го изразихте — усмихна се рицарят. — Марката си е марка. О, погледнете например там, на този склон под замъка. Нашите замъци дават наименование на сортовете лозя и на избите, които са далече под земята. Този там се казва Кастел Равело, от неговите лозя се получават такива вина като Ервелук, Фиорано, Помино и прочутото Ест Ест. Трябва да сте чували за него. За бъчонка Ест Ест плащат толкова, колкото за десет бъчонки вино от Цидарис или от нилфгардските лозя край Алба. А там, погледнете, докъдето ви стигат очите — други замъци и други лози, а и имената им сигурно са ви познати: Ферментино, Торичела, Кастелдакия, Туфо, Санкер, Нурагус, Короната, и най-сетне, Корво Бианко, на елфически Gwyn Cerbin. Предполагам, тези названия не са ви непознати?

— Не са ни непознати, пфу — намръщи се Ангулеме. — Особено след проверките дали мошениците кръчмари не са налели от тях вместо нормално ябълково вино, защото в такива случаи неведнъж се е налагало сутрин да оставяме конете в конюшните, за да платим за тези Кастел или Ест Ест. Пфу, за важните господа това сигурно са маркови вина, но ние, обикновените хора, можем да се напием не по-лошо и с обикновено вино. Да ви кажа, пробвала съм: и при Ест Ест, и при ябълковото се повръща еднакво.

* * *

— Въпреки октомврийските шегички на Ангулеме — Рейнар седна зад масата и разкопча колана си, — сега ще се напием с някоя хубава марка от хубава реколта, вещерю. Заработили сме. Можем да се повеселим.

— Много ясно. — Гералт кимна на кръчмаря. — В края на краищата, както казва Лютичето, може и да съществуват и други мотивации за заработване, но аз не ги знам. Така че да си хапнем от онова, което ухае толкова вкусно от кухнята. Между другото, днес във „Фазанарията“ е доста тясно, въпреки късния час.

— Навечерието на Юле е — поясни кръчмарят, чул думите му. — Хората празнуват. Веселят се. Гадаят каква ще е годината. Традицията го изисква, а при нас традицията е…

— Знам — прекъсна го вещерът. — А какво казва традицията за днешната кухня?

— Студен език с хрян. Бульон от угоен петел и късчета от мозък. Резени говеждо с картофени кнедли и зеле.

— Носи ги веднага, добри човече. И към тях… Какво към тях, Рейнар?

— Щом става въпрос за говеждо — каза след кратък размисъл рицарят, — то червеното „Кот дьо Блесюр“. От годината, в която старата принцеса Кароберта опна петалата.

— Добър избор — кимна кръчмарят. — На вашите услуги, господа.

Венец от имел, неловко хвърлен зад гърба от девойка от съседната маса, падна току до коляното на Гералт. Компанията на девойката избухна в смях. Девойката очарователно се изчерви.

— Да ги нямаме такива! — Рицарят взе венеца и го хвърли встрани. — Това няма да бъде поредното ви завоевание. Той вече е зает, драга госпожице. Вече е в плен на едни зелени очи…

— Млъкни, Рейнар…

Кръчмарят донесе поръчката.

Те ядяха, пиеха и мълчаха, слушайки как се веселят хората.

— Юле — каза Гералт, оставяйки чашата. — Midinvaerne. Зимното слънцестоене. От два месеца съм прикован тук. Два загубени месеца.

— Един месец — поправи го хладно и трезво Рейнар. — Ако изобщо си изгубил нещо, то е само месец. После снеговете затрупаха планинските проходи и нямаше как да се измъкнеш от Тусент, каквото и да направиш. А това, че дочака тук Юле, а сигурно ще дочакаш и пролетта, е по волята на висша сила, така че напразно се вайкаш и оплакваш. И не прекалявай със съжалението — така или иначе не вярвам, че ти е чак толкова жал.

— Ох, какво знаеш ти, Рейнар! Какво знаеш!

— Не знам много — съгласи се рицарят, наливайки си вино. — Не много повече от това, което виждам. А видях първата ви среща, между теб и нея. В Боклер. Помниш ли Празника на Бъчвата? Белите дрехи?

Гералт не отговори. Той помнеше.

— Очарователно е това място, дворецът Боклер, пълно е с любовна магия — занарежда Рейнар, наслаждавайки се на аромата на виното. — Самият му вид е способен да омагьосва. Помниш ли как на всичките ви спря дъхът само при вида му, тогава, през октомври? Да не забравяме какво каза Кахир тогава.

* * *

— Симетрично замъче — каза с възхищение Кахир. — Наистина симетрично и радващо окото замъче.

— Добре си живее принцесата — рече вампирът. — Трябва да го признаем.

— Наистина хубав дом, мамка му — добави Ангулеме.

— Дворецът Боклер — не без гордост повтори Рейнар дьо Боа-Фресне. — Елфическа постройка, само че леко преправена. Казват, от самия Фарамонд.

— Не „казват“ — възрази Регис. — А без никакво съмнение. Стилът на Фарамонд си личи от пръв поглед. Достатъчно е да се видят тези кули.

Увенчаните с червени керемиди кули, за които говореше вампирът, врязваха в небето тънките си бели обелиски, израстващи от изящната, разширяваща се надолу сграда на замъка. Видът им предизвикваше неудържима асоциация със свещи, от които са потекли гирлянди от восък върху майсторски резбованата основа на свещника.

— Около склоновете на Боклер се разстила градът — поясни рицарят Рейнар. — Крепостните стени, разбира се, са изградени по-късно — нали знаете, че елфите не са ограждали градовете си със стени. Пришпорете конете, драги. Чака ни дълъг път. Боклер само ви се струва близо, планините изкривяват перспективата.

— Да тръгваме.

Яздеха бързо, изпреварвайки пътници и скитници, каруци и двуколки, натоварени с тъмно, сякаш мухлясало грозде. После започнаха шумните и миришещи на ферментирал плод улички на града, след тях — мрачен парк, обрасъл с тополи, тисове, трънаци и чимшир. После дойдоха лехи с рози, главно от сортовете мултифлора и центифолия. Подир тях — резбованите колони, порталите и арките на двореца, слуги и лакеи с ливреи.

Този, който ги посрещна, беше Лютичето, фризиран и облечен като принц.

* * *

— Къде е Милва?

— Здрава е, не се притеснявай. Седи в покоите, приготвени за вас. И не иска да излиза оттам.

— Защо?

— За това — по-късно. А сега — да вървим. Принцесата чака.

— Направо от пътя?

— Такова е желанието й.

Залата, в която влязоха, беше пълна с хора, пъстроцветни като райски птици. Гералт нямаше време да се заглежда. Лютичето го побутваше към мраморните стъпала, при които в обкръжението на пажове и придворни стояха две жени, рязко открояващи се сред тълпата.

Беше тихо, но сега стана още по-тихо.

Първата жена имаше остър и вирнат нос, а сините й очи бяха пронизващи и сякаш леко неспокойни. Кестенявите й коси бяха фризирани в изумителна, наистина артистична прическа, закрепена с кадифени лентички, изпипана до най-дребните детайли, включително и къдрица с формата на правилен полумесец върху челото. Горната част на роклята с деколте преливаше в хиляди сини и лилави ивици на черен фон, долната част беше черна, гъсто осеяна с десен от малки жълти хризантеми. Върху шията и деколтето се виждаше завита по сложен начин огърлица от обсидиани, изумруди и лапис-лазули, завършваща с жадеитов кръст, разположен едва ли не между малките гърди, поддържани от плътно прилепнал корсет. Ниската яка на деколтето разкриваше дребни рамене и сякаш не беше добре закрепена върху тях — Гералт постоянно имаше чувството, че роклята всеки миг ще се изплъзне от бюста. Но тя не се изплъзваше, задържана в нужното положение от тайнствени прийоми на шивашкото изкуство и от гънките на дрехата.

Втората жена беше висока приблизително колкото първата. Червилото на устните й беше в същия цвят. Но с това приликите между двете свършваха. Върху късо подстриганите си черни коси тя носеше мрежеста шапчица, от която пред лицето й до върха на малкото носле се спускаше воал. Мотивът с цветя върху воала не закриваше прекрасните, блестящи, силно гримирани в зелено очи. Същият воал с цветя прикриваше и скромния разрез на черната рокля с дълги ръкави, върху която проблясваха сякаш безразборно разхвърляни сапфири, аквамарини, планински кристали и златни ажурни звездички.

— Нейна светлост принцеса Ана Хенриета — обадиха се полугласно зад гърба на Гералт. — Поклонете се, господине.

„Интересно, коя ли от двете е — помисли си Гералт, с усилие свивайки болното си коляно в церемониален поклон. — Гръм да ме удари, и двете изглеждат като принцеси. Като кралици!“

— Станете, господин Гералт — разсея съмненията му жената с кестенявите коси и острото носле. — Приветстваме вас и вашите приятели в княжество Тусент, в двореца Боклер. Щастливи сме да посрещнем гости, нагърбили се с толкова благородна мисия. При това приятели на скъпия за нашето сърце виконт Юлиан.

Лютичето се поклони дълбоко и енергично.

— Виконтът — продължи принцесата — ни съобщи вашите имена, разясни ни характера на вашата експедиция и ни разказа какво ви е довело в Тусент. Неговият разказ развълнува сърцата ни. Ще сме щастливи да си поговорим с вас при лична аудиенция, господин Гералт. Но тази среща малко ще се забави, тъй като ни предстои да се погрижим за някои държавни задължения. Завърши събирането на гроздето, традицията изисква да участваме в Празника на Бъчвата.

Втората жена, онази с воала, се наведе към принцесата и бързо прошепна нещо. Ана Хенриета погледна към вещера, усмихна се и прекара език по устните си.

— Нашата воля е — повиши тя глас — заедно с виконт Юлиан при Бъчвата да ни служи и господин Гералт от Ривия.

Сред групата придворни и рицари се разнесе шумолене като на разлюлени от вятъра борови клони. Принцеса Анариета за пореден път стрелна вещера с поглед и излезе от залата, заедно с приятелката си и кортежа от пажове.

— Гръм и мълния! — прошепна Шахматния рицар. — Гледай ти! Голяма чест ви оказаха, господин вещерю.

— Не разбрах съвсем за какво става въпрос — призна си Гералт. — По какъв начин ще трябва да служа на Нейно Величество?

— Нейна милост — поправи го, приближавайки се, пълен тип с външността на сладкар. — Простете, че се намесвам, господа, но при дадените обстоятелства съм принуден да го направя. Ние тук, в Тусент, строго спазваме традицията и протокола. Аз съм Себастиан льо Гоф, шамбелан и церемониалмайстор на княжеския двор.

— Приятно ми е.

— Официалното и протоколно обръщение към госпожа Ана Хенриета — шамбеланът и церемониалмайсторът не само че изглеждаше като сладкар, но и миришеше на глазура — е „Ваша Светлост“. Неофициалното — „Ваша Милост“. Фамилиарно, извън двореца — „Госпожо принцесо“.

— Благодаря, ще запомня. А другата жена? Как трябва да се обръщам към нея?

— Официалното обръщение е „уважаема“ — каза сериозно шамбеланът. — Но е напълно допустимо и „госпожо“. Това е роднина на принцесата, казва се Фрингила Виго. Съгласно волята на Нейна милост, ще служите при Бъчвата именно на нея, на госпожа Фрингила.

— А в какво се изразява тази служба?

— Нищо сложно. Сега ще ви обясня. Разбирате ли, ние вече много години използваме механични преси, но традицията…

* * *

Дворът беше изпълнен с глъчка и фееричен писък на пищялки, дива музика на флейти, ожесточено дрънкане на дайрета. Около сложената върху платформа бъчва подскачаха и се бутаха наредени в кръг комедианти и акробати. Дворът и заобикалящите го галерии бяха запълнени с хора — рицари, дами, дворяни, богато облечени граждани.

Шамбеланът Себастиан льо Гоф вдигна нагоре украсения с лозови филизи жезъл, после удари три пъти с него платформата.

— Хо, хо! — извика той. — Благородни дами, господа и рицари!

— Хо, хо! — отговори тълпата.

— Хо, хо! Това е древният обичай! Нека ни дари с вино лозата! Хо, хо! Нека узрее като слънце!

— Хо, хо! Нека узрее!

— Хо, хо! Нека, смачкано, то да ферментира! Нека набере сила и вкус в бъчвите! Да се излее в бокалите и да влезе в главите за слава на прекрасните дами, благородните рицари и работниците винари!

— Хо, хо! Нека ферментира!

— Да бъде красота!

От ленените палатки на противоположната стена на двора се появиха две жени — принцеса Ана Хенриета и чернокосата й спътница. И двете бяха плътно загърнати с алени наметала.

— Хо, хо! — удари с жезъла шамбеланът. — Да дойдат Младите!

„Младите“ бяха инструктирани, знаеха какво трябва да направят. Лютичето се приближи към принцесата, а Гералт — към чернокосата. Която, както той вече знаеше, се наричаше уважаемата Фрингила Виго.

Жените едновременно отметнаха наметалата и тълпата избухна в гръмки овации. Гералт преглътна.

Двете жени носеха бели, тънки като паяжина, дори нестигащи до бедрата ризи с презрамки. И нищо друго. Дори бижута. Освен това бяха боси.

Гералт вдигна Фрингила на ръце, а тя доста охотно го прегърна през шията. Ухаеше леко на амбра и рози. И на женственост. Тя беше топла и тази топлина го пронизваше като острие на стрела. Беше мека и тази мекота изгаряше и дразнеше пръстите му.

Мъжете понесоха жените към бъчвата: Гералт — Фрингила, и Лютичето — принцесата. Помогнаха им да застанат върху мачкащото се под краката им, изпускащо сок грозде. Тълпата изрева.

— Хо, хо!

Принцесата и Фрингила сложиха ръце върху раменете една на друга — така беше по-лесно да запазят равновесие върху гроздето, сред което потънаха до коленете. Сокът пръскаше и течеше. Въртейки се, жените мачкаха гроздето и се кикотеха като малки деца. Фрингила съвсем непротоколно стрелкаше с погледи вещера.

— Хо, хо! — ревеше тълпата. — Хо, хо! Да ферментира!

От мачканото грозде бликаше сок, мътната течност бълбукаше и се пенеше около коленете на жените.

Шамбеланът удари с жезъла по дъските на платформата. Гералт и Лютичето се приближиха и помогнаха на жените да излязат от бъчвата. Гералт видя как Анариета ухапа Лютичето по ухото, а очите й проблясваха опасно. Стори му се, че устните на Фрингила се плъзнаха по бузата му, но не би се обзаложил дали това е нарочно, или случайно. Ароматът на гроздовия сок го удари в главата.

Гералт пусна Фрингила върху подиума и я загърна с аленото наметало. Бързо и силно Фрингила стисна дланта му.

— Тези древни обичаи — прошепна тя, — толкова са възбуждащи. Нали?

— Да.

— Благодаря, вещерю.

— Удоволствието беше изцяло мое.

— Не изцяло. Уверявам те, че не изцяло.

* * *

— Налей, Рейнар.

На съседната маса провеждаха поредното зимно гадаене, състоящо се в хвърляне на увито в дълга спираловидна лента ябълкова кора. В зависимост от формата на падналата кора се опитваха да отгатнат името на бъдещия партньор. Кората винаги падаше във формата на „8“. Въпреки това веселбата продължаваше.

Рицарят му наля.

— Оказа се, че Милва е здрава — изрече замислено вещерът, — макар и все още да носи превръзка на ребрата. Въпреки това тя седеше в стаята и отказваше да излиза, и за нищо не света не се съгласяваше да облече подарената й рокля. Очертаваше се скандално нарушаване на протокола, но всезнайкото Регис оправи нещата. След като цитира дузина прецеденти, принуди шамбелана да донесе на стрелкинята мъжки дрехи. Ангулеме — точно обратното; с удоволствие свали панталоните и ботушите за езда, а роклята, сапуна и гребена направиха от нея съвсем привлекателна девойка. Естествено, банята и чистите дрехи повдигнаха духа на всички ни. Дори на мен. И всички отидохме на аудиенцията в добро настроение…

— Изчакай за малко — посочи с кимане Рейнар. — Към нас се приближават клиенти. Хо, хо, при това не един, а двама лозари. Малатеста, клиентът ни, води своя колега… и конкурент. Чудо на чудесата!

— А вторият кой е?

— Лозите Померол. В момента пием точно от тяхното вино, „Кот дьо Блесюр“.

Малатеста, управителят на лозите Ферментино, махна с ръка и се приближи, водейки спътника си — мъж с черни мустачки и буйна черна брада, приличащ повече на убиец, отколкото на чиновник.

— Позволете да ви представя господин Алкид Ферабрас, управител на лозите Померол — каза Малатеста, посочвайки брадатия.

— Моля, седнете.

— Ние само за малко. При господин вещера, относно звяра в подземията ни. От това че се намирате тук, следва, че чудовището е убито?

— Напълно.

— Уговорената сума ще бъде преведена на сметката ви в Чианфанели най-късно вдругиден — увери го Малатеста. — Ох, благодаря ви, господин вещерю. Благодаря ви стократно. Толкова хубаво подземие, със сводест таван, ориентирано към север, нито твърде сухо, нито твърде влажно, точно каквото трябва да бъде за виното, а заради проклетото чудовище не можехме да го използваме. Сами сте видели, наложи се да зазидаме част от тунелите, но въпреки това звярът успя да се промъкне… Пфу, пфу, откъде се взе, не мога да проумея… Сигурно от самия пъкъл…

— В пещерите в скали от вулканична лава винаги има чудовища — обади се с дълбокомислено изражение Рейнар дьо Боа-Фресне. Той си партнираше с вещера вече повече от месец, и като добър слушател беше успял да научи доста неща през това време. — Ясна работа, където има вулканична лава, там търси чудовища.

— Може и да е заради вулканичната лава — погледна го накриво Малатеста. — Каквото и да представлява тази вулканична лава. Но хората разправят, че е защото нашите подземия са свързани с дълбоки пещери, със самите земни недра. Имаме много такива ями и пещери.

— Да вземем например нашите подземия — обади се управителят на лозите Померол. — Дълги са цели мили, и никой не знае докъде водят. Тези, които са искали да изяснят това, не са се завръщали. Там също са виждали ужасно чудовище. Като че ли… Така че бих искал да предложа…

— Досещам се какво искате да предложите — изрече сухо вещерът. — И съм съгласен. Ще проверя подземията ви. Ще се договорим за заплащането в зависимост от това какво ще открия там.

— Няма да останете недоволен — увери го брадатият. — Хм… Хм… Има още нещо…

— Говорете, слушам ви…

— Онази сукуба, които нощем посещава мъжете и ги безпокои… Която негова светлост принцесата ви заръча да убиете… Мисля, че изобщо няма нужда да я убивате. Честно казано, на никого не пречи… Наистина, навестява някого от време на време… Обезпокоява го…

— Но само пълнолетни — вметна бързо Малатеста.

— Взе ми думите от устата, куме. Та сукубата на никого не вреди. А в последно време изобщо не се чува нищо за нея. Предполагам, че се е уплашила от вас, господин вещерю. Какъв смисъл има тогава да я преследвате? Нали парите в брой няма да ви попречат? А ако не са достатъчно…

— На сметката ми в Чианфанели би могло да постъпи нещо — изрече с каменно лице Гералт. — За пенсионния вещерски фонд.

— Ще го направим.

— А на сукубата няма да й падне и косъм от русата коса.

— В такъв случай всичко хубаво. — Двамата лозари станаха. — Празнувайте си спокойно, няма да ви пречим. Днес е празник. Традиция. А при нас, в Тусент, традицията е…

— Знам — каза Гералт. — Свято нещо.

* * *

Компанията на съседната маса шумеше. За пореден път провеждаха гаданията на Юле, този път с топчета, направени от средината на обредния хляб, и с кости от шаран. При това пиеха обилно. Кръчмарят и слугините свистяха като във вряла вода, докато тичаха насам-натам с халбите.

— Сукубата, за която стана дума — отбеляза Рейнар, добавяйки си още от зелето, — сложи началото на внушителната поредица от вещерски договори, сключени от теб в Тусент. После поръчките заваляха като из ведро, а ти не можеш да се отървеш от клиенти. Само не помня коя от винарните беше първа…

— Теб тогава те нямаше. Това стана на следващата сутрин след аудиенцията при принцесата. На която, между другото, също те нямаше.

— Нищо чудно. Аудиенцията беше лична.

— И това ако се казва лична… — засмя се Гералт. — В нея участваха повече от двайсет души, без да броим неподвижните като статуи лакеи, малолетните пажове и досадния шут. Сред изброените личности беше Льо Гоф, шамбеланът с външност и мирис на сладкар, и неколцина превити под тежестта на златните си ланци велможи. Имаше няколко типове, облечени в черно — съветници или съдии. Присъстваше познатият ми от Каед Мирквид барон Бича глава. Естествено, там беше и Фрингила Виго, личност, явно много близка на принцесата.

И най-сетне, там бяхме и ние: цялата ни компания, включително Милва с мъжките дрехи. Не, не се изразих правилно, като казах, че сме били всички. Лютичето не беше с нас. Лютичето, или виконт Еди-кой-си, се беше изпънал в креслото отдясно на Нейна остроноса милост Анариета и се надуваше като паун. Като истински фаворит.

Анариета, Фрингила и Лютичето бяха единствените, които седяха. Това не беше позволено на никой друг. А аз бях доволен, че не ми беше наредено да коленича.

Принцесата изслуша разказа ми, като за щастие ме прекъсваше рядко. Когато се заех накратко да излагам разговора с друидите, тя започна да чупи ръце с такова искрено отчаяние, че чак изглеждаше престорено. Знам, че звучи като някакъв проклет оксиморон, но повярвай ми, Рейнар, точно така беше.

* * *

— Ах, ах — възкликна принцеса Ана Хенриета, чупейки ръце. — Така ни опечалихте, господин Гералт. Наистина, сърцето ни се къса от мъка.

Тя изсмърка с острия си нос, протегна ръка и Лютичето незабавно сложи в отворената й длан батистена носна кърпичка с монограм. Принцесата избърса с нея двете си бузи, като внимаваше да не изтрие пудрата.

— Ах, ах — повтори тя. — Значи друидките не са знаели нищо за Цири? Не са били в състояние да ви помогнат? Излиза, че всичките ви усилия са отишли на вятъра и напразно сте били целия този път?

— Е, едва ли е било напразно — отговори с убеденост вещерът. — Признавам си, че разчитах да получа от друидите някакви конкретни сведения или указания, които да изяснят логично поне защо Цири е обект на толкова яростно преследване. Но друидките не можаха или не пожелаха да ми помогнат. Така че в този смисъл наистина нищо не постигнах. Обаче…

Той премина в шепот. Не за по-голям драматизъм. Не беше сигурен доколко трябва да бъде откровен пред цялата тази аудитория.

— Знам, че Цири е жива — изрече той сухо най-накрая. — Най-вероятно е била ранена. И все още е в опасност. Но е жива.

Ана Хенриета въздъхна, отново използва кърпичката и стисна ръката на Лютичето.

— Обещавам ви нашата помощ и подкрепа — каза тя. — Гостувайте ни в Тусент, колкото пожелаете. Трябва да знаете, че ние сме били в Цинтра, познавали сме Павета и сме били в приятелски отношения с нея, познавали сме и сме обичали малката Цири. С цялото ни сърце сме с вас, господин Гералт. Ако има нужда, нашите учени и астролози ще ви съдействат. Вратите на нашите библиотеки и читалища са отворени за вас. Дълбоко вярваме, че трябва да намерите някаква следа, указание или улика, които да ви покажат правилния път. Не действайте припряно. Няма нужда да бързате. Можете да останете тук колкото искате, вие сте ни скъп гост.

— Благодаря ви за добротата и снизхождението, Ваша милост — наведе глава Гералт. — Но все пак ще тръгнем на път веднага, след като си отпочинем. Цири все още е в опасност. А и ние — ако се задържим твърде дълго на едно място, опасността не само ще нарасне, но ще започне да застрашава и доброжелателните към нас хора. И всички около нас. А ние не искаме да допуснем това за нищо на света.

Принцесата помълча известно време, галейки ръката на Лютичето с ритмични движения, като котка.

— Думите ви са благородни и честни — каза тя най-накрая. — Но няма от какво да се боите. Нашите рицари така са разгромили преследващите ви бандити, че нито един от свидетелите на поражението не се е измъкнал жив — виконт Юлиан ни разказа това. Всеки, който се опита да ви безпокои, го очаква същата участ. Вие сте под наша защита и опека.

— Оценявам това. — Гералт отново се поклони, ругаейки наум болното си коляно и не само него. — И все пак не мога да премълча онова, което виконт Лютичето е забравил да ви разкаже, ваша милост. Разбойниците, които ме преследваха до Белхавен, и които доблестните ви рицари разгромиха в Каед Мирквид, наистина бяха абсолютни бандити, но носеха нилфгардските цветове.

— И какво от това?

„Такова — беше му на върха на езика да отговори, — че ако нилфгардците са превзели Аедирн за двайсет дни, то за твоето княжество ще са им достатъчни двайсет минути.“

— Води се война — каза той вместо това. — Това, което се случи в Белхавен и Каед Мирквид, може да се смята за диверсия в тила. Такива неща обикновено предизвикват репресии. Във военни времена…

— Войната със сигурност вече е свършила — прекъсна го принцесата, вирвайки острото си носле. — Писахме по този въпрос на нашия братовчед, Емхир вар Емрейс. Изпратихме му меморандум, в който настояхме незабавно да се сложи край на безсмисленото кръвопролитие. Със сигурност войната вече е свършила и е сключен мир.

— Не е толкова сигурно — отвърна студено Гералт. — Отвъд Яруга бушуват огън и меч, лее се кръв. Няма никакви признаци, че войната е към края си. Бих казал, че е точно обратното.

Моментално съжали за казаното.

— Как така? — Нослето на принцесата сякаш стана още по-остро, а в гласа й прозвуча противна, пискливо-скърцаща нота. — Правилно ли чувам? Войната продължава? Защо не сме информирани за това? Господин министър Трембли?

— Ваша милост, аз… — замънка, коленичейки, един от носителите на златните ланци. — Не исках… да ви безпокоя… да ви тревожа… Ваша милост…

— Стража! — извика нейна милост. — Затворете го в кулата! Вие сте в немилост, господин Трембли! В немилост! Господин шамбелан! Господин секретар!

— На вашите заповеди, Ваша светлост…

— Нека канцеларията ни веднага се обърне с остра нота към нашия братовчед, императора на Нилфгард. Настояваме незабавно, абсолютно незабавно да престане да воюва и да сключи мир. Защото войната и несъгласието са лоши неща! Несъгласието руши, а съгласието гради!

— Ваша милост — измънка шамбеланът сладкар, бял като пудра захар, — абсолютно сте права!

— Какво правите още тук? Дадохме заповедите си! Действайте, по най-бързия начин!

Гералт се огледа скришом. Дворяните имаха напълно каменни лица, от което следваше, че подобни инциденти не са нищо ново в този княжески двор. Той твърдо реши от този момент изобщо да не противоречи на госпожа принцесата.

Анариета докосна с кърпичката върха на носа си, след което се усмихна на Гералт.

— Както виждате — каза тя, — опасенията ви бяха безпочвени. Няма от какво да се боите и можете да ни гостувате колкото пожелаете.

— Да, Ваша милост.

В тишината ясно се чуваше скърцането на дървояд в някой от старинните мебели. И ругатните, които главният коняр отправяше към някакъв кон в далечния двор.

— Имаме и една молба към вас, господин Гералт — прекъсна мълчанието Анариета. — Като към вещер.

— Да, Ваша милост.

— Това е молба на множество благородни дами от Тусент, а също така и наша. Нощно чудовище безпокои тукашните домове. Дявол, призрак, сукуба във вид на жена, но толкова безсрамна, че няма да се осмелим да я описваме, безпокои добродетелните и верни съпрузи. Навестява през нощта спалните им, позволява си разгул и отвратителни перверзни, за които скромността ни не ни позволява да говорим. Вие, като специалист, сигурно знаете за какво става въпрос.

— Да, Ваша милост.

— Дамите от Тусент ви молят да сложите край на това безобразие. А ние се присъединяваме към молбата им. И ви уверяваме в нашето благоразположение.

— Да, Ваша милост.

* * *

Ангулеме намери вещера и вампира в парка на двореца, където те се разхождаха и водеха потайни разговори.

— Няма да повярвате — рече задъхано тя. — Няма да повярвате какво ще ви кажа… Но то е самата истина…

— Казвай, де.

— Рейнар дьо Боа-Фресне, странстващият Шахматен рицар, заедно с други странстващи рицари, стои на опашка пред княжеската хазна. И знаете ли защо? За месечното си заплащане! Казвам ви, опашката е дълга половин изстрел с лък, а от гербове ти причернява пред очите. Попитах Рейнар какво става, а той отговори, че странстващите рицари също трябва да ядат.

— И какво странно има тук?

— Шегуваш ли се? Странстващите рицари странстват от благородни подбуди! А не срещу месечно заплащане!

— Едното не изключва другото — каза с много сериозен тон Регис. — Наистина. Повярвай ми, Ангулеме.

— Повярвай му, Ангулеме — изрече сухо Гералт. — Престани да тичаш из двореца в търсене на сензации, по-добре прави компания на Милва. Тя е в ужасно настроение, не бива да остава сама.

— Вярно е. Лелката явно е в цикъл, понеже е зла като оса. Мисля, че…

— Ангулеме!

— Тръгвам, тръгвам.

Гералт и Регис се спряха при леха вече леко позамръзнали рози центифолия. Но не успяха да поговорят както трябва. Иззад оранжерията излезе слаб мъж с модно наметало с цвят охра.

— Добър ден. — Той се поклони, удряйки в коляното си калпака си от кожа на златка. — Мога ли да попитам кой от вас, уважаеми господа, е вещерът на име Гералт, славещ се със своите умения?

— Аз съм.

— А аз съм Жан Катийон, управител на лозята Кастел Торичела. Работата е там, че много се нуждаем от вещер. Искам да ви попитам ще бъдете ли така добър…

— А за какво става въпрос?

— Значи работата е следната — започна управителят на Катийон. — Заради войната, да я вземат дяволите, търговците взеха да идват по-рядко, запасите се увеличават, мястото за бъчви намалява. Мислехме, че това не е голям проблем, понеже под замъка има цели мили подземия, водещи надълбоко-надълбоко, чак до недрата на земята. Намерихме и под Торичела такова подземие — хубаво, с кръгли сводове, нито сухо, нито влажно, точно като за вино…

— И какво? — не издържа вещерът.

— Оказа се, че в подземията дебне някакво чудовище, сигурно дошло от дълбините на земята. Изгори двама души, само костите им останаха, а един ослепи, от което следва, господа, че това чудовище бълва някаква силна луга…

— Солпуга — констатира бързо Гералт. — Наричана още отровница.

— Ето — усмихна се Регис. — Сам виждате, господин Катийон, че си имате работа с професионалист. Може да се каже, че направо ви е паднал от небето. А обръщали ли сте се вече към странстващите рицари с тази молба? Принцесата има цял полк от тях, а такива мисии са по тяхната специалност, това е смисълът на съществуването им.

— Никакъв смисъл не е — поклати глава управителят на Катийон. — Смисълът на съществуването им е да охраняват пътищата и проходите, защото ако търговците не се доберат дотук, то всички ние ще трябва да тръгнем на път с торбите. Освен това рицарите може и да са смели, но само като са на конете. Никой няма да слезе под земята! Освен това те скъ…

Човекът се сепна и млъкна. Имаше вид на човек, който иска да се изплюе върху себе си.

— Скъпо вземат — завърши Гералт, дори без особена язвителност. — Знай, добри човече, че аз вземам още по-скъпо. Свободен пазар. И свободна конкуренция. Защото ако сключим договора, аз ще сляза от коня и ще отида под земята. Обмислете това, но не се бавете, защото няма да остана дълго в Тусент.

— Изненадваш ме — каза Регис веднага, щом управителят си тръгна. — В теб неочаквано се обади вещерът? Сключваш договори? Захващаш се с чудовища?

— И аз самият съм изненадан — призна си искрено Гералт. — Реагирах импулсивно, сякаш нещо ме подтикна. Ще се откажа. Да се върнем към разговора ни…

— Почакай. — Вампирът посочи с поглед към пътя. — Нещо ми подсказва, че към теб идват поредните клиенти.

Гералт изруга под нос. По заобиколената от кипариси алея към него вървяха двама рицари. Вещерът веднага позна първия — голямата бича глава върху снежнобяло поле не можеше да се сбърка с ничий друг герб. Вторият рицар, висок, с прошарени коси и благородно ъгловато лице, сякаш изсечено от гранит, носеше синя туника със златен кръст, покрит с лилии.

Рицарите спряха на определените от етикета две крачки и се поклониха. Гералт и Регис отговориха с поклони, след което цялата четворка изтърпя изискваното от рицарския обичай мълчание, траещо десет удара на сърцето.

— Господа — каза Бичата глава, — позволете да ви представя барон Палмерин дьо Лонфал. Аз, както може би си спомняте, се казвам…

— Барон Дьо Пейрак-Пейран. Как бихме могли да забравим!

— Имаме питане към господин вещера — премина към същността Пейрак-Пейран. — Свързано е, така да се каже, с професионалните ви дела.

— Слушам ви.

— Насаме.

— Нямам тайни от господин Регис.

— Но благородните господа несъмнено имат такива — усмихна се вампирът. — Затова, с ваше разрешение, бих искал да огледам тази очарователна беседка, вероятно храм на размишленията… Господин Дьо Пейрак-Пейран… Господин Дьо Лонфал…

Обмениха поклони.

— Целият съм в слух — прекъсна мълчанието Гералт, дори и без да си помисля да изчаква десет удара на сърцето.

— Проблемът е в тази сукуба… — Пейрак-Пейран снижи гласа си до шепот и боязливо се огледа. — В този нощен кошмар, който навестява мъжете. Който принцесата и дамите ви заръчаха да унищожите. Колко ви обещаха за убиването му?

— Извинявайте, но това е професионална тайна.

— То се знае — отговори Палмерин дьо Лонфал, рицарят с кръста с лилиите. — Позицията ви е разбираема. Наистина. Боя се, че ще ви оскърбя с предложението си, но въпреки това ще го отправя. Откажете се от този договор, господин вещерю. Не убивайте сукубата, оставете я на мира. Без да казвате нищо на дамите и принцесата. А ние, господата от Тусент, честна дума, ще надхвърлим предложеното от дамите. Щедростта ни ще ви учуди.

— Предложението наистина е близо до оскърбление — изрече студено вещерът.

— Господин Гералт. — Изражението на Палмерин дьо Лонфал беше твърдо и сериозно. — Ще ви кажа защо се осмелихме на такава стъпка. Дочухме слух за вас, че убивате изключително само такива чудовища, които представляват заплаха. Реална заплаха. Не въображаема, породена от невежество или предразсъдъци. Позволете да отбележа, че сукубата не заплашва никого и не вреди никому. Просто посещава насън… От време на време… И безпокои малко…

— Но само пълнолетни — добави бързо Пейрак-Пейран.

— Дамите от Тусент — каза Гералт, оглеждайки се — едва ли ще се зарадват, когато узнаят за разговора ни. Принцесата също.

— Напълно сме съгласни с вас — промърмори Палмерин дьо Лонфал. — Желателно е да сме дискретни. Няма защо да разбунваме духовете.

— Открийте ми сметка в някоя от местните банки на джуджетата — изрече бавно и тихо Гералт. — И ме учудете с щедростта си. Но ви предупреждавам, че е трудно да бъда учуден.

— И все пак ще се постараем — обеща гордо Пейрак-Пейран.

Обмениха прощални поклони.

Върна се Регис, който, естествено, беше чул всичко с вампирския си слух.

— Сега — каза той, без да се усмихва, — също можеш да кажеш, че това е било неволен рефлекс и необясним импулс. Но ще ти е трудно да обясниш откъде се е взела новата банкова сметка.

Гералт гледаше някъде високо, над върховете на кипарисите.

— Кой знае — каза той. — Може пък да поостанем няколко дни. Като се имат предвид ребрата на Милва, може би и повече от няколко дни. Може би няколко седмици? Няма да навреди, ако се сдобием с финансова независимост за това време.

* * *

— Значи ето откъде имаш сметка в Чианфанели — поклати глава Рейнар дьо Боа-Фресне. — Да… Ако принцесата беше узнала, щеше да има смяна на постове, ново раздаване на длъжности. Може би и аз щях да се издигна малко? Честна дума, жалко, че нямам данни на доносник. А сега ми разкажи за прочутото пиршество, на което толкова се радвах. Толкова разчитах да присъствам на него, да хапна, да пийна! А вместо това ме изпратиха на границата, на студа с кучешки впряг. Ех, съдба, съдба, рицарска съдба…

— Големият и шумно рекламиран пир — започна Гералт — беше предшестван от сериозни приготовления. Трябваше да бъде намерена Милва, която се криеше в конюшните, и да бъде убедена, че от нейното участие в банкета зависи съдбата на Цири и едва ли не на целия свят. Трябваше почти насила да бъде облечена с рокля. После трябваше Ангулеме да бъде принудена да обещае, че ще избягва думи като „курва“ и „задник“. Когато най-накрая постигнахме всичко това и смятахме да си отдъхнем на чаша вино, се появи шамбелан Дьо Гоф, миришещ на глазура и надут като пуяк.

* * *

— При дадените обстоятелства трябва да подчертая — заговори носово шамбелан Льо Гоф, — че на масата на Нейна милост няма последни места, никой на масата няма право да се обижда от мястото, на което е сложен. Обаче ние тук, в Тусент, строго съблюдаваме традициите и обичаите, и в съответствие с тези обичаи…

— Преминете към същността, господине.

— Пиршеството е утре. Трябва да подредя гостите според ранга им.

— Ясно — отговори със сериозен тон вещерът. — Нека да отгатна — най-достоен сред нас по ранг е Лютичето.

— Господин виконт Юлиан — изрече шамбеланът, вирвайки нос, — е извънредно почетен гост. И като такъв ще седи отдясно на Нейна милост.

— Ясно — повтори вещерът, сериозен като самата смърт. — А виконтът не разясни ли кой от нас какъв ранг има?

— Разясни — изкашля се шамбеланът, — че Ваши милости са тук инкогнито с рицарска мисия, чиито подробности, както и истинските ви имена, гербове и титли, не можете да издадете, защото сте дали обет.

— Точно така. Какъв е проблемът в такъв случай?

— Проблемът е, че трябва да наредя всички! Вие сте гости, при това другари на господин виконта, значи трябва да ви сложа по-близо до главната маса… Между бароните. Но нали не може всички вие да сте равни, дамите и господата, защото никога не се случва всички да са равни. Ако някой от вас е от по-висок ранг, трябва да седи на горната маса, при принцесата…

— Той е граф! — Вещерът без колебание посочи вампира, който наблизо се любуваше замислено на стената, почти изцяло покрита с гоблени. — Но за това нито дума! Тайна е!

— Разбирам! — Шамбеланът за малко не се задави от възторг. — При дадените обстоятелства… Ще го настаня от дясната страна на графиня Нотурна, благородната леля на госпожа принцесата.

— Няма да съжалите — нито вие, нито лелята. — Гералт беше с каменно лице. — Той няма равни на себе си нито в обноските, нито в разговорите.

— Радвам се да чуя това. А вие, господине от Ривия, ще седнете до уважаемата госпожа Фрингила. Такава е традицията. Вие я носихте до Бъчвата, значи сте… хм… нещо като неин рицар…

— Разбирам.

— Чудесно. А, господин графе…

— Да? — учуди се вампирът, който току-що се беше откъснал от един гоблен, изобразяващ битка между великани и циклопи.

— Нищо, нищо — усмихна се Гералт. — Просто си говорим.

— Аха — кимна Регис. — Не знам дали сте забелязали, господа… Но този циклоп на гоблена, този с тоягата… Вижте пръстите на краката му. Трябва да ви кажа, че той има два леви крака.

— Наистина — потвърди без сянка на учудване шамбеланът Льо Гоф. — В Боклер има много такива гоблени. Шивачът, който ги е тъкал, е бил истински майстор. Но страшно много е пиел. Както подобава на човек на изкуството.

* * *

— Време ни е — обади се вещерът, избягвайки погледите на разгорещените от виното девойки от съседната маса, на която се занимаваха с гадаене. — Да се приготвяме, Рейнар. Да плащаме, да възсядаме конете и към Боклер.

— Знам закъде бързаш толкова — озъби се в усмивка рицарят. — Не се бой, твоята зеленоока ще те чака. Едва удари полунощ. Разкажи за пиршеството.

— Разказвам и тръгваме?

— И тръгваме.

* * *

Видът на подредените в гигантска подкова маси убедително говореше за това, че есента отива към края си и идва зимата. Сред ястията в блюдата преобладаваше дивечът във всичките му възможни форми и разновидности. Имаше огромни глигански и еленски бутове, най-различни пастети и резени месо, по есенно украсени с гъби, клюква, сливов мармалад и глогов сос. Имаше и подходящи за сезона птици — тетреви, глухари и фазани, декоративно украсени с крила и опашки; имаше печени лещарки и имелови дроздове. Имаше и същински деликатеси, като печени хвойнови дроздове, пълнени с хвойнови плодчета. Забелязваха се и пъстърви от планинските езера, бяла риба, налими и печени щуки.

Сред зеленчуците преобладаваше късноесенна маруля, която, ако се наложеше, можеше да се бере дори изпод снега.

Цветята бяха заменени от имел.

Насред подковообразното закръгление, където бяха столовете на принцеса Анариета и най-уважаваните гости, върху огромен сребърен поднос беше сложено украшението на вечерта. Сред трюфели, изрязани от моркови цветчета, разрязани на две лимони и артишокови сърца лежеше гигантска чига, а върху гърба й стоеше на един крак изпечена чапла със златен пръстен във вдигнатия клюн.

— Заклевам се в чаплата! — възкликна, вдигайки чашата си, Пейрак-Пейран, добре познатият на вещера барон с бичата глава в герба. — Заклевам се в чаплата да браня рицарската чест и честта на дамите и поемам обет никога да не отстъпвам никому полесражението!

Обетът бе възнаграден с гръмки овации. След което се заеха с яденето.

— Заклевам се в чаплата! — извика друг рицар с предизвикателно стърчащи нагоре мустаци. — До последна капка кръв ще браня границите на Нейна милост Ана Хенриета! А за да докажа своята вярност, се заклевам да изрисувам на щита си чапла и цяла година да се бия инкогнито, криейки името и герба си, и наричайки се Рицарят на бялата чапла! Пия за здравето на Нейна княжеска милост!

— Здраве! Щастие! Да живее Нейна милост!

Анариета благодари с леко кимане. Главата й бе окичена с диамантена диадема, а диамантите върху принцесата бяха толкова, че просто с едно преминаване покрай стъкло можеше да го издраска цялото. До нея седеше Лютичето, усмихвайки се глуповато. Малко по-далеч, между две матрони, се намираше Емиел Регис. Беше облечен с черен аксамитов кафтан, в който изглеждаше точно както се полага на вампир. Той услужваше на матроните и ги забавляваше с разговор, а те го слушаха увлечено.

Гералт хвана блюдото с украсена с магданоз бяла риба и я подаде на седналата от лявата му страна Фрингила Виго, която носеше рокля от виолетов сатен и красиво колие от аметисти, много добре пасващо си с деколтето. Поглеждайки го изпод черните си мигли, Фрингила вдигна чашата си и загадъчно се усмихна.

— За твое здраве, Гералт. Радвам се, че ни настаниха заедно.

— Не хвали деня преди мръкване — отговори вещерът с усмивка, тъй като общо взето беше в добро настроение. — Пиршеството едва започва.

— Напротив. Вече продължава достатъчно дълго, за да започнеш да ми правиш комплименти. Докога трябва да чакам?

— Ти си прелестно красива.

— Чакай, чакай малко! — засмя се тя, а той можеше да се закълне, че е напълно искрена. — С това темпо ме е страх да си помисля докъде можем да стигнем преди края на разговора. Започни от… Хмм… Кажи ми, че имам изящна рокля и виолетовото ми отива.

— Виолетовото ти отива. Но честно казано, най-много би ми харесала в бяло.

Той забеляза предизвикателство в изумрудените й очи. Боеше се да му отвърне. Не беше чак в толкова добро настроение.

Срещу тях бяха настанени Кахир и Милва. Кахир седеше между две младички и постоянно бърборещи дворянки, като че ли баронеси. А стрелкинята се беше оказала до стар, навъсен и мълчалив като камък рицар с лице, обезобразено от следи от едра шарка.

Малко по-надалеч седеше Ангулеме и предизвикваше суматоха сред съседите си — млади странстващи рицари.

— Какво е това? — викаше тя, вдигайки сребърния нож със закръглен връх. — Без острие? Да не ги е страх, че ще започнем да се пробождаме?

— Такива ножове — поясни Фрингила — се използват в Боклер от времето на принцеса Каролина Роберта, бабата на Ана Хенриета. Кароберта направо излизала извън кожата си, когато по време на пиршествата гостите започвали да си човъркат зъбите с ножовете. А това няма как да се прави с нож със заоблен връх.

— Няма как — съгласи се Ангулеме с гримаса на раздразнение. — За щастие са ни дали и вилици!

Тя се престори, че ще пъхне вилица в устата си, но под строгия поглед на Гералт се спря. Седящият от дясната й страна млад рицар се засмя с цвилещ фалцет. Гералт взе чинията с патицата в желе и я подаде на Фрингила. Видя как Кахир се раздвоява и разтроява, изпълнявайки капризите на баронесите, а те не откъсват поглед от него. Видя и как младите рицари се умилкват около Ангулеме, като се надпреварваха да й подават блюда и се кикотеха на простодушните й шегички.

Видя как Милва си чопли от хляба, забила поглед в покривката.

Фрингила сякаш четеше мислите му.

— На неприказливата ти спътничка не й се падна хубаво място — прошепна тя, навеждайки се към него. — Какво да се прави, случват се такива неща при нареждането на масите. Барон Дьо Трастамара не страда от галантност. Нито пък от словоохотливост.

— Може и да е за добро — отвърна тихо Гералт. — При твърде любезен дворянин щеше да стане по-лошо. Познавам добре Милва.

— Сигурен ли си? — Фрингила го погледна бързо. — А не я ли мериш със собствения си аршин? Между другото, доста жесток?

Той не отговори, а вместо това й наля вино. И сметна, че сега е моментът да си изясни нещо.

— Ти си магьосница, нали?

— Да — съгласи се тя, прикривайки учудването си доста умело. — Как се досети?

— Усещам аурите — каза той, без да се задълбава в подробности. — И имам опит в тази област.

— За да бъде всичко ясно — каза тя след малко, — не съм имала намерение да заблуждавам никого. Но и не съм длъжна гръмогласно да известявам всички за професията си или да си слагам островърха шапка и черно наметало. Защо да плаша децата? Имам право да съм инкогнито.

— Безспорно.

— В Боклер съм, защото тук е ако не най-голямата, то най-богатата библиотека в познатия свят. Освен университетските, разбира се. Но университетите следят много ревностно за достъпа до рафтовете си, а тук съм роднина и приятелка на Анариета и всичко ми е позволено.

— За завиждане си е.

— По време на аудиенцията Анариета намекна, че тукашните книги може да съдържат полезна за теб информация. Не се разочаровай от нея заради театралната й екзалтация. Тя си е такава. И наистина не е изключено да намериш нещо в книгите, даже е много вероятно. Достатъчно е да знаеш какво търсиш и къде да го търсиш.

— Наистина. Нищо повече.

— Ентусиазмът на отговорите ти наистина вдига духа и предразполага към разговор. — Тя леко присви очи. — Досещам се за причината. Не ми се доверяваш, нали?

— Може ли още от лещарката?

— Заклевам се в чаплата! — Един млад рицар от края на подковата се изправи и обви около врата си шал, получен от съседката му по маса. — Заклевам се да не свалям шала, докато не бъдат избити до крак бандитите от прохода Сервантес!

Принцесата изрази признателността си чрез покровителствено навеждане на искрящата от диаманти диадема.

Гералт разчиташе на това, че Фрингила няма да продължи разговора.

Но грешеше.

— Ти не ми вярваш и не ми се доверяваш — каза тя. — Причиняваш ми нещо подобно на болка. Не само се съмняваш, че искрено искам да ти помогна, но при това и не вярваш, че мога да го направя. Ох, Гералт! Дълбоко засегна моето самолюбие и възвишените ми стремежи.

— Чуй ме…

— Не! — Тя вдигна ножа и вилицата, сякаш за да го заплаши с тях. — Не се оправдавай! Не понасям мъже, които се оправдават!

— А какви мъже понасяш?

Тя отново присви очи, все още държейки приборите така, сякаш се готви да нанесе удар.

— Списъкът е дълъг — каза бавно. — И не искам да те отегчавам с подробности. Ще отбележа само, че достатъчно високо в него стоят мъже, които заради любимата си са готови да отидат накрай света, без да се страхуват, презирайки опасността. И които не се предават, дори и когато изглежда, че нямат шансове за успех.

— А останалите позиции от списъка? — не издържа той. — Другите мъже, които са ти по вкуса? Също ли са безумни?

— А какво е истинската мъжественост — закачливо наведе глава тя, — ако не смесица в точните пропорции между класа и безумие?

— Дами и господа, барони и рицари! — извика шамбеланът Льо Гоф, ставайки и вдигайки с двете си ръце гигантската си чаша. — При така създалите се обстоятелства си позволявам да вдигна тост: за Нейна светлост принцеса Ана Хенриета!

— Здраве и щастие!

— Ура!

— Да живее!

— А сега, дами и господа — шамбеланът остави чашата и тържествено кимна на лакеите, — сега… Magna Bestia[117]!

На подноса, който четирима прислужници внесоха върху нещо, подобно на носилка, лежеше огромно печено туловище, което изпълни залата с чуден аромат.

— Magna Bestia! — извикаха в хор пируващите. — Ура! Magna Bestia!

— Какъв пък е този звяр, по дяволите? — обезпокои се Ангулеме. — Няма да го ям, докато не разбера какво е.

— Лос — поясни Гералт. — Печен лос.

— Това не е някакъв си лос — обади се Милва, кашляйки. — А бик, седем центнера[118].

— Седем центнера и четирийсет фунта[119] — хрипливо изрече седналият до нея мълчалив барон. Това бяха първите думи, произнесени от него от началото на вечерта.

Това можеше и да стане начало на разговор, но стрелкинята се изчерви, заби поглед в покривката и започна да чопли хляба.

Но Гералт беше приел лично думите на Фрингила.

— Вие ли повалихте този бик, господин бароне? — попита той.

— Не аз — отрече мълчаливецът. — Племенникът ми. Отличен стрелец. Но това е тема на мъжки разговор, мисля… Моля за извинение. Няма защо да отегчаваме дамите…

— А с какъв лък? — попита Милва, все още вторачена в покривката. — Със сигурност не по-слаб от седемдесетина.

— Ламиниран. Слоеве тис, акация, ясен, слепени сърцевини — бавно отговори баронът, видимо учуден. — Двойно прегънат зефар. Седемдесет и пет фунта сила.

— А обтягането?

— Двайсет и девет цала[120]. — Баронът говореше все по-бавно, сякаш изплюваше думите.

— Истинска машина — каза спокойно Милва. — С такава ще повалиш елен дори от сто крачки. Ако стрелецът е наистина добър.

— Аз от двайсет и пет крачки целя фазан — изкашля се баронът, като че ли леко обиден.

— От двайсет и пет крачки — вдигна глава Милва — ще уцеля и катерица.

Баронът смутено се закашля и бързо подаде на стрелкинята ядене и питие.

— Добрият лък е половината от успеха — промърмори той. — Но не по-малко важно е и качеството на стрелата, бих казал. А също така, госпожо, според мен стрелата…

— За здравето на Нейна милост Ана Хенриета! За здравето на виконт Юлиан дьо Летенхоф!

— За здравето им! Да живеят!

— … а тя го изритала по задника — завърши поредния си глупав виц Ангулеме. Младите рицари избухнаха в не по-малко глуповат смях.

Баронесите Келине и Нике слушаха Кахир с отворени уста, сияещи очи и пламнали бузи. На горната маса цялата висша аристокрация слушаше разсъжденията на Регис. До Гералт — дори при неговия вещерски слух — през глъчката достигаха само отделни думи, но той съобрази, че става въпрос за духове, стриги, сукуби и вампири. Регис размахваше сребърната вилица и доказваше, че най-доброто средство против вампирите е среброто — металът, убийствен за вампира дори при най-лек допир. „А чесънът?“ — питаха дамите. „Чесънът също е ефективен — съгласяваше се Регис, — но е неприятен за общуването, защото страшно смърди.“

Капелата в галерията тихо свиреше на гусли и пищялки, акробатите, жонгльорите и гълтачите на огън демонстрираха своето майсторство. Шутът се опитваше да разсмива хората, но не можеше да се мери с Ангулеме. Появи се мечкар с мечка, но за всеобщо веселие мечката направи купчина на пода. Ангулеме посърна и поутихна — трудно беше да се справи с подобни конкуренти.

Остроносата принцеса внезапно изпадна в гняв; заради някаква случайно подхвърлена дума един от бароните изпадна в немилост и под ескорт беше изпратен в кулата. Но едва ли някой — освен самия барон — се развълнува от случилото се.

— Няма да се измъкнеш толкова бързо оттук, недоверчивецо — обади се Фрингила Фиго, поклащайки чашата си. — Макар че с охота би си тръгнал още сега, нищо няма да се получи.

— Моля те, не ми чети мислите.

— Извинявай. Бяха толкова силни, че ги прочетох неволно.

— Не знаеш колко пъти съм чувал тези думи.

— Изобщо не подозираш какво знам. Моля те, опитай артишока, много е полезен за сърцето. Сърцето е важен орган при мъжете. Втори по важност.

— Мислех, че най-важните са класата и безумието.

— Достойнствата на духа трябва да вървят в комплект с достойнствата на тялото. Това осигурява съвършенство.

— Никой не е съвършен.

— Това не е аргумент. Всеки трябва да се стреми към съвършенство. Знаеш ли какво? Ще ми подадеш ли лещарката?

Тя разсече птицата върху чинията толкова бързо и рязко, че вещерът трепна.

— Няма да се измъкнеш толкова бързо оттук — повтори тя. — Първо, няма никаква нужда от това. Нищо не те заплашва…

— О, да, абсолютно нищо — не издържа той. — Нилфгардците са се изплашили от острата нота, изпратена им от княжеската канцелария. А дори и да рискуват да нападнат, ще бъдат прогонени от заклелите се в чаплата странстващи рицари с превръзки на очите.

— Нищо не те заплашва — повтори тя, без да обръща внимание на сарказма му. — Тусент повсеместно се смята за княжество от приказките, смешно и нереално, освен това, вследствие на винената продукция, намиращо се в състояние на постоянна веселба и пиянска оргия. Като такова никой не го възприема сериозно, но то се ползва с определени привилегии. В края на краищата Тусент доставя вино, а както добре е известно, без вино няма живот. Затова в Тусент не действат никакви агенти, шпиони или тайни служби. И той не се нуждае от армия, защото има достатъчно странстващи рицари с превръзка на очите. Никой няма да нападне Тусент. От изражението ти виждам, че не съм те убедила докрай?

— Не докрай.

— Жалко — присви очи Фрингила. — Обичам да достигам до края. Не понасям, когато не се получава или се получава наполовина. Не обичам и недоизказаните неща. Затова ще допълня: Фулко Артевелде, префектът на Ридбурн, смята, че си покойник — бегълците са му казали, че друидите са изгорили живи всички вас. Фулко прави каквото може, за да потули тази неприятна история, носеща белезите на скандал. Впрочем той си има собствен интерес и собствена кариера. Дори и до него да достигне слухът, че си жив, вече ще е твърде късно. Версията, която е записал в рапортите, вече ще е официална.

— Много добре си осведомена.

— Никога не съм криела това. Значи аргументът за нилфгардска потеря отпада. А други доводи за по-бързото ти тръгване просто няма.

— Любопитно.

— Но е самата истина. От Тусент може да се излезе през четири прохода, водещи към четирите краища на света. Кой ще избереш? Друидките не ти казаха нищо и отказаха сътрудничество. Елфът от планините изчезна…

— Наистина си добре осведомена.

— Това вече го установихме.

— И жадуваш да ми помогнеш.

— А ти отказваш помощта ми. Не вярваш в искреността на намеренията ми. Не ми се доверяваш.

— Слушай, аз…

— Не се оправдавай. Хапни си още от артишока.

Някой отново се закле в чаплата. Кахир правеше комплименти на баронесите. Подпийналата Ангулеме се чуваше из цялата маса. Мълчаливият барон, оживил се от разговора за лъковете и стрелите, започна направо да ухажва Милва.

— Моля, опитайте от глиганския бут. Ех, бих казал… В моите владения има полета, черни от глигани — цели орди…

— О!

— Хубави екземпляри има там, три центнера парчето… Сезонът е в разгара си… Ако желаете, госпожо… Можем, бих казал, да ловуваме заедно…

— Ние няма да останем дълго тук. — Милва погледна Гералт странно умолително. — Защото, с извинение, имаме по-важни дела от това да ловуваме. Макар че — добави тя бързо, виждайки, че баронът се намръщва, — с удоволствие бих половувала с вас черни зверове…

Баронът веднага се изчерви.

— Ако не на лов — обади се той охотно, — то бих ви поканил поне на гости. В резиденцията си. Да ви покажа колекцията си от еленски рога, лули и саби.

Милва се вторачи в покривката.

Баронът хвана подноса с лещарки, подаде й да си вземе, после напълни чашата й с вино.

— Моля за извинение — каза той. — Не съм дворянин. Не умея да развличам. И по дворянските приказки не ме бива.

— Аз съм отгледана в гората — изкашля се Милва. — Умея да ценя тишината.

Фрингила намери под масата дланта на Гералт и силно я стисна. Гералт я погледна в очите. И не можа да отгатне какво се таи в тях.

— Доверявам ти се — каза той. — Вярвам в искреността на намеренията ти.

— Да не ме лъжеш?

— Заклевам се в чаплата.

* * *

Един градски страж, явно по случай Юле, беше подпийнал, така че вървеше неуверено, закачаше с алебардата си табелите и мърмореше гръмко, но несвързано, че вече е десет часът, макар отдавна да беше минало полунощ.

— Отиди в Боклер сам — неочаквано каза Рейнар дьо Боа-Фресне, веднага щом излязоха от кръчмата. — Аз ще остана в града. До утре. Всичко хубаво, вещерю.

Гералт знаеше, че в града има благоразположена към рицаря дама, чийто мъж често пътува по работа. Не бяха говорили никога за това, защото истинските мъже не разговарят на тези теми.

— Всичко хубаво, Рейнар. Погрижи се за скофина. Да не засмърди.

— Навън е мраз.

Наистина беше мразовито. Уличките бяха пусти и мрачни. Лунната светлина заливаше покривите, отразяваше се във висящите от стрехите ледени висулки, но не достигаше до дълбините на пресечките. Подковите на Плотка звънтяха върху паважа.

„Плотка се насочва към двореца Боклер — помисли си вещерът. — Хубава кобила, подарък от Ана Хенриета. И от Лютичето.“

Пришпори коня.

Бързаше.

* * *

След празненството всички се срещнаха на закуска, за която бяха свикнали да слизат в кухнята на замъка. Кой знае защо, там винаги ги приемаха с удоволствие. Винаги за тях имаше нещо топло, направо от гърнето, тигана или шиша, винаги имаше хляб, сланина, бекон, сирене и мариновани гъбки. Никога не липсваха и по чаша-две от белия или червения продукт на прочутите местни лози.

Винаги отиваха там. През двете прекарани в Боклер седмици. Гералт, Регис, Кахир, Ангулеме и Милва. Само Лютичето закусваше на друго място.

— На него — обясняваше Ангулеме, докато си мажеше филия хляб, — му носят пръжки право в леглото! И му се кланят ниско!

Гералт беше склонен да вярва, че наистина е така. И точно в този ден реши да провери.

* * *

Намери Лютичето в рицарската зала. На главата на поета имаше яркочервена шапка, голяма колкото пита хляб; беше облечен с дублет в подходящи тонове, богато обшит със златисти нишки. Бардът седеше на стол с лютнята на колене и отвръщаше с небрежни кимвания на комплиментите на заобикалящите го дами и дворяни.

За щастие на хоризонта не се забелязваше Ана Хенриета. Гералт без колебание наруши протокола и смело пристъпи към действие. Лютичето го забеляза веднага.

— Благородни дами и господа — наду се той и махна с ръка в царствен жест, — може ли да ни оставите сами? Слугите също да излязат!

Плесна с ръце, и още ехото от пляскането му не беше заглъхнало, а двамата вече бяха сами в рицарската зала, сред доспехите, картините, паноплите[121] и силната миризма на пудра, останала подир дамите.

— Страхотно забавление — оцени без излишно злорадство Гералт, — просто ей така да ги изгониш, а? Сигурно е приятно да се дават заповеди с един властен жест, едно плясване с ръце, едно царствено вдигане на веждата? Да гледаш как отстъпват назад като раци и се превиват в поклони? Страхотно забавление, а, господин фаворите?

Лютичето се намръщи.

— Заради нещо конкретно ли идваш? — попита той раздразнено. — Или само да си побъбрим?

— Заради нещо много конкретно. Толкова много, че не е възможно повече.

— Говори тогава, слушам те.

— Трябват ни три коня. За мен, Кахир и Ангулеме. И два резервни. Тоест три хубави ездитни коня и два за багаж. В краен случай може да натоварим със запаси и фураж даже мулета. Предполагам, че поне дотолкова принцесата ти те оценява, нали? Че и повече, надявам се?

— Няма да има никакъв проблем за това. — Без да поглежда към Гералт, Лютичето започна да настройва лютнята си. — Учудва ме само припряността ти. Бих казал — учудва ме точно толкова, колкото и глупавият ти сарказъм.

— Припряността ми те учудва?

— Точно тока. Краят на октомври е, времето явно се разваля. Всеки момент в проходите може да завали.

— А теб те учудва припряността ми? — поклати глава вещерът. — Но добре, че ми напомни, осигури ни и топли дрехи. Кожуси.

— Мислех си — изрече бавно Лютичето, — че ще презимуваме тук. Че ще останем…

— Ако искаш, остани — подхвърли Гералт, без да се замисля.

— Искам. — Лютичето неочаквано остави лютнята и се изправи. — И ще остана.

Вещерът шумно си пое въздух. Помълча. Гледаше един гоблен, на който беше изобразена битката между титан и дракон. Титанът, твърдо застанал на двата си леви крака, се опитваше да строши челюстта на дракона, а драконът не изглеждаше възхитен.

— Ще остана — повтори Лютичето. — Аз обичам Анариета. И тя също ме обича.

Гералт продължаваше да мълчи.

— Ще получите още един кон — продължи поетът. — Ще наредя да изберат за теб породиста кобила, на име Плотка, разбира се. Ще бъдете нахранени, обути и топло облечени. Но от сърце те съветвам да изчакаш до пролетта. Анариета…

— Добре ли чувам? — обади се най-накрая вещерът. — Не ме ли лъже слухът?

— Несъмнено разумът ти е притъпен — измърмори трубадурът. — Що се отнася до другите ти сетива — не знам. Да повторя: Анариета и аз се обичаме. Ще остана в Тусент. С нея.

— Като какъв? Любовник? Фаворит? А може би съпруг-принц?

— Официалният ми статус по принцип ми е безразличен — призна си честно Лютичето. — Но не мога да изключа нищо. Включително и женитба.

Гералт отново помълча, любувайки се на битката между титана и дракона.

— Лютиче — каза той най-накрая, — ако си пиян, изтрезнявай по-бързо. Ако си трезвен, напий се. И тогава ще поговорим.

— Не разбирам защо говориш така — вдигна вежди Лютичето.

— Тогава помисли малко.

— Какво имаш предвид? Връзката ми с Анариета ли те шокира толкова? Сигурно искаш да призовеш здравия ми разум? Не си прави труда. Обмислил съм всичко. Анариета ме обича…

— А позната ли ти е тази поговорка? — прекъсна го Гералт. — Княжеската любов на пъргав кон препуска. Дори ако твоята Анариета не е вятърничава, а тя, честно казано, ми прилича на точно такава, то…

— То какво?

— Това, че само в приказките принцесите се обвързват с музиканти.

— Първо — наду се Лютичето, — дори простак като теб би трябвало да е чувал за морганатичните бракове. Да ти приведа ли пример от древната и най-новата история? Второ, сигурно това ще те учуди, но аз съвсем не съм от простолюдието. Моят род, Дьо Летенхоф, произлиза от…

— Слушам те — прекъсна го отново Гералт, вече започващ да се нервира — и се изумявам. Нима това е моят приятел Лютичето? Нима наистина приятелят ми Лютичето си е изгубил ума? Нима Лютичето, когото познавам като реалист, сега изведнъж е потънал в света на илюзиите? Отвори си очите, малоумнико!

— Аха — изрече бавно Лютичето, стискайки устните си. — Каква интересна смяна на ролите. Аз съм слепец, а ти изведнъж стана внимателен и съобразителен наблюдател. Обикновено е обратното. И интересно какво от очевидните за теб неща не забелязвам? За кое според теб трябва да си отворя очите?

— Ако не за друго — процеди вещерът, — то поне за това, че твоята принцеса е капризно дете, от което е израснал арогантен клоун. Това, че те е допуснала до прелестите си, увлечена от новото, не означава, че няма да те изрита веднага щом се появи нов трубадур с нов и по-увлекателен репертоар.

— Думите ти са невероятно долни и вулгарни. Надявам се, че осъзнаваш това?

— Осъзнавам липсата на съзнание у теб. Ти си се побъркал, Лютиче.

Поетът мълчеше, поглаждайки грифа на лютнята. Мина известно време, преди да заговори.

— Тръгнахме от Брокилон с безумна мисия — започна бавно той. — Поемайки безумен риск, се хвърлихме в безумно и лишено дори от най-малки шансове за успех преследване на миражи. На миражи, на призраци от сънищата, на безумни блянове, на абсолютно неосъществими идеали. Хвърлихме се в преследването им като глупаци, като побъркани. Но аз, Гералт, не се оплаках с нито една дума. Не те нарекох побъркан, не ти се присмях. Защото в теб живееха надежда и любов. Те те ръководеха в тази безумна мисия. Впрочем, и мен също. Но аз вече догоних своя мираж и ми провървя, че сънят се сбъдна и мечтата се изпълни. Мисията ми приключи. Намерих нещо, което се намира толкова трудно. И смятам да го запазя. И това е лудост? Лудост би било, ако го оставя да ми се изплъзне от ръцете.

Гералт мълча толкова дълго, колкото и Лютичето.

— Чиста поезия — каза той най-накрая. — А в нея е трудно някой да се мери с теб. Няма да кажа нито дума повече. Разби ми всичките аргументи. Признавам си, с помощта на не по-малко основателни аргументи от твоя страна. Всичко хубаво, Лютиче.

— Всичко хубаво, Гералт.

* * *

Дворцовата библиотека наистина беше огромна. Залата, в която се помещаваше, беше поне двойно по-голяма от рицарската. Имаше стъклен таван, благодарение на което беше светло. Но Гералт подозираше, че заради това през лятото е страшно горещо.

Коридорите между рафтовете и стелажите бяха много тесни. Той вървеше внимателно, за да не събори някоя книга. Налагаше се да прескача томове, струпани върху пода.

— Тук съм — чу той.

Средата на библиотеката тънеше в книги, наредени в купчини и стълбове. Множество томове лежаха напълно хаотично, сами или в живописни купове.

— Тук съм, Гералт.

Той се потопи в междинните каньони и проходи. И я намери.

Тя беше коленичила сред разхвърляни инкунабули[122], като ги прелистваше и ги подреждаше. Носеше скромна сива рокличка, за по-удобно вдигната нагоре. Гералт забеляза, че гледката е невероятно привлекателна.

— Не се възмущавай от този безпорядък — каза тя, бършейки челото си с опакото на ръката, защото върху дланите й имаше тънки, изцапани от прахта копринени ръкавици. — Тук често се провеждат инвентаризации и каталогизирания. Но по моя молба прекъснаха работата, за да мога да съм сама в библиотеката. Когато работя, не мога да понасям външни хора да ми дишат в тила.

— Извинявай. Да си тръгна ли?

— Ти не си външен. — Тя леко присви зелените си очи. — Погледът ти… ми доставя удоволствие. Не стой така. Седни тук, върху книгите.

Той седна върху „Описание на света“, издание in folio[123].

— Тази бъркотия — Фрингила посочи наоколо с широк жест — неочаквано ми облекчи работата. Удаде ми се да се добера до томове, които обикновено лежат някъде най-отдолу, под невъзможни за разрушаване канари от книги. Княжеските библиотекари с титанически труд разчистиха струпванията, благодарение на което на бял свят изплуваха някои скъпоценности на писмеността, същински бели врани. Погледни. Виждал ли си някога нещо подобно?

— Speculum aureum[124]? Виждал съм.

— Съвсем забравих. Извинявай. Ти си виждал много неща. Това трябваше да е комплимент, не сарказъм. А, погледни тук. Това е Gesta Regum[125]. С нея ще започнем, за да разбереш коя е твоята Цири в действителност, чия кръв тече във вените й… Физиономията ти е още по-кисела от обикновено, знаеш ли? Каква е причината?

— Лютичето.

— Разкажи ми.

Той й разказа. Фрингила го изслуша, седнала върху купчина книги и преметнала крак върху крак.

— Е — възкликна тя, когато той свърши, — признавам си, че очаквах нещо такова. Отдавна забелязах симптоми на влюбеност у Анариета.

— Влюбеност? — прихна вещерът. — Или господарски каприз?

— Ти, изглежда, не вярваш в искрената и чиста любов? — Тя го погледна проницателно.

— Моята вяра — отсече той — не е предмет на разговора и няма нищо общо с него. Става въпрос за Лютичето и неговото глупаво…

Той млъкна, изведнъж изгубил увереност.

— Любовта е като бъбречните кризи — изрече бавно Фрингила. — Докато не я изпиташ, не можеш да си представиш за какво става въпрос. А когато ти разказват, не вярваш.

— Има нещо вярно в това — съгласи се вещерът. — Но има и разлики. При бъбречните кризи здравият разум не спасява. И не ги лекува.

— Любовта се надсмива над здравия разум. И в това са нейните обаяние и красота.

— По-скоро глупостта й.

Фрингила се изправи, приближи се към него и свали ръкавиците си. Под сянката на миглите очите й бяха тъмни и дълбоки. Миришеше на амбра, рози, библиотечна прах, пожълтяла хартия, миниум и типографска боя, мастило и на стрихнина, с който се опитваха да тровят библиотечните мишки. Още по-странно беше, че той действаше.

— Не вярваш във внезапния импулс? — каза тя с променен глас. — В бурното привличане? В сблъсъците между летящи по пресичащи се траектории болиди? В катаклизмите?

Тя протегна ръка и докосна рамото му. Лицата им се доближаваха, все още бавно, предпазливо, сякаш внимавайки да не подплашат някое страшно боязливо създание.

А после болидите се сблъскаха и настана катаклизъм.

Паднаха върху купчина томове, които под тежестта им се разпръснаха в различни посоки. Гералт зарови нос в деколтето на Фрингила, прегърна я силно и я улови за коленете. Разни книги му пречеха да вдигне роклята й над талията, сред тях изкусно украсената „Жития на пророците“, а също така „De haemorrhoidibus“[126], интересен, макар и спорен медицински трактат. Вещерът избута томовете настрани и нетърпеливо разкъса роклята й. Фрингила охотно повдигна бедрата си.

Нещо се опираше в рамото й. Тя обърна глава. „Изкуството на акушерската наука за жени“. Бързо, за да не изкушава дявола, тя погледна на другата страна. „За горещите сероводородни води“. Наистина, ставаше все по-горещо. С крайчеца на окото си тя видя надписа на заглавната страница на разтворената книга, върху която лежеше главата й. „Записки за неминуемата смърт“. „Още по-хубаво“ — помисли си тя.

Вещерът се бореше с бельото й. Тя вдигна бедра, но този път едва-едва, за да изглежда като случайно движение, а не като оказване на помощ. Не го познаваше добре, не знаеше как реагира на жените. Притесняваше се да не се окаже, че предпочита онези, които се правят, че не знаят какво се иска от тях. Или да не е от онези, чието желание отминава, ако бельото се сваля трудно.

Обаче вещерът не показваше никакви признаци, че е загубил желанието си. Можеше да се каже, че дори е обратното. Виждайки, че е дошъл точният момент, Фрингила ентусиазирано и стремително разтвори крака, като при това събори купчина от книги и свитъци, които се стовариха като лавина отгоре им. Подвързаното с релефна корица „Ипотечно право“ се опираше в задника й, а украсената с месингова обкова „Codex diplomaticus“[127] — в китката на Гералт. Гералт мигновено оцени ситуацията и се възползва от нея: премести огромния том там, където трябваше. Фрингила възкликна — обковата се оказа студена. Но остана такава само за миг.

Магьосницата шумно въздъхна, пусна косите на вещера и се улови с двете си ръце за книгите: с лявата — за „Дескриптивна геометрия“, а с дясната — за „Бележки за земноводните и влечугите“. Хваналият я за бедрата Гералт повали със случаен ритник поредната купчина книги, но беше твърде увлечен, за да обръща внимание на плъзгащите се по тялото му томове. Издаваща спазматични стонове, Фрингила замята глава върху страниците на „Записки за смъртта“…

Книгите се местеха с шумолене, в носовете ги удари острата миризма на стара прах.

Фрингила извика. Вещерът не чу това, тъй като краката й затискаха ушите му. Той отхвърли от себе си пречещите му „История на войните“ и „Съвкупност от всички науки, потребни за щастлив живот“. Нетърпеливо воювайки с копчетата и кукичките в горната част на роклята й, той се местеше от юг на север, неволно четейки надписите върху кориците и заглавните страници. Под талията на Фрингила — „Идеалният земеделец“. Под мишницата й, недалеч от малката, прелестна, предизвикателно стърчаща гръд — „За безполезните и своенравни старейшини“. Под лакътя й — „Икономия или прости указания как да се създава, разделя и използва богатството“.

„Записки за неминуемата смърт“ му се мярна, докато притискаше устни към шията й, а ръцете му се намираха покрай „Старейшините“. Фрингила издаде странен звук — нещо средно между вик, стон и въздишка.

Стелажите се разтресоха, купчини книги се разклатиха и рухнаха като скали при силно земетресение. Фрингила изкрещя. От рафта с грохот падна чисто бялото първо издание на „De larvis scenicis et figuris“[128], след него рухна „Сборник от общите команди за езда“, последван от украсената с прелестни гравюри „Хералдика“ на Ян от Атре. Вещерът изохка и ритайки с протегнатите си крака, събори още томове. Фрингила отново изкрещя, гръмко и протяжно, и събори с токовете си „Размишления или медитации за всеки ден от годината“, интересно анонимно произведение, което кой знае как се беше озовало върху гърба на Гералт. Гералт трепереше и четеше през раменете на Фрингила, неволно узнавайки, че „Записките“ са написани от доктор Алберт Ривус, издадени са от Цинтрийската академия и са отпечатани от майстор-типограф Йохан Фробен младши на втората година от управлението на Негова милост крал Корбет…

Възцарилата се тишина се нарушаваше само от шумоленето на плъзгащите се книги и прелистващите се страници.

„Какво да правя? — мислеше си Фрингила, докато с лениви движения на дланите докосваше бузите на Гералт и твърдия ръб на «Размисли за природата на нещата». — Да му предложа аз? Или да чакам той да ми предложи? Само да не си помисли, че съм свенлива… или нескромна… И как да се държа, ако ми предложи той?“

— Да отидем и да потърсим някакво легло — предложи малко хрипливо вещерът. — Не бива да се отнасяме така с книгите.

* * *

„Тогава намерихме легло — мислеше си Гералт, докато яздеше Плотка в галоп по парковата алея. — Леглото в нейната стая, нейната спалня. Любихме се като безумни — ненаситно, жадно, сякаш след години въздържание и сякаш отново сме заплашени от години въздържание. Говорехме си много неща. Говорехме си тривиални истини. Говорехме си прекрасни лъжи. Но не си ги казвахме, за да се лъжем.“

Възбуден от галопа, той насочи Плотка право към обсипаната със сняг розова леха и накара кобилата да я прескочи.

„Любехме се. И разговаряхме. И лъжите ни бяха все по-лъжливи.

Два месеца. От октомври до Юле.

Два месеца бясна, жадна, безумна любов.“

Подковите на Плотка задрънчаха по дворните плочки на двореца Боклер.

* * *

Премина по коридорите бързо и безшумно. Никой не го видя, никой не го чу. Нито стражите с алебарди, убиващи скуката на дежурството с приказки и клюки, нито дремещите лакеи и пажове. Не потрепнаха дори огънчетата на свещите, когато той преминаваше покрай канделабрите.

Приближи се до дворцовата кухня. Но не влезе там. Не се присъедини към компанията, която се разправяше вътре с бъчонка вино и някакво печено ястие. Постоя в тъмнината и послуша.

Говореше Ангулеме.

— Това е някакво омагьосано място, мамка му, целият Тусент. Някакво проклятие виси над цялата долина. Да не говорим за замъка. Чудех се на Лютичето, чудех се на вещера, но сега и самата мен сякаш нещо ме държи в долината… Пфу, улових се, че… О, какво да ви разправям. Казвам ви, трябва да се махаме оттук. Колкото се може по-бързо.

— Кажи го на Гералт — промърмори Милва. — На него му го кажи.

— Да, поговори с него — каза Кахир саркастично. — В една от кратките минути, когато можеш да го хванеш. В моментите между двете неща, с които се занимава непрекъснато от два месеца, за да забрави.

— Ти самият — изсумтя Ангулеме — можеш да бъдеш хванат само в парка, където играеш серсо с баронесите. Да, целият Тусент е омагьосано място. Регис изчезва някъде нощем, лелката си има сипаничавия барон…

— Млъкни, сополанке! И престани да ме наричаш лелка!

— Хайде, хайде! — намеси се помирително Регис. — Момичета, престанете. Милва, Ангулеме. Нека има съгласие. Съгласието гради, несъгласието руши. Както казва Нейна милост принцеса Лютичева, владетелката на тази страна, двореца, хляба, сланината и краставичките. Да налея ли на още някого?

Милва тежко въздъхна.

— Твърде дълго се застояхме тук. Казвам ви, твърде дълго седим тук в бездействие. Оглупяваме заради това.

— Добре казано — рече Кахир. — Много добре казано.

Гералт внимателно се отдалечи. Безшумно. Като прилеп.

* * *

Премина бързо и безшумно по коридорите. Никой не го видя, никой не го чу. Нито стражите, нито лакеите, нито пажовете. Не потрепнаха дори огънчетата на свещите, когато преминаваше покрай канделабрите. Плъховете го чуваха, надигаха мустакатите си муцунки и застиваха. Но не се плашеха. Познаваха го.

Той често идваше тук.

В спалнята витаеше аромат на очарование и вълшебство, амбра, рози и женски сън. Но Фрингила не спеше.

Тя беше приседнала върху леглото, отметнала одеялото, и само с вида си го омагьосваше и завладяваше.

— Най-накрая си тук — каза тя, протягайки се. — Ти ужасно ме пренебрегваш, вещерю. Събличай се и бързо ела тук. Много, много бързо.

* * *

Тя премина бързо през коридорите. Никой не я видя, никой не я чу. Нито стражите, лениво сплетничещи на постовете си, нито дремещите лакеи и пажове. Не потрепнаха дори огънчетата на свещите, когато преминаваше покрай канделабрите. Плъховете я чуваха. Надигаха мустакатите си муцунки, застиваха, следяха я с черните мъниста на очите си. Но не се плашеха. Познаваха я.

Тя често идваше тук.

* * *

В двореца Боклер имаше коридор, а в края на коридора — стая, за чието съществуване не знаеше никой. Нито сегашната владетелка на замъка, принцеса Анариета, нито най-първата владетелка, прабабата на Анариета, принцеса Адемарта. Нито знаменитият Пьотър Фарамонд, архитектът, коренно преустроил замъка, нито работилите в съответствие с проекта и указанията на Фарамонд строители. Не знаеше за съществуването на коридора дори шамбеланът Льо Гоф, за когото всички смятаха, че знае всичко за Боклер.

Коридорът и стаята, замаскирани със силна илюзия, бяха известни само на първите архитекти на двореца, елфите. По-късно, когато елфите вече ги нямаше, а Тусент стана княжество — на малка група магьосници, свързани с княжеския дом. По-точно — на Арторнус Виго, магистър на магическите науки и голям специалист по илюзиите. И на неговата млада племенница Фрингила, притежаваща особен усет към илюзиите.

Бързо и безшумно преминавайки през коридорите на двореца Боклер, Фрингила Виго спря пред участъка от стената между две колони, украсени с акантови листа. Тихо произнесено заклинание и бърз жест накараха стената — която беше илюзия — да изчезне, разкривайки коридор, който изглеждаше глух. Но в края на коридора имаше замаскирана с илюзия врата. А зад нея — тъмна стаичка.

Когато влезе в нея, Фрингила, без да губи време, пусна телекомуникатора. Овалното огледало потъмня, после пламна, осветявайки помещението и изтръгвайки от мрака древни, натежали от прахта гоблени по стените. В огледалото се появи голяма, потънала в меки светлосенки зала с кръгла маса и насядали около нея жени. Девет жени.

— Слушаме те, госпожице Виго — каза Филипа Ейлхарт. — Какво ново?

— За съжаление — нищо — изкашля се Фрингила. От момента на последната телекомуникация досега — нищо. Нито един опит за сканиране.

— Това е лошо — каза Филипа. — Не крия, че разчитахме, че ще разкриете нещо. Моля, поне ни кажете… Вещерът успокои ли се? Ще можете ли да го задържите в Тусент поне до май?

Фрингила Виго помълча известно време. Нямаше ни най-малко желание да съобщава на Ложата, че само през последната седмица вещерът два пъти я е нарекъл „Йенефер“ и то в моменти, в които е имала всички основания да очаква собственото си име. Но Ложата, от своя страна, имаше всички основания да очаква от нея истината. Искреност. И правилни изводи.

— Не — отвърна тя най-накрая. — До май може би не. Но ще направя каквото е по силите ми, за да го задържа възможно най-дълго.

Четвърта глава

Коред — чудовище от многобройната група Strigiformes (виж), в зависимост от района наричано също кориган, рутеркин, румпелщуц, кренчик или месмер. Едно нещо може да се каже със сигурност за него — ужасно вреден е. Толкова отвратителен и отблъскващ е, че няма да пишем нищо нито за външността му, нито за навиците му, защото истина ви казвам: жалко е да си хабиш думите за подобна гадост.

„Physiologus“

В колонната зала на замъка Монтекалво се носеше миризма, представляваща удивителна смес от ароматите на старинна дървена ламперия, разтапящи се свещи и десет вида парфюми. Десет специално подбрани ароматични смеси, използвани от десет жени, седнали около кръгла дъбова маса в резбовани кресла с формата на глави на сфинксове.

Срещу Фрингила Виго седеше Трис Мериголд със светлосиня рокля, пристегната високо под шията. До Трис, държейки се в сянката, се беше настанила Кейра Мец. Огромните й обеци от многофасетни цитрини постоянно избухваха в хиляди привличащи погледите отблясъци.

— Моля, продължете, госпожице Виго — подкани я Филипа Ейлхарт. — Нямаме търпение да узнаем завършека на историята. И да предприемем съответните стъпки.

Филипа — по изключение — не носеше никакви бижута, освен закачения за яркочервената й рокля голям сардоникс. Фрингила вече беше успяла да се запознае с клюката и знаеше чий подарък е камъкът и чий профил е изобразен на него.

Седналата до Филипа Шеала де Танкарвил беше цялата в черно, съвсем леко искрящо заради диамантите й. Маргарита Льоантил носеше върху атлазената си виненочервена рокля чисто злато без камъни, затова пък Сабрина Глевисиг беше с колие, а обиците и пръстените й бяха украсени с любимите й, пасващи си с цвета на очите и дрехите й оникси.

Най-близо до Фрингила седяха двете елфки — Францеска Финдабаир и Ида Емеан аеп Сивней. Маргаритката от долината изглеждаше както винаги царствено, макар че днес, по изключение, нито прическата й, нито карминовата й рокля не демонстрираха разкош, а в диадемата и колието й се червенееха не рубини, а скромни, но изящни гранатови камъни. Ида Емеан беше облечена с оцветена в есенни тонове рокля от тюл и муселин, толкова тънка и въздушна, че дори при едва усещащото се въздушно течение, предизвикано от нагрявания от централното отопление въздух, тя се вълнуваше и трептеше като анемония.

Както обикновено в последно време, Асире вар Анахид предизвикваше учудване със своята скромна, но изискана елегантност. В малкото деколте на плътно прилепналата си тъмнозелена рокля нилфгардската магьосница носеше един-единствен изумруд на златна верижка. Маникюрите й, лакирани в много тъмно зелено, придаваха на композицията привкус на същинска магьосническа екстравагантност.

— Чакаме, госпожице Виго — напомни й Шеала де Танкарвил. — Времето тече.

Фрингила се изкашля.

— Дойде декември — започна да разказва тя. — Настъпи Юле, после — Нова година. Вещерът се успокои дотолкова, че името на Цири вече не изплуваше при всеки разговор. Експедициите за лов на чудовища, които той предприемаше редовно, сякаш го поглъщаха изцяло. Е, може би не съвсем изцяло.

Фрингила понижи глас. Стори й се, че в лазурните очи на Трис Мериголд припламна омраза. Но в края на краищата това можеше да е просто отблясък от пламъка на свещта. Филипа изсумтя, играейки си с камъка.

— Моля без такава скромност, госпожо Виго. Тук сме само свои хора. Жени, които много добре знаят какво друго освен удоволствието дава сексът. Всички ние използваме този инструмент, когато се наложи. Моля, продължете.

— Дори и денем да се опитваше да демонстрира необщителност, надменност и гордост — заговори Фрингила, — то нощем беше изцяло в моята власт. Казваше ми всичко. Пееше химни за моята женственост и като се има предвид възрастта му, доста щедри, трябва да призная. А после заспиваше. В обятията ми, притиснал устни към гърдите ми. Търсейки заместител на майчината любов, която никога не е познавал.

Сега вече беше сигурна, че това не е отблясък от свещите. „Добре, моля, ревнувайте — помисли си тя. — Завиждайте ми. Има за какво.“

— Беше изцяло в моя власт — повтори Фрингила.

* * *

— Връщай се в леглото, Гералт. Още не се е съмнало, по дяволите!

— Имам уговорка. Трябва да отида в Померол.

— Не искам да ходиш в Померол.

— Имам уговорка. Дал съм дума. Управителят на лозите ще ме чака при портите.

— Тези твои ловувания на чудовища са глупави и безсмислени. Какво искаш да докажеш, убивайки в подземията поредния звяр? Своята мъжественост? Знам по-добри начини. С други думи, връщай се в леглото. Няма да ходиш в никакъв Померол. Или поне не толкова бързо. Управителят може да почака, какъв е той в края на краищата? Искам да се любя с теб.

— Извинявай. Нямам време за това. Дал съм дума.

— Искам да се любим!

— Ако искаш да ми правиш компания на закуска, започвай да се обличаш.

— Ти вече не ме обичаш, Гералт! Не ме ли обичаш вече? Отговори ми!

— Облечи онази перленосива рокля, обшита с кожа от норка. Много ти отива на лицето.

* * *

— Беше изцяло под моя власт, изпълняваше всяко мое желание — повтори Фрингила. — Правеше всичко, каквото поискам. Така беше.

— Да, вярваме — произнесе извънредно сухо Шеала де Танкарвил. — По-нататък, моля.

Фрингила се изкашля в юмрука си.

— Проблемът беше в компанията му — продължи тя. — Тази странна шайка, която той наричаше своя дружина. Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах, който постоянно се вглеждаше в мен и се изчервяваше от усилие, опитвайки се да си спомни коя съм. Но изобщо не успяваше, защото съм посещавала Дарн Дифра, родовия замък на дедите му, когато е бил на шест или седем години. Милва, девойка на вид буйна и горда. Но аз два пъти я заварих да плаче, скрита в ъгъла на конюшнята. Ангулеме — вятърничаво дете. И Регис Терзиеф-Годфрой. Тип, който така и си остана загадка за мен. Цялата тази шайка му оказваше въздействие, което не можех да неутрализирам.

„Добре, добре — помисли си тя, — не вдигайте толкова високо вежди, не кривете уста. Изчакайте малко. Това още не е краят. Тепърва ще чуете за моя триумф.“

— Всяка сутрин — продължи тя — цялата им компания се събираше в кухнята, в най-долния етаж на замъка Боклер. Готвачът ги обичаше, кой знае защо. Винаги се намираше нещо вкусно за тях. Онази сутрин това бяха яйца, кисела супа, задушен патладжан, заешки пастет, половин гъска и бял салам с цвекло, освен това — солидна пита козе сирене. Всички ядяха с апетит, мълчаливо. С изключение на Ангулеме, която не млъкваше.

* * *

— Казвам ви, да си направим тук бордей. Когато извършим каквото имаме за вършене, да се върнем и да си направим публичен дом. Проучих града. Тук има всичко. Само бръснарници изброих десет, а аптеки — осем. А бордеят е само един, и то някакъв такъв неугледен, казвам ви. Никаква конкуренция. Ще отворим по-луксозен. Ще купим едноетажна къща с градина…

— Ангулеме, пощади ни…

— … Изключително за почтена клиентела. Аз ще бъда мадам. Казвам ви, ще направим добри пари и ще си живеем като богаташите. Най-накрая ще ме изберат за съветница и тогава със сигурност няма да допусна да измрете, защото веднага щом ме изберат, аз ще избера вас и докато се усетите…

— Ангулеме, помолихме те. Изяж си филията с пастет.

Известно време цареше тишина.

— Какво преследваш сега, Гералт? Трудна ли е работата?

— Очевидците дават противоречиви описания. — Вещерът вдигна глава над чинията. — Следователно е или прискирник, което значи сравнително трудна работа, или дрелихон, което значи средно трудна работа, или нажемпик, тоест сравнително лесна работа. А може да се окаже и че работата е съвсем лека, защото са видели чудовището за последен път преди Ламас миналата година. Може да е напуснало Померол и сега да е на седем планини оттам.

— Което и му пожелавам — каза Фрингила, хапвайки си от гъшата кълка.

— А какво става с Лютичето? — попита изведнъж вещерът. — Не съм го виждал толкова отдавна, че черпя всички сведения за него от пеещите се в града пасквили.

— И ние не сме в по-добра ситуация — усмихна се Регис, без да отваря уста. — Знаем само, че нашият поет вече е в толкова близки отношения с принцесата госпожа Анариета, че си позволява дори пред свидетели да я нарича фамилиарно Невестулчице.

— Много точно попадение! — каза с пълна уста Ангулеме. — Госпожа принцесата наистина има нос като на невестулка. Да не говорим за зъбите.

— Никой не е съвършен — присви очи Фрингила.

— Самата истина.

Черната и бяла кокошка, разхождащи се из кухнята, започнаха да кълват обувките на Милва. Стрелкинята ги прогони с ритник и изруга. Гералт отдавна се заглеждаше в нея. Този път се реши.

— Мария — каза той сериозно, даже сурово, — знам, че разговорите ни трудно могат да се нарекат сериозни, а шегите ни — изискани. Но изобщо не е задължително да ни демонстрираш толкова кисела физиономия. Случило ли се е нещо?

— Със сигурност се е случило — каза Ангулеме. Гералт я изгледа предупредително. Твърде късно.

— Какво знаете вие? — Милва се изправи толкова рязко, че едва не събори стола си. — Какво знаете, а? Да ви вземат дяволите! Целунете ми задника всичките, разбрахте ли?

Тя взе чашата си от масата, пресуши я до дъно, след това, без да се замисля, я разби в пода. И избяга, като затръшна вратата след себе си.

— Работата е сериозна… — започна след малко Ангулеме, но този път вампирът я изгледа предупредително.

— Работата е даже много сериозна — потвърди той. — Не очаквах от нашата стрелкиня толкова крайна реакция. Обикновено така се реагира, когато на някого му бият шута, а не както е в случая, ти да биеш шута на някого.

— За какво говорите, по дяволите? — нервира се Гералт. — А? Може ли някой най-накрая да ми обясни за какво става въпрос?

— За барон Амадис дьо Трастамара.

— Сипаничавият ловец?

— Същият. Обяснил се е на Милва в любов. Преди три дни, по време на лов. Той вече от месец я кани на лов…

— Единият лов продължи два дни — нагло се озъби Ангулеме. — С нощуване в ловджийска хижа, разбирате ли? Залагам си главата…

— Млъквай, момиче. Продължавай, Регис.

— Официално и тържествено е поискал ръката й. Милва му отказала, явно в доста рязка форма. Баронът изглежда разумен човек, но явно е приел отказа като хлапак, навъсил се и веднага напуснал Боклер. А Милва оттогава изглежда така, сякаш са й потънали гемиите.

— Твърде дълго се заседяхме тук — промърмори вещерът. — Прекалено дълго.

— И кой го казва? — попита мълчалият до момента Кахир. — Кой го казва?

— Извинявайте. — Вещерът стана. — Ще поговорим за това, когато се върна. Померол ме очаква. А вещерите се славят с точността си.

* * *

След бурното бягство на Милва и тръгването на вещера, останалите продължиха да закусват в мълчание. Из кухнята, боязливо пристъпвайки с ноктестите си крака, сновяха двете кокошки, черната и пъстрата.

— Имам един проблем — заговори най-накрая Ангулеме, като вдигна очи от чинията, която топеше със залък хляб, и погледна към Фрингила.

— Разбирам — кимна магьосницата. — Няма нищо страшно. Колко време мина от последната ти менструация?

— Какви ги говориш? — Ангулеме скочи на крака, подплашвайки кокошките. — Нищо подобно! Става въпрос за съвсем друго!

— Добре, слушам те.

— Гералт иска да ме остави тук, когато тръгне на път.

— О!

— Казва — изсумтя Ангулеме, — че не бива да ме излага на риск и други подобни глупости. А аз искам да пътувам с него…

— О!

— Не ме прекъсвай, става ли? Искам да пътувам с него, с Гералт, защото само с него не ме е страх, че Едноокият Фулко отново ще ме спипа, а тук, в Тусент…

— Ангулеме — прекъсна я Регис, — напразно се оплакваш. Госпожа Виго слуша, но не чува. Занимава я само едно: отпътуването на вещера.

— О! — повтори Фрингила, като се обърна към него и присви очи. — За какво намеквате, господин Терзиеф-Годфрой? Отпътуването на вещера? А кога ще отпътува той? Мога ли да науча?

— Може и да не е днес, може и да не е утре — отговори меко вампирът, — но в някой от следващите дни — със сигурност. Без да искам да огорчавам никого.

— Не се чувствам огорчена — отговори Фрингила студено. — Разбира се, ако сте имали предвид именно мен. Що се отнася до теб, Ангулеме, уверявам те, че ще обсъдя с Гералт въпроса за отпътуването от Тусент. Гарантирам, че вещерът ще има предвид моето мнение.

— Разбира се — изсумтя Кахир. — Защо ли си знаех, че точно така ще отговорите, госпожице Фрингила?

Магьосницата го гледа дълго време.

— Вещерът не бива да си тръгва от Тусент — каза тя най-накрая. — И ако му мислите доброто, не трябва да го подтиквате да го прави. Къде ще му бъде толкова хубаво като тук? Къпе се в лукс. Тук ги има неговите чудовища, които лови, и заработва от това съвсем прилично. Неговият приятел е фаворит на управляващата тук принцеса, самата принцеса е благосклонна към вещера. Главно заради онази сукуба, която по-рано навестяваше спалните. Да, господа. Анариета, както и всички благородни дами от Тусент, са невероятно доволни от вещера. Защото сукубата престана да навестява съпрузите им. Дамите от Тусент са събрали специална премия, която всеки момент ще внесат на сметката на вещера в банка Чианфанели. Увеличавайки сумата, която той вече е събрал там.

— Красив жест от страна на дамите. — Регис не свеждаше поглед. — А и премията е напълно заслужена. Не е лесно да се уреди сукубата да спре посещенията. Можете да ми вярвате, госпожице Фрингила.

— И вярвам. Между другото, един от стражите в двореца твърди, че е видял сукубата. През нощта, на зъбците на кулата на Кароберта. В компанията на друго призрачно същество. Като че ли вампир. Двата демона се разхождали, както се кълне стражът, и изглеждали сякаш са в приятелски отношения. Може би знаете нещо по този въпрос, господин Регис? Няма ли да обясните?

— Не. — На Регис дори не му трепна клепачът. — Няма да обясним. На земята и на небето има неща, които нашите философи дори не са сънували.

— Несъмнено има такива неща — кимна Фрингила, тръскайки черната си коса. — Относно това, че вещерът се готвел да тръгва, може би ви е известно още нещо? Защото на мен, например, не ми е казвал нищо за подобни намерения, а е свикнал да ми казва всичко.

— То се знае — промърмори Кахир. Фрингила не му обърна внимание.

— Господин Регис?

— Не — отговори след кратко мълчание вампирът. — Не, госпожице Фрингила, бъдете спокойна. Вещерът изобщо не ни дарява с по-голямо доверие, отколкото вас. Не ни нашепва в ушите никакви тайни, които би скрил от вас.

— Тогава откъде черпите сведения за заминаването му? — Фрингила беше студена като мрамор.

На вампира отново не му трепна окото:

— А, това е като в онази пълна с младежко очарование поговорка на любимата ни Ангулеме: винаги идва такъв момент, в който или се изхождаш, или освобождаваш клозета. С други думи…

— Спестете си ги — прекъсна го рязко Фрингила. — Достатъчни бяха и тези изпълнени с очарование думи.

Дълго време цареше мълчание. Черната и пъстрата кокошка сновяха насам-натам и кълвяха каквото им падне. Ангулеме бършеше с ръкав своя зацапан от цвеклото нос. Вампирът замислено си играеше с една обелка от салам.

— Благодарение на мен — наруши тишината Фрингила — Гералт се запозна с родословието на Цири, с известните само на няколко души тайни на нейната генеалогия. Благодарение на мен притежава нужната информация, а информацията е оръжие. Благодарение на мен и моята магическа защита не го заплашва вражеско сканиране, а следователно — и наемни убийци. Благодарение на мен и моята магия вече не го боли коляното и той може да го свива безболезнено. На шията си носи направен чрез моето изкуство медальон, който може и да не е толкова добър, колкото оригиналният вещерски, но все пак е достатъчно добър. Благодарение на мен — и само на мен — през пролетта или лятото, информиран, защитен, здрав, подготвен и въоръжен, той ще може да започне битката с враговете си. Ако някой от присъстващите е направил за Гералт повече, нека да разкаже. С удоволствие ще му отдам заслуженото.

Никой не се обаждаше. Кокошките кълвяха обувките на Кахир, но младият нилфгардец не им обръщаше внимание.

— Наистина — каза той подигравателно най-накрая. — Никой от нас не е направил толкова много за Гералт, колкото вие, госпожице.

— Защо ли бях сигурна, че ще кажеш точно това?

— Не е там работата, госпожице Фрингила… — започна вампирът, но магьосницата не му даде да довърши:

— А тогава в какво е? — попита тя враждебно. — В това, че спи с мен? Че ни свързват чувства? В това, че не искам да си тръгва сега? Че не искам да го терзае чувство за вина? Същото това чувство за вина, това изкупление, което ви тласка да тръгнете на път?

Регис мълчеше. Кахир също не изрече нито дума. Ангулеме поглеждаше ту единия, ту другия, явно без да разбира напълно за какво става дума.

— Ако това, че Гералт ще открие Цири — каза след малко магьосницата, — е записано върху свитъците на предопределението, значи точно така ще се случи. Независимо дали вещерът ще тръгне на път, или ще остане в Тусент. Предопределението застига хората. А не обратното. Разбирате ли това? Разбирате ли това, господин Регис Терзиеф-Годфрой?

— По-добре, отколкото предполагате, госпожице Виго. — Вампирът повъртя между пръстите си обелката от салам. — Но за мен, моля да ме извините, предопределението не е свитък, написан от ръката на Великия демиург, нито неоспорима присъда на някакво си там провидение, а следствие от множество на вид несвързани помежду си факти, събития и действия. Склонен съм да се съглася с вас, че предопределението застига хората… и не само хората. Но не съм толкова сигурен, че не е възможно и обратното. Защото такава гледна точка не е нищо повече от един удобен фатализъм, химн на затъпяването и бездействието, пухен дюшек и пленително топла женска утроба. Накратко казано, живот в съня. А животът, госпожице Виго, може и да е сън, може и да завършва със сън… Но това е сън, който трябва да се сънува активно. И точно затова, госпожице Виго, нас ни чака път.

— Прав ви път! — Фрингила се изправи, почти толкова рязко, колкото и Милва по-рано. — Моля! На проходите ви чакат виелица, мраз и предопределението. Колко много се нуждаете от изкупление! Прав ви път! Но вещерът ще остане тук. В Тусент! С мен!

— Мисля, че грешите, госпожице Виго — отговори спокойно вампирът. — Признавам с поклон, че сънят, който сънува сега вещерът, е вълшебен и прекрасен. Но всеки сън, който продължи твърде дълго, се превръща в кошмар. А от такива се събуждаме с вик.

* * *

Деветте жени, седнали около огромната кръгла маса в замъка Монтекалво, бяха вперили погледи в десетата, Фрингила Виго. Във Фрингила, която изведнъж беше започнала да заеква.

— Гералт тръгна към лозята Померол на осми декември сутринта. А се върна… Като че ли на осми през нощта… Или на девети преди обяд… Не знам… Не съм сигурна…

— По-свързано — помоли меко Шеала де Танкарвил. — Моля по-свързано, госпожице Виго. А ако някой фрагмент от разказа ви смущава, моля, просто го пропуснете.

* * *

Стъпвайки предпазливо на ноктестите си крака, из кухнята сновеше пъстрата кокошка. Миришеше на бульон.

Вратата се отвори с грохот. В кухнята нахлу Гералт. Върху зачервеното му от вятъра лице имаше синина и виолетово-червеникав струпей от засъхнала кръв.

— Хайде, дружина, приготвяйте се! — обяви той без излишни встъпления. — Тръгваме! След час и нито минута по-късно искам да ви видя всичките на хълма извън града, там, където има стълб. С багажа си, върху седлата, готови за далечен и труден път.

Това беше достатъчно. Всички сякаш отдавна го очакваха и отдавна бяха готови.

— Аз веднага! — скачайки, извика Милва. — За половин час ще съм готова!

— Аз също! — Кахир се изправи, хвърли лъжицата, вглеждайки се внимателно във вещера. — Но бих искал да науча какво е това. Каприз? Скарване между любовниците? Или наистина на път?

— Наистина на път. Ангулеме, какво правиш физиономии?

— Гералт, аз…

— Не се бой, няма да те оставя. Промених решението си. Ти трябва да бъдеш наглеждана, сополанке, не мога да те изпускам от поглед. Да тръгваме, казах. Приготвяйте се, събирайте си багажа. И един по един, за да не привличаме внимание, извън града, при стълба на хълма. След час ще се срещнем там.

— Непременно, Гералт! — извика Ангулеме. — Мамка му, най-накрая!

След миг в кухнята останаха само Гералт, пъстрата кокошка и вампирът, спокойно пийващ си от бульона и хапващ си кнедли.

— Специална покана ли чакаш? — попита студено вещерът. — Защо още седиш, вместо да товариш мулето Дракул? И да се прощаваш със сукубата?

— Гералт — каза спокойно Регис, сипвайки си допълнително от супника, — за прощаването със сукубата ми е необходимо същото време, колкото на теб за сбогуването с твоята магьосница. При положение, че изобщо смяташ да се сбогуваш с нея. И, между нас казано, можеш да изпратиш младоците с крясъци, врява и грубости да си опаковат багажа, но аз се нуждая от нещо повече, ако не заради друго, то поне заради преклонната ми възраст. Поне от няколко думи обяснение.

— Регис…

— Обяснение, Гералт. И колкото по-бързо, толкова по-добре. Вчера сутринта, съгласно договорката ви, си се срещнал при портите с управителя на лозите Померол…

* * *

Алкид Ферабрас, чернобрадият управител на лозите Померол, с когото Гералт се беше запознал във „Фазанарията“ в навечерието на Юле, чакаше вещера при портите с муле, облечен и екипиран така, сякаш му предстоеше да отиде кой знае къде, едва ли не на края на света, отвъд реката Солвейга и прохода Елскердег.

— Наистина не е близо — каза той, виждайки киселата физиономия на Гералт. — Вие, господине, идвате от големия свят, малкият ни Тусент ви се струва като някаква дупка, мислите, че от едната до другата граница е една хвърлена шапка разстояние, при това суха шапка. Но грешите. До лозите Померол, където отиваме, има доста път — ако стигнем до пладне, значи ни е провървяло.

— Значи сме сгрешили, че тръгваме толкова късно — отвърна сухо вещерът.

— Може и да сме сгрешили. — Алкид Ферабрас го погледна и духна в мустаците си. — Но не знаех, че сте от онези, които стават рано. Защото това не се среща често сред важните господа.

— Не съм от важните господа. Да тръгваме, господин управител. Да не губим време в празни приказки.

— Взехте ми думите от устата.

За да съкратят пътя, преминаха през града. Отначало Гералт се опита да протестира — опасяваше се да не се заблуди в непознатите, многолюдни улици. Но се оказа, че управителят Ферабрас познава града по-добре. Придвижваха се бързо и безпроблемно.

Излязоха на пазарния площад, минаха покрай ешафода и бесилото с увиснал на него труп.

— Опасно е това нещо, да се измислят рими и да се пеят песни — посочи с кимане на главата управителят. — Особено публично.

— Сурови са тукашните съдилища. — Гералт веднага съобрази за какво става въпрос. — На другите места най-суровото наказание за пасквили е позорният стълб.

— Зависи за кого са пасквилите — отбеляза основателно Алкид Ферабрас. — И как са римувани. Нашата принцеса е добра и мила, но когато я ядосат…

— Както казва един мой приятел, песента не може да се задуши.

— Песента — не. Но певецът — като нищо.

Прекосиха града и излязоха през Бъчварската порта право в долината на река Блесюр, шумяща и пенеща се на бързеите. По полята имаше сняг само на браздите и във вдлъбнатините, но беше доста студено.

Покрай тях премина рицарски отряд, насочил се най-вероятно към прохода Сервантес, към граничния пост Ведете. На човек можеше да му причернее пред очите от изрисуваните на щитовете и избродираните върху наметалата и чуловете грифони, лъвове, сърца, лилии, звезди, кръстове, стълбове и други хералдически знаци. Звънтяха копита, шумоляха знамена, пространството се огласяше от глупавата песен за рицарската съдба и любимата, която, вместо да чака, се е взела с друг.

Гералт съпроводи отряда с поглед. Видът на странстващите рицари му напомни за Рейнар дьо Боа-Фресне, който току-що се беше върнал от служба и възстановяваше силите си в прегръдките на своята гражданка, чийто мъж, търговец, обикновено не успяваше да се прибере сутрин или вечер, вероятно забавен някъде по пътя от придошли реки, пълни със зверове гори и други безумни стихии. Вещерът не си беше и помислял да изтръгва Рейнар от обятията на любовницата му, но искрено съжаляваше, че не беше отложил изпълнението на договора с лозите Померол за по-късно. Харесваше рицаря, липсваше му компанията му.

— Да вървим, господин вещерю.

— Да вървим, господин Ферабрас.

Поеха по пътя нагоре по реката. Блесюр се виеше, но имаше множество мостове, така че не се налагаше да удължават пътя си, за да заобикалят.

От ноздрите на Плотка и мулето излизаше пара.

— Как мислите, господин Ферабрас, колко ще продължи зимата?

— На Саовине беше мраз, а хората казват: „Когато на Саовине е мраз, запаси се с топли дрехи.“

— Разбирам. А вашите лози? Няма ли да им навреди студът?

— И по-студено е било.

Известно време пътуваха в мълчание.

— Вижте — обади се най-накрая Ферабрас, — там, в котловината, лежи селцето Лисичи дупки. Колкото и да е странно, из техните поля растат гърнета.

— Какво, какво?

— Гърнета. Раждат се в земната утроба, от само себе си, чудо на природата, без никаква човешка намеса. Както на други места растат картофи или ряпа, в Лисичи дупки растат гърнета. От всякакъв вид и размери.

— Сериозно?

— Да пукна, ако лъжа! Затова Лисичи дупки има делови връзки със село Дудно в Маехт. Там, говори се, земята ражда капаци за гърнета.

— От всякакъв вид и размери.

— Точно така, господин вещерю, точно така.

Продължиха нататък. Мълчаливо. Блесюр шумеше и се пенеше на бързеите.

* * *

— А ето там, вижте, господин вещерю, са руините на древния град Дун Тине. Ако се вярва на преданията, този град е бил свидетел на страшни сцени. Валгериус, наричан още Вдалим, убил там кърваво и жестоко невярната си жена, както и любовника й, майка й, сестра й и брат й. А после седнал и заплакал, кой знае защо…

— Чувал съм за това.

— Значи сте били тук?

— Не.

— Ха! Значи тази история се е разнесла надалеч.

— Точно така, господин управител, точно така.

* * *

— А ето там — посочи вещерът, — високата кула, там, зад онова градче? Какво е това?

— Това ли? Храмът?

— На кое божество?

— Кой ли го помни?

— Вярно. Кой ли?

* * *

Около пладне видяха лозите. Полегато спускащите се към Блесюр склонове на хълмовете, наесен покрити с редици равномерно обрязани лози, сега бяха диви и голи. На върха на най-високия хълм, изложени на ветровете, се врязваха в небето кулите на замъка Померол.

Гералт беше заинтригуван от водещия към замъка път — утъпкан и издълбан от копита и колелата на каруци не по-малко, отколкото главния път. Явно някой често пътуваше до замъка Померол. Вещерът се въздържа от въпроси, докато не забеляза близо до замъка няколко покрити с платнища каруци, солидни и здрави, от онези, които се използват за далечни курсове.

— Търговци — поясни управителят. — Търговци на вино.

— Търговци? — учуди се Гералт. — Как така? Мислех, че планинските проходи са затрупани със сняг, а Тусент е отрязан от света. По какъв начин са дошли в Тусент тези търговци?

— За търговците няма лоши пътища — каза със сериозно изражение Ферабрас. — Или поне за онези, които се отнасят сериозно към занаята си. Те, господин вещерю, имат следния принцип: ако целта е привлекателна, средство ще се намери.

— Наистина основателен и достоен за подражание принцип — изрече бавно вещерът. — Във всякакви ситуации.

— Несъмнено. Но, честно казано, някои от търговците висят тук от есента и не могат да се измъкнат. Ала не падат духом, казват: „Какво пък, пролетта ще сме първи, преди конкурентите ни да се появят.“ Наричат това „позитивно мислене“.

— И против този принцип е трудно да се възрази — кимна Гералт. — Интересува ме още нещо, господин управителю. Защо търговците стоят тук, в пустошта, а не в Боклер? Или принцесата не бърза да им предложи гостоприемството си? Може би се гнуси от търговците?

— Ни най-малко — възрази Ферабрас. — Госпожа принцесата винаги ги кани, но те учтиво отказват. И живеят при лозите.

— Защо?

— Казват, че в Боклер има само пирове, банкети, разгул и развлечения. Според тях там човек само бездейства, затъпява и си губи времето, вместо да мисли за печалбата си. А да мислиш трезво за целта си, без да се разпиляваш, е наистина важно. Само тогава можеш да достигнеш съответната цел.

— Наистина, господин Ферабрас — изрече бавно вещерът. — Радвам се на съвместното ни пътешествие. Изясних си много неща чрез нашия разговор. Наистина много.

* * *

Въпреки очакванията на вещера, те не тръгнаха към замъка Померол, а продължиха малко нататък, към възвишението след котловината, на което се издигаше поредният замък, по-малък и доста по-занемарен. Наричаше се Зурбаран. Гералт предвкусваше близката работа и се радваше на усещането. Тъмната крепостна стена с порутени зъбци изглеждаше като омагьосани руини, несъмнено гъмжащи от магии, чудесии и чудовища.

Вътре, в двора, вместо чудесии и чудовища, забеляза няколко души, погълнати от магически занимания като преливане на бъчви, миене на дъски и закрепването им една към друга с помощта на пирони. Миришеше на прясно отсечено дърво, прясна вар, котки, прокиснало вино и грахова супа — която им поднесоха малко по-късно.

Огладнели от пътуването, вятъра и студа, те ядоха охотно и безмълвно. Компания им прави заместникът на управителя Ферабрас, представен на Гералт под името Шимон Гилда. Прислужваха им две руси девойки с дълги поне две лакти коси. И двете хвърляха на вещера толкова красноречиви погледи, че той реши колкото се може по-бързо да приключи с яденето и да се захваща за работа.

Шимон Гилда не беше виждал чудовището. Знаеше как изглежда само от разказите на Други.

— Бил черен като смола, но когато пълзял по стените, тухлите се виждали през него. Бил като желе, разбирате ли, господин вещерю, с извинение, като сопол. А лапите му били дълги и тънки, и силни; били осем или дори повече. Йонтек само стоял и гледал, най-накрая се опомнил и изкрещял с всички сили: „Умри, гадино!“. И започнал да реди екзорсизъм: „Да пукнеш дано, изчадие.“ А чудовището веднага: скок, скок, скок. Изчезнало и повече не се видяло. Скрило се в бездните на пещерата. Тогава момчетата казаха: щом има чудовище, повишете ни заплатите за работа във вредни за здравето условия, а ако не искате, ще подадем жалба в гилдията. А аз им викам, че могат да си заврат тяхната гилдия знаят къде…

— Кога са видели за последен път чудовището? — попита Гералт.

— Преди две седмици. Малко преди Юле.

— Казахте, че преди Ламас — обърна се вещерът към управителя.

Алкид Ферабрас се изчерви на местата, непокрити с брада. Шимон Гилда изсумтя.

— Така, така, господин управителю, ако искате да ни управлявате, трябва по-често да идвате при нас, а не само да полирате със задника си стола в кантората в Боклер. Така мисля…

— Не ме интересуват мислите ви — прекъсна го Ферабрас. — Разказвайте за чудовището.

— Разказах всичко. Това е.

— Нямало ли е жертви? Никого ли не е нападало?

— Не. Но миналата година един младеж изчезна безследно. Някои казват, че чудовището го е отвлякло в пещерата и го е изяло. Други твърдят, че няма такова нещо, а младежът е избягал заради дългове — бил е запален комарджия. Освен това е надул корема на дъщерята на мелничаря, а тя е подала молба в съда и са го осъдили да плаща издръжка…

— И никой друг ли не е нападнат? — безцеремонно го прекъсна Гералт. — Никой друг ли не е виждал чудовището?

— Не.

Една от девойките, които сервираха, прекара гръдта си през ухото на Гералт, докато му продаваше чаша вино.

— Да вървим — каза бързо вещерът. — Няма за какво да губим време в приказки. Отведете ме в подземието.

* * *

За съжаление амулетът на Фрингила не оправда възлаганите му надежди. Гералт изобщо не вярваше, че шлифованият хризопаз със сребърна рамка ще замени вещерския му медальон с вълча глава. Впрочем, Фрингила не беше и твърдяла подобно нещо. Но пламенно го уверяваше, че след като се настрои към психиката на вещера, амулетът ще бъде способен на много неща, и по-специално — да предупреждава за възможни опасности.

Но или магиите на Фрингила не бяха успели, или Гералт и амулетът имаха доста различни възгледи за това какво е опасност и какво — не. Във всеки случай хризопазът само едва доловимо потрепна, когато на влизането в подземията вещерът пресече пътя на големия червеникав котарак, който преди това дефилираше из двора с вирната опашка. Впрочем, котаракът явно също получи някакъв сигнал от амулета, защото избяга, мяучейки диво.

Когато вещерът се спусна в подземията, медальонът започна постоянно да вибрира нервно, при това най-много в най-чистите, сухи и подредени места, където единствената заплаха беше виното в огромните бъчви. Ако някой, загубил самоконтрол, легнеше с отворена уста под чучурчето, го очакваше страхотен махмурлук. И нищо повече.

Медальонът дори не потрепна, когато Гералт напусна работната част на подземията и се спусна надолу по стълбите и проходите. Вещерът вече беше съобразил, че под повечето изби на Тусент се намират древни шахти. Ясно беше, че когато лозите са започнали да носят печалби, експлоатацията на шахтите е била прекратена, а те частично са били приспособени за складови помещения. Замъците Померол и Зурбаран бяха над стари шахти в шистови масиви. Пълно беше с мини и галерии — достатъчен беше само миг невнимание, за да се озове човек на дъното на някоя от тях с лоши счупвания на костите. Част от дупките бяха покрити с изгнили вече дъски, които бяха засипани с шистов прах и поради това почти не се отличаваха от околната почва. Невнимателното стъпване върху подобни дъски беше опасно — за което медальонът би трябвало да предупреждава. А той не го правеше.

Не го предупреди също, когато от купчината шистови камъни на някакви си десетина крачки от Гералт изскочи сива размита фигура, която задращи с нокти по почвата, подскочи диво, а след това с писък и кикотене се понесе по коридора и се гмурна в една от зеещите в стената ниши.

Вещерът изруга. Магическата джаджа реагираше на червеникавите котаци, но не и на гремлините. „Трябва да си поговоря за това с Фрингила“ — помисли си той, докато се приближаваше към нишата, в която се беше скрило съществото.

Амулетът затрепери силно.

„Точно навреме“ — каза си Гералт. Но веднага се замисли. В края на краищата, медальонът можеше и да не е чак толкова глупав. Стандартната и любима тактика на гремлините беше да избягат и да устроят засада, от която поразяваха преследвача с неочакван удар на острите си като сърпове нокти. Гремлинът можеше да го чака там, в мрака, а медальонът да сигнализира за това.

Вещерът изчака дълго време, сдържайки дъха си и напрягайки слуха си. Амулетът си лежеше тихо и спокойно на гърдите му. Откъм дупката прииждаше неприятна смрад. Но цареше мъртвешка тишина. А нито един гремлин не би издържал толкова дълго в тишина.

Без да се колебае, Гералт влезе в нишата и запълзя на четири крака, закачайки с гърба си стърчащите камъни. Не се наложи да пълзи дълго.

Нещо изхрущя и зашумоля, подът пропадна и вещерът полетя надолу заедно с няколко центнера пясък и почва. За щастие полетът продължи кратко — отдолу нямаше бездънна пропаст, а обикновена яма. Излетя от нея като изпражнение от канализационната тръба и с трясък се стовари върху купчина изгнили дърва. Изтръска пясъка от очите си, изплю друга порция от него от устата си и изруга. Амулетът трепереше, без да спира, мяташе се на шията му като пъхнато в пазвата му врабче. Вещерът с усилие се сдържа да не го скъса и да не го запрати по дяволите. Първо, това щеше да ядоса Фрингила. Второ, хризопазът като че ли имаше някакви други магически свойства. Гералт се надяваше, че когато се проявят, амулетът ще започне да действа по-надеждно.

Опитвайки се да стане, той напипа с ръка кръгъл череп. И осъзна, че това, върху което лежи, съвсем не са изгнили дърва.

Изправи се и бързо огледа купчината кости. Бяха човешки. Явно беше, че всички тези хора в момента на смъртта си са били в окови и по всяка вероятност — голи. Костите бяха натрошени и оглозгани. Когато са ги гризали, хората може би вече не са били между живите. Но това не беше сигурно.

От ямата го изведе коридор, дълъг и прав като стрела. Шистената стена беше обработена доста гладко, това вече не приличаше на шахта.

Внезапно вещерът излезе в огромна каверна, чийто таван тънеше в мрак, а в средата й имаше гигантска, черна, бездънна пропаст, през която беше прехвърлен каменен, опасен на вид мост.

От стените глухо капеше вода, звънтеше ехо. От пропастта лъхаше хлад и зловоние. Амулетът беше спокоен. Гералт премина през моста внимателно и предпазливо, стараейки се да не се допира до разпадащите се перила.

Оказа се, че от другата страна на моста има още един коридор. В гладко обработените стени се виждаха ръждиви поставки за факли. Там имаше и ниши, в някои от които стояха статуйки от пясъчник, но капещата вода с годините ги беше изгладила и превърнала в безформени идоли. В стените бяха зазидани и плочи с барелефи. Направени от по-здрав материал, те се бяха съхранили по-добре. Гералт разпозна жена със сърпообразни крила, кула, лястовица, глиган, делфин, еднорог.

Чу глас.

Спря се, затаи дъх.

Амулетът потрепна.

Не, слухът не го лъжеше, това не беше шумолене на ронещи се шистови камъни или ехо от капещата вода. Това беше човешки глас.

Гералт затвори очи, напрегна слуха си. Успя да локализира гласа.

Можеше да се закълне, че говоренето идваше откъм поредната ниша, зад поредната статуетка — размита, но не дотолкова, че да изгуби закръглените си женски форми. Този път медальонът се оказа на висота. Просветна и Гералт изведнъж забеляза в стената отблясък на метал. Той хвана размитата женска фигура, стисна я здраво и я завъртя. Разнесе се стържене, стената на нишата, закачена за метални панти, се завъртя, и зад нея се разкри вита стълба.

Отгоре отново се разнесе глас. Гералт не се колеба дълго.

Когато изкачи стълбите, откри врата. Тя се отвори лесно, без скърцане. Зад вратата имаше малко сводесто помещение. От стените стърчаха четири огромни месингови тръби, чиито краища се разширяваха като фунии. По средата между фуниите имаше кресло, а в креслото седеше скелет. Върху черепа с липсващи зъби се бяха запазили остатъци от шапка, върху костите имаше дрипи от някогашни разкошни дрехи, на шията имаше златна верижка, а на краката — прогризани от плъховете остри обувки от козя кожа.

От едната от тръбите се чу кихане, толкова гръмко и неочаквано, че вещерът подскочи. После някой подсмръкна. Усиленият от месинговата тръба звук беше наистина адски.

— Наздраве — прозвуча в тръбата. — Ама че ви тече носът, Скелен.

Гералт избута скелета от креслото, като не пропусна да свали и сложи в джоба си златната верижка. После сам се настани на мястото за подслушване, до фунията.

* * *

Единият от гласовете беше басов, дълбок и боботещ. Когато говореше, фунията вибрираше.

— Ама че ви тече носът, Скелен. Къде се простудихте така? И кога?

— Не ми се говори за това — отвърна настиналият. — Проклетата болест се е вкопчила в мен и ме държи, от време на време леко ме отпуска и пак ме хваща. Дори магията не помага.

— Може би трябва да се смени магикът? — намеси се трети глас, скърцащ като ръждивите панти на врата. — Вилгефорц засега не може да се похвали с особени успехи. Според мен…

— Да оставим тези работи — намеси се още някой, говорещ с характерно провличане на сричките. — Не сме се събрали заради това тук, в Тусент, на края на света.

— На смотания край на света!

— Този край на света — каза простуденият — е единственият известен ми край, който няма собствени служби за сигурност. Единственото кътче на империята, което не гъмжи от агенти на Ватие де Ридо. Всички смятат това княжество на пиянство и вечно веселие за комедийно, и никой не го взема на сериозно.

— Такива краища — каза провличащият сричките — винаги са били рай за шпионите и любимо място за срещи между тях. Поради което са привличали и контраразузнаването, и шпиони, и всякакви съгледвачи и подслушвачи.

— Може и да е било така едно време. Но не и в епохата на женско управление, която трае в Тусент почти сто години. Повтарям, тук сме в безопасност. Тук никой няма да ни намери и да ни подслуша. Можем да се правим на търговци и спокойно да си обсъждаме важните за вашите княжески милости въпроси. За вашите лични богатства и владения.

— Презирам личната облага! — възмути се скърцащият. — Не съм дошъл тук заради нея! Интересува ме изключително благото на империята. А благото на империята, господа, това е силната династия! Ще бъде нещастие и огромно зло за империята, ако на трона се възкачи някакъв гнил плод с лоша кръв, потомък на физически и душевно болните северни изроди. Не, господа! Аз, Вет от рода Ветови, се заклевам, че няма да стоя в бездействие! Още повече, че на дъщеря ми вече почти й беше обещано…

— На твоята дъщеря ли, Дьо Вет? — извика басовият боботещ глас. — А какво да кажа аз? Аз, който подкрепих палето Емхир още тогава, в борбата против узурпатора? Нали именно от моята резиденция кадетите тръгнаха да щурмуват двореца? Още тогава малкият мерзавец заглеждаше мило моята Ейлан, усмихваше се, правеше й комплименти, а зад завесите, знам това, е опипвал гърдите й. А сега какво? Друга императрица? Такова публично оскърбление? Императорът на Вечната империя да постави над дъщерите на старите родове чужденка от Цинтра? А? Седи на трона благодарение на мен и смее да отхвърли моята Ейлан? Не, няма да търпя това!

— Нито пък аз! — извика поредният глас, висок и възбуден. — Мен също ме пренебрегна! Заради тази цинтрийска пришълка заряза жена ми!

— По една щастлива случайност — обади се човекът, провличащ сричките, — пришълката е изпратена на оня свят. Което следва от съобщението на господин Скелен.

— Изслушах внимателно съобщението на господин Скелен — каза скърцащият — и стигнах до извода, че от него не следва нищо, освен че пришълката е изчезнала. Щом е изчезнала, значи може да се появи отново. От миналото лято насам е изчезвала и се е появявала пак многократно! Наистина, господин Скелен, много ни разочаровахте. Вие и този магьосник, Вилгефорц!

— Сега не е време за това, Йоахим! Не е време да се обвиняваме и обиждаме взаимно, забивайки клинове в нашето единство. Трябва да сме силни и единни. И решителни. Няма значение дали цинтрийката е жива, или не. Императорът, който веднъж е оскърбил старите родове, ще продължава да го прави! Цинтрийката я няма? Тогава след няколко месеца той ще ни представи императрица от Зерикания или Зангвебар! Не, кълна се във Великото слънце, че няма да допуснем това!

— Няма да го допуснем, ето какво! Правилно го каза, Ардал! Родът на Емрейсите не оправда очакванията, и всеки ден, през който Емхир остава на трона, нанася вреда на Империята. А има кого да сложим на трона. Младият Ворис…

Чу се гръмко кихане, после подсмъркване.

— Конституционна монархия — каза кихналият. — Сега е моментът за конституционна монархия, за прогресивен строй. А после демокрация… Власт на народа…

— Император Ворис — повтори с натъртване басовият глас. — Император Ворис, уважаеми Стефан Скелен. Който ще се ожени за моята Ейлан или за една от дъщерите на Йоахим. И тогава аз, Дьо Вет, ще стана Велик канцлер на короната и маршал, а вие — граф и министър на вътрешните работи. Нима като привърженик на някакъв си там народ ще се откажете от титли и длъжности, а?

— Да оставим настрана историческите процеси — обади се примирително простуденият. — Те така или иначе не могат да бъдат удържани. Засега, Ваша милост Велики канцлер на короната Аеп Дахи, ако имам някакви възражения относно принц Ворис, те са предимно затова, че той е човек с железен характер, горд и непреклонен, върху когото няма да може да се влияе.

— Ако може да подскажа нещо — обади се онзи, която разтягаше сричките. — Принц Ворис има син, малкият Морвран. Той е значително по-добър кандидат. Първо, той има по-основателни права за престола, както по мъжка, така и по женска линия. Второ, той е дете, вместо което ще управлява регентски съвет. Тоест ние.

— Глупости! Ще се справим и с бащата! Ще се намери начин!

— Ще му пробутаме жена ми! — предложи екзалтираният.

— Почакайте, граф Броане. Сега не е време за това. Господа, този съвет е за нещо друго. Бих искал да отбележа, че все още управлява Емхир вар Емрейс.

— И още как — съгласи се простуденият, духайки си носа. — Управлява и живее, радва се на прекрасно здраве, както физическо, така и умствено. Второто не подлежи на съмнение, след като отпрати всички вас от Нилфгард, заедно с войските, които биха ви били верни. Така че как смятате да извършите преврат, уважаеми княз Ардал, след като всеки момент могат да ви пратят в битка начело на армия „Изток“? А и княз Йоахим май също вече трябва да се присъедини към своите войски, Специална оперативна група „Верден“.

— Запази язвителността за себе си, Стефан Скелен. И не прави физиономии, които само според теб те карат да приличаш на твоя нов шеф, магьосника Вилгефорц. Имай предвид също, Кукумявко, че ако Емхир подозира нещо, за това сте виновни именно вие, ти и Вилгефорц. Признай си, че искахте да хванете цинтрийката и да я изтъргувате, включвайки в цената милостта на Емхир. Сега, когато девойката е мъртва, няма с какво да търгувате, нали? Емхир ще ви разпъне на коне, ето какво. Няма да си спасите главите — нито ти, нито магьосникът, с когото се свърза въпреки несъгласието ни!

— Никой от нас няма да си спаси главата, Йоахим — вметна басът. — Трябва да погледнем истината в очите. Нашето положение не е никак по-добро от това на Скелен. Така се получи, че всички се возим в една каруца.

— Но именно Кукумявката ни качи в тази каруца! Смятахме да действаме тайно, а сега какво? Емхир знае всичко! Агентите на Ватие де Ридо търсят Кукумявката из цялата империя! А за да се отърве от нас, Емхир ни изпрати на война, ето какво!

— Точно това ме радва — каза онзи, който разтягаше сричките. — Трябва да се възползваме от него. Уверявам ви, че войната вече е омръзнала на всички. На армията на обикновените хора, и най-вече — на търговците и предприемачите. Самото приключване на войната ще бъде посрещнато с огромна радост из цялата Империя, независимо от това как ще приключи тя. А вие, господа, като командващи армии, можете да повлияете на резултата от войната, като в никой от случаите не губите. Ако войната приключи успешно, ще се окичите с лаврите на победители. А в случай на поражение ще бъдете посланици на провидението, привърженици на преговорите, слагащи край на кръвопролитията.

— Вярно е — каза след кратък размисъл скърцащият. — Заклевам се във Великото слънце, това е самата истина! Правилно разсъждавате, господин Леуваарден.

— Емхир си сложи въжето на шията, изпращайки ни на фронта — обади се басът.

— Емхир все още е жив, уважаеми князе — каза екзалтираният. — Жив е и се чувства прекрасно. Да не делим кожата на жива мечка.

— Правилно — съгласи се басът. — Първо трябва да убием мечката.

Настана продължително мълчание.

— Значи покушение. Смърт.

— Смърт.

— Смърт!

— Смърт! Това е единственото решение. Емхир ще има привърженици, докато е жив. Достатъчно ще е да умре и всички ще минат на наша страна. Аристокрацията ще ни подкрепи, защото аристокрацията — това сме ние, а силата на аристокрацията е в нейната солидарност. Голяма част от армията също ще ни подкрепи, особено онази част от офицерството, която помни чистката на Емхир след соденското поражение. И народът също ще ни подкрепи.

— Защото народът е глупав, невеж и лесен за манипулиране — завърши Скелен, подсмърчайки. — Достатъчно е да се извика „Ура!“ и да се произнесе пламенна реч от стъпалата на сената, да се отворят вратите на затворите и да се намалят данъците.

— Абсолютно сте прав — изрече провличащият сричките. — Сега знам колко жадувате демокрация.

— Предупреждавам ви — заскърца онзи, когото наричаха Йоахим, — че нещата няма да протекат толкова гладко, господа. Планът ни предвижда, че Емхир ще умре. Но не бива да си затваряме очите за това, че Емхир има много привърженици, на негово разположение е корпус от вътрешните войски, притежава и фанатично предана гвардия. Няма да е лесно да се пробият редовете на бригада „Императорска“, а тя, няма какво да се заблуждаваме, ще се бие до смъртта на последния си боец.

— И тук ни предлага помощта си Вилгефорц — обяви Скелен. — Няма да ни се наложи да обсаждаме двореца или да си пробиваме път през редиците на „Императорската“. Всичко ще направи един терорист, притежаващ магическа защита. Така, както се случи в Третогор, точно преди бунта на магиците на Танед.

— Крал Радовид Редански?

— Точно така.

— И Вилгефорц има такъв терорист?

— Да. За да ви докажем, че напълно ви се доверяваме, господа, ще ви кажем кой е това. Магьосницата Йенефер, която държим в тъмница.

— В тъмница? Но говори се, че Йенефер е съучастница на Вилгефорц.

— Тя е негова пленница. Омагьосана и хипнотизирана, програмирана като голем, тя ще извърши покушението. След което ще се самоубие.

— Нещо не ми харесва идеята за омагьосана вещица — каза разтягащият сричките, като заради отвращението си говореше още по-провлачено. — По-добре да е герой, пламенен идеалист, отмъстител…

— Отмъстителка — прекъсна го Скелен. — Тя е най-подходящата, господин Леуваарден. Йенефер ще си отмъсти за злото, причинено й от тиранина. Емхир е преследвал нейната възпитаница, едно невинно дете, и е причинил смъртта й. Този жесток тиранин, този извратеняк, вместо да се грижи за империята и за народа, е преследвал и изтезавал деца. Затова ще го застигне ръката на отмъщението…

— Според мен това е много добра идея — обади се басово Ардал аеп Дахи.

— Според мен — също — изскърца Йоахим дьо Вет.

— Отлично! — извика ентусиазирано граф Броане. — Ръката на отмъщението ще накаже тиранина и извратеняка заради съблазняването на чужди жени! Отлично!

— Още нещо — провлачи Леуваарден. — За да докажете, че напълно ни се доверявате, господин графе Скелен, съобщете ни, моля, къде се намира понастоящем господин Вилгефорц.

— Господа, аз… Не ми е позволено…

— Това ще бъде гаранция за искреност и отдаденост на делото.

— Не се бойте от предателство, Стефан — добави Аеп Дахи. — Никой от присъстващите няма да ви издаде, колкото и парадоксално да звучи. При други обстоятелства, вероятно, между нас би се намерил човек, който би пожелал да си откупи живота, издавайки останалите. Но всички ние много добре знаем, че не можем да откупим нищо с предателството си. Емхир вар Емрейс не прощава. Просто не умее да прощава. На мястото на сърцето си той има парче лед. И заради това ще умре.

Стефан Скелен не се колеба дълго.

— Е, добре — каза той. — Нека това бъде доказателство за моята искреност. Вилгефорц се крие в…

* * *

Седнал до фунията, вещерът стисна до болка юмруците си. Напрегна слуха си. И паметта си.

* * *

Съмненията на вещера относно ефективността на амулета на Фрингила се оказаха напразни и се разсеяха мигновено. Когато влезе в голямата каверна и се приближи до каменното мостче над черната пропаст, медальонът започна да трепери и да се дърпа вече не като врабче, а като голяма и силна птица. Например гарван.

Гералт застина и успокои амулета. Не направи дори най-малкото движение, за да не се подлъже слухът му от шумоленето или от дишането му. Чакаше. Знаеше, че от другата страна на пропастта, отвъд моста, нещо се таи в тъмнината. Не изключваше и нещо да се стаява зад гърба му, а мостът да е капан. Не можеше да си позволи да се хване в него. Чакаше. И дочака.

— Здравей, вещерю — чу се глас. — Чакахме те.

Гласът, идващ от мрака, звучеше странно. Но Гералт вече беше чувал такива гласове, познаваше ги. Гласове на същества, несвикнали да общуват чрез реч. Умеещи да използват апарата на белите дробове, диафрагмата, трахеите и гръкляна, тези същества не владееха докрай артикулационния апарат дори в случаите, в които устните, небцето и езикът им имаха строеж, напълно сходен с човешкия. Изговаряните от такива същества думи не само че имаха странен акцент и интонация, но и съдържаха звуци, неприятни за човешкото ухо — от твърди и лаещи до съскащи и хлъзгаво меки.

— Чакахме те — повтори гласът. — Знаехме, че ще дойдеш, ако те подмамим със слухове. Че ще влезеш тук, под земята, готов да преследваш и убиваш. Няма да излезеш повече оттук. Няма да видиш слънцето, което толкова обичаше.

— Покажи се.

В тъмнината отвъд моста нещо помръдна. Мракът на едно място сякаш се сгъсти и прие приблизително човешки очертания. Съществото сякаш нито за миг не оставаше в една и съща поза и на едно и също място, променяше се с помощта на бързи, нервни, трепкащи движения. Вещерът вече беше виждал такива същества.

— Коред — подхвърли той студено. — Можех да очаквам тук нещо такова. Даже е чудно, че не се натъкнах на теб по-рано.

— Виж ти! — В гласа на мърдащото се създание прозвучаха подигравателни нотки. — Уж в тъмнина, а позна. А този ще го познаеш ли? И този? И този?

От мрака се появиха още три същества — беззвучно, като духове. Едното, криещо се зад гърба на кореда, ако се съди по формата, също беше хуманоид, но по-ниско на ръст, прегърбено и наподобяващо маймуна. Гералт знаеше, че това е килмулис.

Другите две чудовища, както основателно беше заподозрял вещерът, се криеха от неговата страна на мостчето, готови да му отрежат обратния път. Първото, отляво, застърга с нокти като огромен паяк, и застина, свивайки многобройните си крайници. Това беше прискирник. Последното същество, на вид приличащо на свещник, изскочи сякаш направо от шистовата стена. Гералт не можеше да определи вида му — в нито една от вещерските книги не фигурираше нещо подобно.

— Не искам неприятности — каза той, разчитайки донякъде на факта, че съществата го бяха заговорили, вместо веднага да му скочат на шията в тъмнината. — Не искам да има неприятности помежду ни. Но ако се хвърлите на бой, ще се защитавам.

— Наясно сме с това — изсъска коредът. — Ето защо сме четирима. Ето защо те примамихме тук. Ти ни отрови живота, подли вещерю. Това са най-красивите дупки в тази част на света, чудесно място за зимуване, зимуваме тук почти от началото на историята. А сега ти дойде тук да ни ловиш, нещастнико. Преследваш ни, убиваш ни за пари. Край с това. Край и с теб.

— Чуй ме, кореде…

— По-учтиво — изръмжа съществото. — Не мога да понасям простащината.

— Тогава как да се обръщам към теб?

— Господин Швайцер.

— Значи, ситуацията е такава, господин Швайцер — започна Гералт, на вид спокоен и миролюбив. — Не крия, че влязох тук като вещер, с вещерска задача. Предлагам да пропуснем тази точка. Но тук, в подземието, се случи нещо, което промени ситуацията диаметрално. Научих нещо извънредно важно за мен. Нещо, което може да промени целия ми живот.

— И какво следва от това?

— Трябва незабавно да изляза на повърхността. — Гералт беше самото спокойствие и търпение. — Веднага, без минута забавяне, трябва да тръгна на дълъг път. Път, който може да се окаже еднопосочен. Съмнявам се, че някога ще се върна тук…

— И по този начин искаш да си откупиш живота ли, вещерю? — изсъска господин Швайцер. — Няма да се получи. Молбите ти са напразни. Хванахме те в капан и няма да те пуснем от него. Ще те убием, за да спасим не само себе си, но и другите наши побратими. В бой за нашата свобода.

— Аз не само няма да се върна по тези места — търпеливо продължи Гералт, — но и изобщо ще се откажа от вещерската професия. Никога повече няма да убия някого от вас…

— Лъжеш! Лъжеш от страх!

— Не! — Гералт и този път не позволи да го прекъснат. — Както казах, трябва незабавно да тръгна оттук. Така че имате да избирате между две алтернативи. Първата: да повярвате в искреността ми и аз ще изляза оттук. И втората: да изляза оттук през вашите трупове.

— И третата — изхриптя коредът, — ти самият ще бъдеш труп.

Вещерът със свистене измъкна меча от ножницата си.

— Няма да съм единствен — каза той спокойно. — Със сигурност няма да съм единствен, господин Швайцер.

Коредът мълча известно време. Килмулисът зад гърба му се поклащаше и кашлюкаше. Прискирникът свиваше и изправяше крайниците си. „Свещникът“ постоянно променяше формата си. Сега изглеждаше като крива елха с две големи фосфоресциращи очи.

— Дай доказателство за искреността си и добрата си воля — каза най-накрая коредът.

— Какво?

— Мечът ти. Твърдиш, че ще престанеш да бъдеш вещер. А вещерът — това е неговият меч. Хвърли го в пропастта. Или го счупи. Тогава ще те пуснем да си тръгнеш.

Гералт стоя няколко секунди неподвижно, в тишина, в която се чуваше как водата капе от сводовете и от стените. После бавно, без да бърза, заби меча вертикално и дълбоко в една цепнатина в скалата. И счупи острието, натискайки го силно с ботуша си. Чу се звънтене, което ехото разнесе из пещерата.

Водата капеше от стените, стичаше се по тях като сълзи.

— Не мога да повярвам — изрече много бавно коредът. — Не мога да повярвам, че някой може да бъде толкова глупав.

Нахвърлиха се върху него всички едновременно, мигновено, без викове, заповеди или команди. Пръв се понесе през моста господин Швайцер, извадил нокти и зъби, на които би завидял и вълк.

Гералт му позволи да се приближи, а после се завъртя в бедрата и нанесе удар, раздробявайки долната челюст и гърлото му. В следващия момент вече беше на моста, където замахна и със силен удар разсече килмулиса. Преви се и приклекна — тъкмо навреме — а носещият се към него „свещник“ прелетя отгоре му, като едва-едва го закачи за куртката с ноктите си. Вещерът отскочи надалеч от прискирника и от тънките му лапи, въртящи се като вятърна мелница. Ударът на една от лапите попадна в главата му. Гералт затанцува, правейки финтове и размахвайки широко меча около себе си. Прискирникът скочи отново, но не уцели, удари се в парапета, строши го и рухна в пропастта, съпроводен от градушка от камъни. До момента не беше издал никакъв звук, но сега, падайки в пропастта, зарева. Ревът продължи дълго.

Върху Гералт се нахвърлиха от две страни — от едната „свещникът“, от другата — окървавеният килмулис, който, макар и да беше ранен, успя да се изправи. Вещерът скочи на парапета на моста, усещайки как се трият един в друг клатещите се камъни и как целият мост се тресе. Балансирайки, той се измъкна от обхвата на ноктестите лапи на „свещника“ и се озова зад гърба на килмулиса. Килмулисът нямаше шия, и затова Гералт го удари в слепоочието. Но черепът на чудовището се оказа като от желязо, наложи се да го удари втори път. Това му отне твърде много време.

Получи удар в главата, болката избухна в черепа и в очите му. Завъртя се, размахвайки широко оръжието си и усещайки как изпод косата му тече кръв; опитваше се да проумее какво се е случило. По чудо избегнал втория удар, осъзна — свещникът беше променил формата си и сега атакуваше с невероятно дълги лапи.

Това си имаше своите недостатъци: заради изместения център на тежестта свещникът губеше равновесие. Вещерът се гмурна под лапите, съкращавайки дистанцията. Виждайки какво го заплашва, „свещникът“ падна като котка по гръб, протягайки задните си лапи, също толкова ноктести, колкото и предните. Гералт ги прескочи, удряйки в движение. Усети как острието се вряза в тялото. Сви се, обърна се и нанесе още един удар, приклякайки. Съществото закрещя и рязко издавайки глава напред, диво изщрака със зъби пред самите гърди на вещера. Огромните му очи светеха в мрака. Гералт го отблъсна със силен удар с дръжката на меча и го съсече отблизо, отнасяйки половината му череп. Но дори и сега, останало само с другата половина от главата си, това странно, нефигуриращо в нито една от вещерските книги същество трака със зъби още доста секунди. После умря със страшна, почти човешка въздишка.

Лежащият в локва кръв коред конвулсивно трепереше.

Вещерът застана над него.

— Не мога да повярвам — изрече много бавно той, — че някой може да е толкова глупав, че да се хване на такава проста илюзия като тази с чупенето на меча.

Не знаеше дали коредът е в състояние да разбере думите му. Но всъщност това му беше безразлично.

— Предупредих те — каза той, бършейки кръвта, течаща по бузата му. — Предупредих те, че трябва да изляза оттук.

Господин Швайцер затрепери силно, захриптя и застена. После замря и утихна.

Водата капеше от сводовете и стените.

* * *

— Доволен ли си, Регис?

— Сега — да.

— В такъв случай — вещерът се изправи, — отивай да си събираш багажа. По-живо.

— Това няма да ми отнеме много време. Omnia mea mecum porto[129].

— Какво?

— Багажът ми не е много.

— Още по-добре. След половин час ще се срещнем извън града.

— Ще бъда там.

* * *

Беше я подценил. Тя го излови. Сам си беше виновен. Вместо да бърза, трябваше да мине през задния двор и да остави Плотка в голямата конюшня, предназначена за странстващите рицари, персонала и прислугата. Там бяха и конете на неговата дружина. Той не направи това, а в бързината и по вече придобития навик се възползва от княжеската конюшня. А можеше да се досети, че в княжеската конюшня непременно ще се намери някой доносник.

Тя преминаваше от преграда на преграда, ритайки сламата. Носеше къса кожена шуба, бяла сатенена блуза, черна пола за езда и високи ботуши. Конете пръхтяха, чувствайки прииждащата откъм нея ярост.

— Така значи — каза тя при вида му, извивайки камшика, който стискаше в ръката си. — Бягаме! Без да се простим. Защото писмото, което лежи на масата ми, не е прощаване. Във всеки случай не и след това, което ни свързваше. Доколкото разбирам, поведението ти е предизвикано от невероятно важни причини, които го обясняват и оправдават.

— Да, обясняват го и го оправдават. Извинявай, Фрингила.

— „Извинявай, Фрингила“ — повтори тя, яростно кривейки устни. — Колко кратко, икономично, колко непретенциозно, с каква грижа за стила. Писмото, което си ми оставил, залагам си главата, сигурно е също толкова изискано. Без излишно многословие, що се отнася до аргументите.

— Трябва да тръгвам — промълви той. — Досещаш се защо. И заради кого. Моля те, прости ми. Смятах да се измъкна скришом, тихомълком, защото… Не исках да се опиташ да тръгнеш с нас.

— Страховете ти са напразни — процеди тя, навивайки бича. — Не бих тръгнала с теб дори и да ми се молиш, дори и да лежиш в краката ми. О, не, вещерю. Ходи сам, умирай сам, измръзвай сам из проходите. Аз нямам никакви задължения пред Цири. А пред теб? Знаеш ли колко са ми се молили за това, което ти имаше? Което сега с презрение отблъскваш, захвърляш в ъгъла?

— Никога няма да те забравя.

— Ох — изсъска тя. — Дори не предполагаш как ми се иска да направя така, че думите ти да са истина. И дори не с помощта на магия, а с помощта на този бич!

— Няма да го направиш.

— Да, няма да го направя. Не бих могла. Ще се държа така, както подобава на пренебрегната и изоставена любовница. Класически. Ще си отида с високо вдигната глава. С достойнство и гордост. Преглъщайки сълзите си. После ще плача във възглавницата си. А след това ще си намеря някой друг!

Тя вече почти крещеше.

Той не каза нищо. Фрингила също млъкна.

— Гералт — каза тя след малко със съвсем променен глас. — Остани с мен. — Виждайки, че той се колебае, добави: — Мисля, че те обичам. Остани с мен. Моля те. Никога не съм молила никого и не съм предполагала, че ще моля. Но теб те моля.

— Фрингила — отговори той след кратко мълчание, — ти си жена, за която мъжете могат само да мечтаят. Само моя е вината, че по природа не съм мечтател.

Тя помълча, хапейки устни, и отвърна:

— Ти си като рибарска кукичка, която може да бъде извадена само заедно с кръв и месо. Какво да се прави, сама съм си виновна, знаех какво може да ме очаква, заигравайки се с толкова опасна играчка. За щастие знам и как да се справя с последствията. В това отношение превъзхождам останалото женско племе.

Той се въздържа от коментар.

— Впрочем — добави тя, — разбитото сърце, макар и да боли дълго, много по-дълго от счупената ръка, зараства много, много по-бързо.

Той отново не каза нищо. Фрингила погледна синината на бузата му.

— Е, как е амулетът ми? Добре ли работи?

— Просто е великолепен. Благодаря ти.

Тя кимна и попита със съвсем различен глас и тон:

— Накъде си тръгнал? Какво, узна ли? Вече ти е известно мястото, където се крие Вилгефорц, нали?

— Да. Само не ме моли да ти го казвам. Няма да ти го кажа.

— Купувам тази информация. Срещу друга.

— Така ли?

— Имам ценни сведения — продължи тя. — А за теб ще са направо безценни. Ще ти ги продам за…

— … за успокоение на съвестта — довърши той, гледайки я в очите. — Заради доверието в теб, което имах. Като че ли преди малко ставаше въпрос за любов? А сега вече си говорим за търгуване?

Тя мълча дълго. После рязко и силно удари с бича по ботуша си.

— Йенефер, жената, с чието име ме нарече няколко пъти нощем в най-неподходящите за това моменти, никога не е предавала нито теб, нито Цири. Тя никога не е била съучастница на Вилгефорц. За да спаси Цири, тя пое невероятен риск, загуби и попадна в ръцете на Вилгефорц. През есента на миналата година чрез изтезания той я е принудил да направи сканиране, за да търси Цири. Не е известно дали е още жива. Не знам нищо повече. Заклевам се.

— Благодаря ти, Фрингила.

— Върви си.

— Вярвам ти — каза той, без да се помръдва. — И никога няма да забравя това, което се случи между нас. Вярвам ти, Фрингила. Няма да остана с теб, но може би аз също те обичах… По свой начин. Моля те да запазиш в най-дълбока тайна онова, което ще узнаеш сега. Леговището на Вилгефорц се намира в…

— Почакай — прекъсна го тя. — Ще ми кажеш това по-късно. А сега, преди да тръгнеш, сбогувай се с мен. Така, както трябва да го направиш. Не с писма, не с детински извинения. Сбогувай се с мен така, както аз искам.

Тя свали кожената шуба и я хвърли върху купчина слама. С рязко движение разкъса блузата си, под която нямаше нищо. Падна върху шубата, привличайки го върху себе си. Гералт я хвана за шията, осъзнавайки, че няма да има време да свали ръкавиците си. Но за щастие Фрингила не носеше ръкавици. Нито пък бельо. За още по-голямо щастие не носеше и шпори, защото след малко ездитните й ботуши затанцуваха навсякъде — и беше страшно човек да си помисли какво щеше да стане, ако беше с шпори.

Когато тя извика, той я целуна. Заглуши вика й.

Усещайки необузданата им страст, конете цвилеха, тропаха и се удряха в преградите така, че на земята се сипеше сено и мазилка от тавана.

* * *

— Цитаделата Рис-Рун в Назаир, при езерото Муредах — завърши триумфално Фрингила Виго. — Там е убежището на Вилгефорц. Измъкнах това от вещера, преди да си тръгне. Имаме достатъчно време, за да го изпреварим. Той в никакъв случай няма да стигне дотам преди април.

Деветте жени, събрали се в колонната зала на двореца Монтекалво, закимаха, дарявайки Фрингила с погледи, пълни с признателност.

— Рис-Рун — повтори Филипа Ейлхарт, озъбвайки се в хищна усмивка и играейки си с пришитата към роклята й сардониксова камея. — Рис-Рун в Назаир. Е, до скоро виждане, господин Вилгефорц… До скоро виждане!

— Когато вещерът се добере дотам — изсъска Кейра Мец, — ще намери само развалини, които даже вече няма да миришат на сажди.

— Нито на трупове — усмихна се чаровно Сабрина Глевисиг.

— Браво, госпожице Виго — кимна Шеала де Танкарвил. — Повече от три месеца в Тусент… Но явно си е струвало.

Фрингила Виго огледа седящите около масата магьоснички: Шеала, Филипа, Сабрина Глевисиг, Кейра Мец, Маргарита Льоантил и Трис Мериголд. Францеска Финдабаир и Ида Емеан, чиито очи, подчертани с ярък елфически грим, не изразяваха абсолютно нищо. В погледа на Асире вар Анахид обаче, имаше безпокойство и загриженост.

— Струваше си — призна си тя.

Абсолютно искрено.

* * *

Небето от тъмносиньо постепенно ставаше черно. Мразовитият вятър виеше в лозята. Гералт закопча шубата си и обви врата си с вълнен шал. Чувстваше се прекрасно. Удовлетворяването на желанието му, както винаги, го издигна на върха на физическите, психическите и моралните му сили, изтри остатъците от съмненията му, проясни и съживи мисълта му. Съжаляваше само, че за дълго време ще бъде лишен от тази чудотворна панацея.

Гласът на Рейнар дьо Боа-Фресне го изтръгна от мислите му.

— Времето се разваля — каза странстващият рицар, гледайки на изток, откъдето идваше вихърът. — Побързайте. Ако вятърът донесе сняг и ви хване в прохода Малхеур, ще се окажете в капан. И тогава ще се молите за затопляне на времето на всички богове, които знаете.

— Ясно.

— Първите дни ще се ориентирате по Сансретур, придържайте се към нея. Когато преминете през траперската фактория, ще стигнете до място, където в Сансретур се влива десен приток. Неговото течение ще ви покаже пътя към прохода Малхеур. Ако по волята на боговете все пак преодолеете Малхеур, не бързайте да се радвате, защото тепърва ще ви чакат проходите Сансмерси и Мортбланк. Когато преминете през двата, ще се спуснете в долината Судут. Судут има топъл микроклимат, почти като Тусент. Ако почвата не беше бедна, и там щяха да садят лозя.

Той млъкна, смутен от осъдителните погледи.

— Ясно — промърмори. — По същество. На изхода на Судут има градче Карависта. Там живее един мой братовчед — Гай дьо Боа-Фресне. Посетете го и кажете, че аз ви изпращам. Ако се окаже, че братовчед ми е покойник или е изпаднал в старческо слабоумие, запомнете: посоката ви на движение е към равнината Маг Деира, долината на река Силте. По-нататък, Гералт, вече трябва да се ориентирате по картите, които копира от местния картограф. А след като споменахме картографа, не разбрах защо го разпитваше за някакви замъци…

— По-добре забрави за това, Рейнар. Нищо такова не е имало. Нищо не си чул, нищо не си видял. Дори ако те изтезават. Разбра ли?

— Разбрах.

— Конник — предупреди ги Кахир, сдържайки ритащия си жребец. — Откъм двореца към нас се носи в галоп някакъв конник.

— Ако е един — озъби се Ангулеме, поглаждайки висящата на седлото й брадвичка, — не е проблем.

Ездачът се оказа Лютичето, пришпорил коня си с всички сили. А конят се оказа скопецът на Лютичето, Пегас, който не обичаше и нямаше навика да галопира.

— Ох — каза трубадурът, толкова задъхан, сякаш не той е яздил коня, а конят — него. — Ох, успях. Страх ме беше да не ви изпусна.

— Само не ми казвай, че все пак ще тръгнеш с нас.

— Не, Гералт. — Лютичето наведе поглед. — Няма да тръгна. Ще остана в Тусент с Невестулчицата. Тоест с Анариета. Но не можех да не се сбогувам с вас. Да ви пожелая лек път.

— Благодари от наше име на принцесата. И се постарай да ни оправдаеш за това, че тръгнахме толкова внезапно. Измисли нещо.

— Дали сте рицарски обет — и това е. Всеки в Тусент, включително и Невестулчицата, ще разбере това. А тук… Вземете. Нека това бъде моят принос.

— Лютиче… — Гералт взе от поета тежката кесия. — Не се оплакваме от липса на пари. Нямаше нужда…

— Нека това бъде моят принос — повтори трубадурът. — Парите в брой никога не са излишни. Освен това те не са мои, взех ги от личното сандъче на Невестулчицата. Какво ме гледате така? Жените нямат нужда от пари. За какво са им? Не пият, не залагат, не ходят по жени. Е, всичко хубаво. Тръгвайте, защото ще се разплача. А когато всичко свърши, на връщане се отбийте през Тусент и разкажете. И искам да прегърна Цири. Обещаваш ли, Гералт?

— Обещавам.

— Е, това е. Всичко хубаво.

— Почакай. — Гералт обърна коня, приближи се плътно до Пегас, скришом измъкна от пазвата си писмо. — Постарай се това писмо да достигне…

— До Фрингила Виго?

— Не. До Дийкстра.

— Какви ги говориш, Гералт? Побърка ли се? И как да направя това според теб?

— Намери начин. Знам, че ще успееш. А сега — всичко хубаво. Дай да те прегърна, стари глупако.

— Дай да те прегърна, приятелю. Ще ви чакам.

Погледаха подире му как се връща в тръс към Боклер.

Стъмваше се.

— Рейнар! — Вещерът се обърна в седлото. — Ела с нас.

— Не, Гералт — отговори след кратко колебание Рейнар дьо Боа-Фресне. — Може да съм странстващ, но не съм мръднал.

* * *

В голямата колонна зала на замъка Монтекалво цареше необичайна възбуда. Преобладаващите обикновено тук светлосенки от свещниците бяха сменени от млечнобялата светлина на голям магически екран. Изображението върху екрана трепереше, примигваше, изчезваше и отново се появяваше, засилвайки възбудата и напрежението. И нервността.

— Ха — каза Филипа Ейлхарт, хищно усмихвайки се. — Жалко, че не мога да съм там. Малко раздвижване нямаше да ми е излишно. И малко адреналин.

Шеала де Танкарвил я изгледа кисело, но нищо не каза. Францеска Финдабаир и Ида Емеан чрез заклинания стабилизираха изображението и го увеличиха така, че то зае цялата стена. Те ясно виждаха черните върхове на планините на фона на тъмносиньото небе, звездите, отразяващи се в повърхността на езерото, тъмната, ъгловата гъба на замъка.

— Все още не съм сигурна — обади се Шеала — дали не сгрешихме, като доверихме ръководството на ударната група на Сабрина и младата Мец. На Кейра й счупиха ребрата на Танед, може да поиска да си отмъсти. А Сабрина… Тя твърде много обича действието и адреналина. Нали, Филипа?

— Вече говорихме за това — отсече Филипа и гласът й беше кисел като сливова марината. — Взехме решенията, които трябваше да вземем. Никой няма да бъде убит без крайна необходимост. Групата на Сабрина и Кейра ще влезе в Рис-Рун тихо, като мишлета, на пръсти. Вилгефорц ще бъде хванат жив, без нито една драскотина, без нито една синина. Решихме го. Макар че аз продължавам да смятам, че трябваше да дадем пример за назидание. За да може малцината в замъка, които ще преживеят тази нощ, да се събуждат с вик, когато сънуват какво се е случило днес.

— Отмъщението — изрече сухо магьосницата от Ковир — е наслада за посредствените, слаби и дребнави умове.

— Възможно е — съгласи се със спокойна усмивка Филипа. — Но от това насладата не става по-малка.

— Да оставим това. — Маргарита Льоантил вдигна чашата си с искрящо вино. — Предлагам да пием за здравето на госпожица Фрингила Виго, с чиито усилия беше открито леговището на Вилгефорц. Наистина, госпожице Виго, добра работа.

Фрингила благодари с поклон за тоста. Тя съзря в черните очи на Филипа нещо като насмешка, а в лазурния поглед на Трис Мериголд имаше неприязън. Усмивките на Францеска и Шеала бяха загадка за нея.

— Започват — каза Асире вар Анахид, посочвайки магическото изображение.

Настаниха се по-удобно. Филипа затъмни стаята със заклинание, за да виждат по-добре.

Виждаше се как от скалите се отделят бързи черни фигури, безшумни и пъргави като прилепи, как със скосен полет се спускат върху зъбците и бойниците на замъка Рис-Рун.

— Почти от сто години не съм държала метла между краката си — промърмори Филипа. — Още малко и ще забравя как се лети.

Загледана в изображението, Шеала я принуди да млъкне.

В прозорците на огромната черна грамада на замъка за кратко блесна огън. Веднъж, втори път, трети път. Знаеха какво е това. Заключените врати и вътрешните вериги се бяха разлетели под ударите на кълбовидни мълнии.

— Те са вътре — изрече тихо Асире вар Анахид, единствената, която наблюдаваше картината не на стената, а вглеждайки се в сложеното на масата кристално кълбо. — Ударната група е вътре. Но нещо не е наред. Нещо не е както трябва…

Фрингила почувства как кръвта в сърцето й застива. Тя вече знаеше какво не е наред.

— Госпожа Глевисиг включва прекия комуникатор — продължи да докладва Асире.

Пространството между колоните на залата изведнъж пламна и в материализиралия се овал те видяха Сабрина Глевисиг с мъжки дрехи, с коси, прихванати от кърпа през челото, и с лице, покрито с ивици маскировъчна боя. Зад гърба на магьосницата се виждаха мръсни каменни стени, на които висяха парцали, остатъци от някогашни гоблени.

Сабрина им показа своята облечена в ръкавица ръка, от която висяха дълги паяжини.

— Тук е пълно единствено с това! — каза тя, жестикулирайки бясно. — Само това! По дяволите, каква глупост… Какво фиаско…

— Говори по-ясно, Сабрина!

— Какво по-ясно от това? — извика каедвенската магичка. — Кое не е ясно? Не виждате ли? Това е замъкът Рис-Рун! Той е пуст! Пуст и мръсен! Това е проклета пуста развалина! Тук няма нищо! Нищо!

Иззад раменете на Сабрина надникна Кейра Мец, която изглеждаше като адско изчадие с камуфлажните бои по лицето си.

— В този замък няма и не е имало никого — потвърди спокойно тя. — От поне петдесет години. От петдесетина години тук не се е появявала жива душа, ако не броим паяците, плъховете и прилепите. Извършихме десант на грешното място.

— Проверихте ли дали не е илюзия?

— За деца ли ни смяташ, Филипа?

— Слушайте и двете — Филипа Ейлхарт нервно приглади косите си, — кажете на наемничките и послушничките, че това е било учение. Платете им и се връщайте. Връщайте се незабавно. И бъдете със спокойни лица, ясно ли е? Спокойни лица!

Овалът на комуникатора угасна. Остана само изображението на екрана на стената. Замъкът Рис-Рун на фона на черното, осеяно със звезди небе. И езерото, в което тези звезди се отразяваха.

Фрингила Виго се вторачи в плота на масата. Чувстваше се все едно придошлата в бузите й кръв ще разкъса кожата й.

— Аз… наистина… — промълви тя най-накрая, неспособна да понесе мълчанието, изпълнило колонната зала на замъка Монтекалво. — Аз… Наистина не разбирам…

— А аз разбирам — каза Трис Мериголд.

— Този замък… — замислено изрече Филипа, без да обръща никакво внимание на колежките си. — Този замък… Рис-Рун… Трябва да се унищожи. Да се превърне в развалини. А когато за цялата тази афера започнат да се говорят легенди и сказания, те трябва да се подложат на грижлива цензура. Разбирате ли какво имам предвид?

— Напълно — кимна мълчалата до момента Францеска Финдабаир.

Ида Емеан, също мълчала до момента, си позволи да изсумти многозначително.

— Аз… — Фрингила Виго все още седеше като зашеметена. — Аз наистина не разбирам… Как можа да се случи това?

— Ох — каза след много дълго мълчание Шеала де Танкарвил. — Няма нищо, госпожице Виго. Никой не е съвършен.

Филипа тихо се засмя. Асире вар Анахид въздъхна и заби поглед в тавана.

— В края на краищата — добави Шеала, нацупвайки се, — на всяка от нас това ни се е случвало някога. Всяка от нас, седящите тук, някога е била прелъстявана, използвана и направена за смях от някой мъж.

Пета глава

— Обичам те, мил си ми, няма покой,

с добро ли, със зло ли — ще бъдеш ти мой!

— Той сграбчи ме, татко, той стиска. Боли!

Пронизват ме, татко, очите му зли!

Йохан Волфганг Гьоте, „Горски цар“[130]

Всичко вече някога е било, всичко вече някога се е случвало. И вече е било описано.

Висогота от Корво

Обедните часове донесоха в гората зной и задух, а съвсем доскоро тъмната като жадеит повърхност на езерото пламна в златисто, хвърляйки отблясъци. На Цири й се наложи да заслони очите си с ръка — отразената от водата светлина я заслепяваше, предизвикваше болка в зениците и в слепоочията й.

Тя премина през крайбрежните храсталаци и вкара Келпи до коленете в езерото. Водата беше толкова прозрачна, че в хвърляната от кобилата сянка дори от височината на седлото Цири виждаше цветната мозайка на дъното, мидите и вълнуващите се водорасли. Виждаше и малък рак, който с чувство на достойнство лазеше между камъчетата.

Келпи изцвили. Цири дръпна юздите, излезе на по-плиткото, но не на самия бряг, защото брегът беше пясъчен и покрит с камъни, а това не позволяваше да се препуска бързо. Кобилата тръгна покрай брега, стъпвайки по твърдата почва на дъното. И почти веднага премина в тръс, а с това Келпи се справяше майсторски, не по-зле от конете, обучавани не за яздене, а за впрягане в каруца или каляска. Но Цири бързо стигна до извода, че тръсът все пак е твърде бавен. Чрез удар с петите и подвикване Цири подкара кобилата в галоп. Носеха се сред летящите наоколо пръски вода, блестящи на слънцето като капки разтопено сребро.

Цири не забави темпо дори когато видя кулата. Носеше се толкова бързо, че някой обикновен кон сигурно би паднал. Но в дишането на Келпи не се чуваше дори най-малкото хриптене, а галопът й си оставаше лек и непринуден.

Влетя в двора на пълна скорост, съпроводена от звънтенето на копита, и стопира кобилата толкова рязко, че няколко мига копитата се плъзгаха по плочките с протяжно скърцане. Спря се при чакащите до кулата елфки. Едва ли не налетя върху тях. Това й достави удоволствие, защото две от тях, обикновено невъзмутими и равнодушни, сега неволно отстъпиха.

— Няма страшно — каза тя. — Няма да налетя върху вас. Освен ако не го желая.

Елфките бързо се успокоиха, лицата им отново застинаха, очите им станаха равнодушно-самоуверени.

Цири скочи, по-точно излетя от седлото. В очите й имаше предизвикателство.

— Браво — каза светлокосият елф с триъгълно лице, който в момента излизаше от сенките под арката. — Хубаво представление, Loc’hlaith.

Когато тя влезе в Кулата на лястовицата и се оказа сред цъфтящата пролет, той я нарече по същия начин. Но това беше отдавна и тези неща вече не правеха впечатление на Цири.

— Не съм никаква Господарка на езерото — озъби се тя. — Аз съм пленница тук! А вие сте надзиратели! Да наричаме нещата с истинските им имена! — Тя подаде юздата на една от елфките. — Моля! Конят трябва да се избърше. Когато се охлади, да се напои. И изобщо — погрижете се!

Светлокосият елф едва забележимо се усмихна.

— Наистина — каза той, гледайки как елфките, без да кажат нито дума, водят кобилата в конюшнята, — те са строги тъмничарки и се отнасят зле с теб. Веднага си личи.

— Всекиму заслуженото! — Тя сложи ръцете си на кръста, вирна нос и го погледна смело в очите — светлосини като аквамарини и не твърде строги. — Отнасям се с тях така, както и те с мен. А затворът си е затвор!

— Изумяваш ме, Loc’hlaith.

— А ти се отнасяш с мен като с глупачка! И дори не се представи.

— Извинявай. Аз съм Crevan Espane aep Caomhan. И съм Aen Saevherne, ако знаеш какво означава това.

— Знам. — Тя не успя да скрие изненадата си. — Просветен. Елфически магьосник.

— Може и така да се каже. За удобство използвам псевдонима Авалак’х — може да се обръщаш и така към мен.

— Кой ти каза, че изобщо имам намерение да се обръщам към теб? — намръщи се тя. — Просветен или не, ти си надзирателят, а аз…

— Затворничка — завърши той саркастично. — Вече го спомена. При това затворничка, към която се отнасят зле. Явно те принуждават със сила да се разхождаш в околността, и носиш меча си на гърба за наказание, както и разкошните и елегантни дрехи, много по-изящни и чисти от онези, с които дойде тук. Но въпреки суровите условия ти не се предаваш. Отговаряш достойно на причинените ти неправди. И с голяма смелост и плам чупиш огледала, които са произведения на изкуството.

Тя се изчерви. Много ядосана на себе си.

— О! — бързо каза той. — Можеш да ги чупиш колкото си искаш, в края на краищата това са само вещи, какво като са изработени преди седемстотин години. Искаш ли да се разходиш с мен по брега на езерото?

Появилият се вятър смекчи жегата. А и огромните дървета и кулата хвърляха сянка. Водата на залива имаше мътнозелен цвят. Гъсто покрита с листа на водни лилии и обсипана с цветовете им, тя приличаше повече на ливада. Около листата кръжаха водни птици, които потракваха с червените си клюнове.

— Онова огледало… — промърмори Цири, дълбаейки с токчето си в мократа почва. — Извинявай за него. Просто се ядосах. Това е.

— Аха.

— Те ме пренебрегват. Твоите елфки. Когато се обръщам към тях, се правят, че не разбират. А когато се обръщат към мен, нарочно говорят така, че да не ги разбера. Унижават ме.

— Ти говориш прекрасно на нашия език — поясни той спокойно. — Но все пак това е чужд език за теб. Освен това ти използваш hen llinge, а те — allylon. Различията не са големи, но все пак ги има.

— Теб те разбирам. Всяка дума.

— В разговорите с теб използвам hen llinge, езика на елфите от вашия свят.

— А ти? — обърна се тя. — От кой свят си? Аз не съм дете. Достатъчно е нощем да погледна небето. Там няма нито едно познато ми съзвездие. Този свят не е моят. Не принадлежа на това място. Попаднах тук случайно… И искам да се махна оттук. Да си тръгна.

Тя се наведе, вдигна един камък, понечи да го хвърли в езерото, където плуваха птици, но улови погледа му и се отказа от намерението си.

— Дори да се отдалеча на цяло стаяние — каза тя, без да скрива огорчението си, — пак се озовавам при езерото. Независимо от това в коя посока ще поема, когато се обърна, зад мен винаги са езерото и тази кула. Винаги. Не мога да се отдалеча от нея. Значи това е затвор. Много по-лошо е от килия, тъмница или стая с решетки на прозорците. Знаеш ли защо? Защото е по-унизително. Ellylon или не, вбесявам се, когато ми се подиграват и демонстрират превъзходството си над мен. Да, да, няма какво да ми правиш физиономии. Ти също ме пренебрегваш и ми се подиграваш. И ти е чудно, че съм бясна?

— Наистина ми е чудно. — Той отвори широко очи. — Безкрайно.

Тя въздъхна и сви рамене.

— Влязох в кулата преди повече от седмица — каза, опитвайки се да запази спокойствие. — Попаднах в друг свят. Ти ме чакаше, седеше и свиреше на флейта. Дори се учуди, че толкова съм се забавила. Нарече ме с моето име, след което започна с онези глупости за Господарката на езерото. После изчезна, без да ми обясниш нищо. Оставяйки ме в затвор. Наречи го както искаш. Но според мен това си е подигравка и злонамерено пренебрежение.

— Zireael, това са само осем дни.

— Аха — намръщи се Цири. — Значи ми е провървяло? Защото е можело да са и осем седмици? Или осем месеца? Или осем…

Тя млъкна.

— Много си се отдалечила от Лара Дорен — каза той тихо. — Загубила си нейното наследство, заедно с кръвта й. Нищо чудно, че жените не те разбират, нито пък ти — тях. Ти не само че говориш различно, ти мислиш различно. В съвсем различни категории. Какво означават осем дни или осем седмици? Времето няма значение.

— Добре! — извика тя ядосано. — Съгласна съм, не съм мъдра елфка, аз съм глупав човек. За мен времето има значение, аз броя дните, даже часовете. Вече не искам нищо от вас, ще мина без обяснения, безразлично ми е защо тук е пролет, защо на водопой при езерото идват еднорози, а нощем на небето светят други съзвездия. Изобщо не ме интересува откъде знаеш името ми и по какъв начин си разбрал, че ще дойда тук. Искам само едно. Да се върна. В своя свят. При хората! Тези, които мислят като мен! В същите категории!

— Ще се върнеш при тях. След известно време.

— Искам веднага! — извика тя. — А не след известно време! Защото тук времето е вечност! С какво право ме задържате тук? Защо не мога да си тръгна оттук? Аз дойдох тук сама! По собствена воля! Нямате никакви права над мен!

— Дойде сама — съгласи се той спокойно. — Но не по своя воля. Доведе те предопределението, на което мъничко помогнахме. Защото отдавна те чакаме тук. Много отдавна. Дори и по нашето времеизмерване.

— Нищо не разбрах!

— Чакахме те отдавна — продължи той, без да обръща внимание на думите й, — и се притеснявахме само за едно нещо: дали ще успееш да влезеш. Ти успя. Като по този начин потвърди своята кръв и родословието си. Което означава, че мястото ти е тук, а не сред Dh’oine. Ти си дъщеря на Лара Дорен аеп Шиадал!

— Аз съм дъщеря на Павета! Дори не знам коя е тази твоя Лара!

Той се намръщи, но съвсем леко, почти незабележимо.

— В такъв случай най-добре да ти обясня коя е тази „моя“ Лара. Тъй като нямаме време, ще се наложи да го направя по пътя. Лошото е, че заради неразумната си демонстрация ти изтощи коня…

— Изтощила съм го? Ха! Изобщо не знаеш колко може да издържи тази кобила! А къде отиваме?

— Ако нямаш нищо против, това ще ти го обясня по пътя.

* * *

Цири задържа хриптящата Келпи, виждайки, че безумният галоп е безсмислен и няма да й помогне с нищо.

Авалак’х не беше излъгал. Тук, в откритата равнина, сред ливадите и калуновите полета, из които стърчаха менхири, действаше същата сила като край Tor Zireael. Можеше да се носи в безумен галоп в която си иска посока, но след не повече от едно стаяние се оказваше, че някаква невидима сила я кара да препуска в кръг.

Цири потупа хриптящата Келпи по шията, гледайки групата спокойно вървящи елфи. Веднага щом Авалак’х й каза какво искат от нея, тя препусна в галоп, стараейки се да избяга колкото се може по-далеч, да остави зад гърба си и тях, и тяхното безсрамно, непобиращо се в главата й предложение.

Сега те отново бяха пред нея. На разстояние около стаяние.

Авалак’х не лъжеше. Не можеше да се избяга оттук.

Единственото положително нещо, което й даде галопът, беше, че я охлади, притъпи яростта й. Сега тя беше доста по-спокойна. Но все още трепереше от гняв.

„Ама че се подредих — помисли си тя. — Защо ми трябваше да влизам в тая кула?“

Сепна се, спомняйки си. Спомни си Бонхарт, който се приближаваше към нея върху леда, яхнал покрития с пяна сив кон.

Потрепери. И се успокои.

„Жива съм — помисли си тя, оглеждайки се. — Битката още не е приключила. Битката ще приключи със смърт, всичко останало е само кратко прекъсване. Научиха ме на това в Каер Морхен.“

Тя подкара Келпи ходом, но забелязвайки, че кобилата вдига гордо главата си, тръгна в тръс покрай редицата менхири. Тревите и калуновите храсти стигаха до стремената.

Доста бързо догони Авалак’х и трите елфки. Просветеният, леко усмихвайки се, я погледна въпросително с аквамариновите си очи.

— Моля те, Авалак’х — изкашля се тя. — Кажи ми, че това беше неуместна шега.

По лицето му пробяга нещо като сянка.

— Не съм свикнал да се шегувам — каза той. — А ако си сметнала казаното за шега, ще си позволя да го повторя още веднъж напълно сериозно: искаме да имаме дете от теб, Лястовичке, дъще на Лара Дорен. Едва след това ще ти позволим да си отидеш, да се върнеш в твоя свят. Естествено, ти решаваш. Обзалагам се, че безумното ти препускане ти е помогнало да вземеш решение. Какъв ще бъде отговорът ти?

— Не — отговори тя твърдо. — Категорично и абсолютно не. Не съм съгласна — и това е.

— Какво да се прави? — сви рамене той. — Признавам си, че съм разочарован. Но какво пък, това си е твой избор.

— Как можа изобщо да поискаш нещо такова? — извика тя с треперещ глас. — Как се осмели? С какво право?

Той я гледаше спокойно. Цири почувства върху себе си и погледите на останалите елфи.

— Мисля — каза Авалак’х, — че изложих в подробности историята на рода ти. Стори ми се, че разбираш. Така че въпросите ти ме учудват. Имаме правото и можем да искаме, Лястовичке. Твоят баща, Крегенан, ни отне едно дете. Ти ще ни го върнеш. Ще върнеш един дълг. Това ми се струва логично и справедливо.

— Баща ми… Не помня баща си, но той се е казвал Дуни. Не Крегенан. Вече ти го казах!

— А аз вече ти отговорих, че няколко смешни човешки поколения нямат значение за нас.

— Но аз не искам! — разкрещя се Цири така, че кобилата под нея затанцува. — Не искам, разбираш ли? Не иска-а-ам! Отвратителна ми е самата мисъл за това, че ще ми имплантират някакъв проклет паразит, гади ми се като си помисля, че паразитът ще расте в мен, че…

Сепна се, виждайки лицата на елфките. Върху две от тях се четеше безкрайно смайване. Върху третото — безкрайна омраза. Авалак’х многозначително се изкашля.

— Да се отдалечим — изрече той студено — и да поговорим на четири очи. Твоите възгледи, Лястовичке, са твърде радикални, за да ги изказваш пред свидетели.

Тя го послуша. Дълго време вървяха мълчаливо.

— Ще избягам от вас — заговори първа Цири. — Не можете да ме задържите против волята ми. Избягах от остров Танед, избягах от жреците и нилфгардците, избягах от Бонхарт и Кукумявката. Ще избягам и от вас. Ще намеря противодействие и срещу вашите магии.

— Мислех — каза той след малко, — че приятелите ти са по-важни за теб. Йенефер. Гералт.

— Ти знаеш за това? — възкликна тя изумено. — Ами да. Вярно. Нали си Просветен! Затова сигурно знаеш, че мисля именно за тях. Там, в моя свят, те са в опасност точно сега, в този момент. А вие искате да ме държите тук… Поне девет месеца. Сам виждаш, че нямам избор. Разбирам, че ви трябва дете, тази Стара кръв… Но не мога. Просто не мога.

— Както казах, изборът си е твой. Но трябва да знаеш нещо, което би било несправедливо да крия от теб. Оттук е невъзможно да се избяга, Лястовичке. Ако се откажеш да ни сътрудничиш, ще останеш тук завинаги и вече никога няма да видиш твоя свят.

— Това е отвратителен шантаж!

— А ако се съгласиш на това, за което те молим — продължи той, без да обръща внимание на вика й, — ще ти докажем, че времето няма значение.

— Не разбирам.

— Времето тук тече по различен начин от там. Ако ни направиш услуга, ще ти се отблагодарим. Ще направим така, че да си върнеш времето, загубено тук, сред нас. Сред Народа на Елшите.

Тя мълчеше, вторачена в черната грива на Келпи. „Трябва да печеля време — помисли си. — Както казваше Весемир в Каер Морхен: «Ако се готвят да те обесят, поискай чаша вода. Никога не се знае какво може да стане, докато ти я донесат».“

Една от елфките изведнъж изкрещя и подсвирна.

Конят на Авалак’х зацвили и удари с копита в земята. Елфът го овладя и извика нещо на елфките. Цири видя как една от тях извади лъка си от окачения за седлото кожен калъф, надигна се в седлото и заслони очите си с ръка.

— Запази спокойствие — изрече рязко Авалак’х.

Цири си пое дъх.

На някакви си двеста крачки от тях през калуновите храсталаци в галоп се носеха еднорози. Цяло стадо, поне трийсет на брой.

Цири вече беше виждала еднорози тук, предимно на разсъмване; те понякога се приближаваха до езерото при кулата. Но никога не й позволяваха да се приближи към тях. Изчезваха като духове.

Начело на стадото беше огромен жребец със странна червеникава окраска. Той изведнъж се спря, изцвили пронизително и се изправи на два крака. По абсолютно невъзможен за който и да е кон начин той затанцува на задните си крака, размахвайки предните.

Цири със смайване забеляза, че Авалак’х и трите елфки напяват в хор някаква странна, монотонна мелодия.

Коя си ти?

Тя тръсна глава.

Коя си ти? — прозвуча отново въпросът в съзнанието й и се заби в слепоочията й. Напевът на елфите внезапно се повиши с един тон. Червеникавият еднорог изцвили, стадото му отговори по същия начин. Когато си тръгнаха, земята се разтрепери.

Песента на Авалак’х и елфите се прекъсна. Цири видя как Просветеният крадешком бърше потта от челото си. Елфът я погледна с крайчеца на окото си и разбра, че е видяла какво е направил.

— Не всичко тук е толкова хубаво, колкото изглежда — каза той сухо. — Не всичко.

— Страх ли ви е от еднорозите? Но те са умни и дружелюбни.

Той не отговори.

— Чувала съм — продължи Цири, — че елфите и еднорозите се обичат.

Той извърна глава.

— В такъв случай приеми — изрече той студено, — че си присъствала на любовна свада.

Тя не зададе повече въпроси.

Достатъчни й бяха и собствените й грижи.

* * *

Върховете на хълмовете бяха украсени с кромлекси и долмени. Те напомняха на Цири за камъка в Еландер, при който Йенефер я беше учила на магия. „Колко отдавна беше това — помисли си тя. — Преди много векове.“

Една от елфките извика отново. Цири погледна натам, накъдето тя сочеше. Преди да успее да съобрази, че предвожданото от червеникавия жребец стадо се връща, извика и втора елфка. Цири се вдигна на стремената.

От противоположната посока, откъм хълма, идваше второ стадо. Предвождащият го еднорог беше синкав, на петна.

Авалак’х бързо изрече няколко думи. Това беше същият онзи трудноразбираем за Цири език ellylon, но тя разбра казаното, още повече, че като по команда елфките се хванаха за лъковете. Авалак’х се обърна към Цири и тя почувства как в главата й започва да шуми. Шумът беше подобен на онзи, който издава допряна до ухото морска раковина. Но значително по-силен.

Не се съпротивлявай — дочу тя глас. — Не се отбранявай. Трябва да скоча и да те пренеса на друго място. Заплашва те смъртна опасност.

От далечината се разнесе свистене и протяжен вик. Миг по-късно земята се разтресе от тропане на копита.

Иззад хълма се появиха конници. Цял отряд.

Конете имаха чулове, ездачите — шлемове с гребени, зад гърбовете им се развяваха наметала, чийто пурпурен цвят напомняше заревото в небето при последните отблясъци на залязващото слънце.

Свистене, вик.

Ездачите се носеха като лавина към тях.

Преди да се приближат на половин стаяние, еднорозите вече ги нямаше. Изчезнаха в степта, оставяйки зад себе си облак прах.

* * *

Командирът на ездачите, чернокос елф, седеше върху огромен като дракон червеникавокафяв жребец, покрит, както и всички коне от отряда, с чул с вшита драконова кожа, носеше на главата си същия демоничен рогат букранион[131]. Както и при останалите елфи от отряда, под пурпурното си наметало чернокосият имаше ризница, изработена от плочки с невероятно малък диаметър, благодарение на което беше плътно прилепнала към тялото, като вълнена плетка.

— Авалак’х — поздрави той.

— Ередин.

— Длъжник си ми за услугата. Ще се разплатиш, когато поискам.

— Ще се разплатя, когато поискаш.

Чернокосият слезе от коня си. И Авалак’х слезе, нареждайки с жест на Цири да направи същото. Качиха се на близкия хълм, осеян с бели камъни със странна форма, обрасли с чашкодрян и дребни миртови храсти.

Цири наблюдаваше елфите. Те бяха еднакви на ръст, тоест много високи. Но лицето на Авалак’х беше с меки черти, докато това на чернокосия наподобяваше хищна птица. „Светъл и черен — помисли си Цири. — Добро и зло. Светлина и мрак…“

— Zireael, позволи ми да ти представя Ередин Бреак Глас.

— Много ми е приятно — поклони се елфът. В отговор Цири също се поклони — не особено грациозно.

— Откъде узна, че ни заплашва опасност? — попита Авалак’х.

— Изобщо не знаех. — Елфът разглеждаше внимателно Цири. — Патрулираме в равнината. Разчу се, че еднорозите са станали неспокойни. Не се знае защо. Тоест, сега вече е ясно. Заради нея.

Авалак’х не потвърди, но и не отрече. Цири посрещна с надменност погледа на чернокосия елф. Няколко мига двамата се изучаваха, но никой от тях не искаше да сведе очи пръв.

— Значи това е Старата кръв — отбеляза елфът. — Aen Hen Ichaer. Наследницата на Шиадал и Лара Дорен? Нещо не ми се вярва. Най-обикновена малка Dh’oine. Човешка самка.

Авалак’х премълча. Лицето му беше неподвижно и равнодушно.

— Да предположим, че не си се объркал — продължи чернокосият. — Да приемем, че е вярно това, което се говори за теб — че никога не грешиш. И че дълбоко вътре в това същество се крие генът на Лара. И наистина, при внимателно вглеждане могат да се забележат определени признаци, свидетелстващи за родословието на това хлапе. В очите й има нещо, напомнящо за Лара Дорен. Не е ли вярно, Авалак’х? Кой, ако не ти, си способен да оцениш това най-добре?

Авалак’х и сега не отговори. Но Цири забеляза върху бледото му лице признаци на изчервяване. Изненада се. И се замисли.

— Накратко казано — изкриви устни чернокосият, — в тази малка Dh’oine има нещо ценно, нещо прекрасно. Забелязвам го. И имам усещането, че съм видял къс злато в купчина тор.

Очите на Цири припламнаха. Авалак’х бавно обърна глава.

— Говориш съвсем като човек, Ередин — изрече той бавно.

Ередин Бреак Глас се усмихна, показвайки зъбите си. Цири вече беше виждала такива зъби — много бели, много дребни и съвсем нечовешки, толкова равни, сякаш са правени по мярка, без никакви кучешки зъби. Такива зъби имаха мъртвите елфи, лежащи в двора на граничната застава в Каедвен. Същите имаше и Искра. Но когато тя се усмихваше, нейните зъби изглеждаха красиво, докато тези на Ередин бяха зловещи.

— Тази девойка, която се опитва да ме убие с поглед, знае ли причината за появата си тук? — попита той.

— Разбира се.

— И е готова да сътрудничи?

— Още не напълно.

— Не напълно — повтори Ередин. — Ха, това е лошо. Защото характерът на сътрудничеството предполага, че то трябва да е пълно. Ако не е пълно, е невъзможно да съществува. А тъй като от Tir na Lia ни разделя само половин ден езда, добре е да знаем с какво разполагаме.

— Защо трябва да се бърза? — Авалак’х леко издаде устни напред. — Какво ще спечелим, ако бързаме?

— Вечност. — Ередин Бреак Глас стана сериозен, нещо в зелените му очи припламна и веднага угасна. — Но това е твоя работа, Авалак’х. Твоя грижа. И твоя отговорност.

— Ти го каза.

— Казах го. А сега ме извинете, но дългът ме зове. Ще ви оставя ескорт за безопасност. Съветвам ви да пренощувате тук, на този хълм. Ако тръгнете на разсъмване, ще стигнете в Tir na Lia навреме. Va faill. А, още нещо.

Той се наведе и откъсна покрита с цветчета клонка мирта. Поднесе я към лицето си, после с поклон я връчи на Цири.

— Това е вместо извинение — изрече той кратко. — За необмислените ми думи. Va faill, luned.

Тръгна си веднага, известно време земята потрепваше под ударите на копитата, докато той се отдалечаваше с част от отряда.

— Не ми казвай само — промърмори Цири, — че би ми се наложило с него… Че той… Ако е той — никога в живота ми!

— Не — изрече бавно Авалак’х. — Не е той. Бъди спокойна.

Цири вдигна клонката към лицето си. За да не забележи Авалак’х възбудата и интереса, които я бяха обзели.

— Аз съм спокойна.

* * *

Сухите тръни и калуната отстъпиха място на буйна зелена трева и влажни папрати, влажната почва се изпъстри от лютичета и лупина. Скоро се показа лениво течаща река, заобиколена от редици плачещи върби. Кристално-прозрачните й води имаха леко кафеникав оттенък. Миришеше на торф.

Авалак’х свиреше на флейтата си разни игриви мелодийки. Навъсена, Цири усилено размишляваше.

— Кой трябва да стане баща на детето, което толкова ви е необходимо? — попита тя най-накрая. — А може би това няма значение?

— Има значение. Трябва ли да разбирам, че си взела решение?

— Не, не трябва. Просто си изяснявам някои въпроси.

— Ще се радвам да ти помогна. Какво искаш да знаеш?

— Много добре знаеш какво.

Няколко минути се движеха в мълчание. Цири гледаше лебедите, гордо плуващи по реката.

— Бащата на детето — каза спокойно и делово Авалак’х — ще бъде Ауберон Муиркетах. Ауберон Муиркетах е наш… Как му казвате на това… Върховен водач?

— Крал? Кралят на всички Aen Seidhe?

— Aen Seidhe, Народът на планините, това са елфите от вашия свят. А ние сме Aen Elle, Народът на Елшите. А Ауберон Муиркетах — да, той е наш крал.

— Крал на Елшите?

— Може и така да се каже.

Отново пояздиха в мълчание. Беше много горещо.

— Авалак’х.

— Да?

— Ако се съглася, то после… По-късно… ще бъда ли свободна?

— Ще бъдеш свободна да отидеш където решиш. Или, ако пожелаеш — да останеш. С детето.

Тя изсумтя пренебрежително, но нищо не каза.

— Значи взе решение? — попита той.

— Ще го взема, когато пристигнем.

— Вече пристигнахме.

Зад клоните на плачещите върби, спускащи се към водата като зелени завеси, Цири видя дворци. Никога в живота си не беше срещала нещо подобно. Построени от мрамор и алабастър, замъците приличаха повече на ажурни беседки и изглеждаха толкова нежни, крехки и въздушни, сякаш бяха не сгради, а призраци на сгради. На Цири й се струваше, че ако духне вятър, замъците ще изчезнат заедно с вдигащата се от реката мъгла. Но когато духна вятър, изчезна само мъглата, а дворците си останаха и явно нямаха никакво намерение да изчезват. Само станаха още по-красиви.

Цири гледаше с възхищение към терасите, към издигащите се от водата като цветовете на водни лилии пирамиди, към висящите над реката като гирлянди мостове, към стълбите, стъпалата, парапетите, арките и галериите, перистилите, колоните и стълбовете, куполите и куполчетата, на стройните като шпаги пинакли и кули.

— Тир на Лия — каза тихо Авалак’х.

Колкото повече се приближаваха, толкова по-силно я пленяваше красотата на това място, стискаше я за гърлото, караше очите й да се навлажняват. Цири гледаше към фонтаните, мозайките и теракотите, към статуите и паметниците. Към ажурните елементи, чието предназначение не разбираше, и към конструкциите, за които беше сигурна, че нямат никакво предназначение. Освен естетика и хармония.

— Тир на Лия — повтори Авалак’х. — Виждала ли си някога подобно нещо?

— Разбира се. — Тя почувства спазъм в гърлото си. — Някога видях нещо много подобно. В Шаеравед.

Сега беше ред на елфа да замълчи продължително.

* * *

Преминаха на другия бряг през извито като дъга ажурно мостче, което изглеждаше толкова крехко, че Келпи дълго време се колеба и пръхтя, преди да се осмели да стъпи на него.

Цири наблюдаваше внимателно, стараейки се да не пропусне нищо от гледките, които предлагаше това приказно място Тир на Лия. Преди всичко тя изгаряше от любопитство, но и не преставаше да мисли за бягство и внимателно търсеше и най-малката възможност.

На мостчетата и терасите, в алеите и перистилите, по балконите и вътрешните галерии тя видя да се разхождат дългокоси елфи с прилепнали салтамарки и къси наметала, по които бяха бродирани фантастични мотиви с листа. Видя фризирани и ярко гримирани елфки с въздушни рокли или с мъжки костюми.

Пред портите на един от дворците ги посрещна Ередин Бреак Глас. След кратката му заповед около тях започна да гъмжи от дребни, облечени в сиво елфки. Авалак’х, Ередин и останалите елфи, които беше срещала до момента Цири, бяха извънредно високи. За да ги погледне в очите, се налагаше да вирне глава. А сивите елфки бяха значително по-ниски. „Друга раса — помисли си Цири. — Раса от слуги. Дори тук, в приказния свят, трябва да има някой, който да слугува на безделниците.“

Влязоха в двореца. Цири си пое дъх. Тя беше с кралска кръв, отгледана из дворци. Но такъв мрамор и малахит, такива паркети и мозайки, огледала и свещници не беше виждала никога. В тази изумителна вътрешност на двореца тя се почувства зле, неловко, не на място. Усещаше се прашна, изпотена и нуждаеща се от баня след дългото пътуване.

При Авалак’х не беше така — той изобщо не обръщаше внимание на нищо. Изтупа с ръкавицата си панталоните и ботушите и изобщо не се притесни от факта, че прахта падна върху огледалото. После с господарски жест хвърли ръкавиците на навела се в поклон елфка.

— Ауберон? — попита той кратко. — Чака ли?

Ередин се усмихна.

— Чака. Няма търпение. Нареди Лястовичката да се яви пред него незабавно, без да губи нито минута. Разубедих го.

Авалак’х вдигна вежди.

— Zireael трябва да се яви пред краля без никакво вълнение — поясни много спокойно Ередин, — без напрежение, отдъхнала, спокойна и в добро настроение. Доброто настроение ще й осигурят банята, новите дрехи, новата прическа и гримът. Ауберон би трябвало да издържи дотогава, струва ми се.

Цири въздъхна дълбоко и погледна елфа. Просто беше изумително колко симпатичен й се струваше той сега. Ередин се усмихна, показвайки равните си зъби.

— Само едно нещо ме тревожи — каза той. — Ястребовият блясък в очите на нашата Лястовичка. Нашата Лястовичка стрелка с очи наляво и надясно като животинче, търсещо дупка в клетката си. Струва ми се, че Лястовичката още е далеч от безусловната капитулация.

Авалак’х премълча. Цири също, разбира се.

— Изобщо не съм учуден — провлачи Ередин. — Не може и да бъде иначе, след като това е кръвта на Шиадал и Лара Дорен. Но чуй ме внимателно, Zireael. Оттук е невъзможно да се избяга. Няма никакъв начин да се преодолее Geas Garadh, Заклинанието на бариерата.

Погледът на Цири казваше ясно, че тя няма да повярва на думите му, докато не се увери лично.

— Ако по някакво чудо преодолееш Бариерата — продължи Ередин, без да откъсва поглед от нея, — знай, че това ще доведе до твоята гибел. Нашият свят само изглежда красив. Но е смъртоносен, особено за непривикналите. Раните, нанесени от рога на еднорог, не се лекуват дори с магия. — Той направи пауза и продължи, без да дочака коментар. — Знай също, че твоят стихиен дар няма да ти помогне. Не можеш да извършиш скок, дори не се и опитвай. А даже и да успееш, знай, че моите Dearg Ruadhri, Червените ездачи, ще те догонят дори в бездната на времето и пространството.

Тя не разбра съвсем какво има предвид той. Но застана нащрек, забелязвайки, че Авалак’х изведнъж се намръщи, явно недоволен от речта на Ередин. Като че ли Ередин беше казал твърде много.

— Да вървим — каза Ередин. — Следвай ме, Zireael. Сега ще те предадем в ръцете на дамите. Трябва да изглеждаш привлекателна. Първото впечатление е най-важното.

* * *

Сърцето й биеше диво в гърдите, кръвта пулсираше в слепоочията, ръцете й леко трепереха. Тя се овладя, стискайки юмруци. Успокои се, направи няколко бавни вдишвания и издишвания. Отпусна раменете си, размърда схванатия от вълнението врат.

Огледа се още веднъж в голямото огледало. Видът й по-скоро я задоволяваше. Още влажните след къпането коси бяха подстригани и сресани така, че поне малко да прикрият белега. Гримът удачно подчертаваше очите и устните й, добре изглеждаха и срязаната до средата на бедрата сиво-сребриста пола, черната жилетка и тънката блуза от перлен сатен. Картината се допълваше от копринената кърпа на шията.

Цири намести кърпата, след което пъхна ръка между бедрата си и намести и там всичко, каквото трябваше. А под полата й наистина имаше изумителни неща — тънки като паяжина гащички и стигащи почти до гащичките чорапи, които по напълно необясним начин се задържаха на мястото си, без да са закачени за нищо.

Тя посегна към дръжката на вратата. С опасение, сякаш това не е дръжка, а спяща кобра.

„Pest — изруга тя неволно на елфически, — изправяла съм се срещу мъже с мечове. Ще мога да се изправя и срещу някой с…“

Тя затвори очи. И влезе в стаята.

Там нямаше никой. Върху малахитовата маса имаше книга и стара гарафа. По стените имаше странни релефи и барелефи, драпирани завеси, ярки гоблени. В ъгъла стоеше статуя.

А в другия ъгъл имаше легло с балдахин. Сърцето на Цири отново се разтуптя. Тя преглътна.

С крайчеца на окото си забеляза движение. Не в стаята, а на терасата.

Той седеше там, обърнат в профил към нея.

Въпреки че вече беше научила, че при елфите не всичко изглежда такова, каквото е свикнала да мисли, че е, Цири изпита лек шок. През цялото време, когато станеше въпрос за краля, тя, кой знае защо, си представяше Елвил от Верден, на когото за малко не беше станала снаха. Мислейки за краля, тя виждаше трудноподвижен заради тлъстините си, вонящ на лук и бира дебелак с червен нос и налети с кръв очи, гледащи над рошава брада. Държащ скиптър и ябълка в подпухналите си ръце, покрити с кафяви петна.

Но до парапета на терасата седеше съвсем различен крал.

Беше много слаб и си личеше, че е доста висок. Дългите му падащи върху раменете и гърба коси бяха пепеляви като нейните, но силно прошарени. Носеше черна кадифена салтамарка. На краката му имаше типични високи елфически ботуши с многобройни катарами по цялата дължина. Китките на ръцете му бяха тънки и бели, имаше дълги пръсти.

Занимаваше се с правенето на сапунени мехури. Държеше чаша със сапунена вода и сламка, в която духаше. Преливащите се във всички цветове на дъгата мехурчета отлитаха надолу, към реката.

Тя тихо се изкашля.

Кралят на Елшите обърна глава. Цири не успя да сдържи въздишката си. Той имаше необикновени очи. Светли като разтопено олово, някак бездънни. И изпълнени с невероятна тъга.

— Лястовичке — обади се той. — Zireael. Благодаря ти, че пожела да дойдеш.

Тя преглътна. Изобщо не знаеше какво да каже. Ауберон Муиркетах поднесе сламката към устата си и запрати в пространството поредния мехур.

За да спре треперенето на ръцете си, тя ги събра и сплете пръсти. После нервно поглади косата си. Елфът сякаш беше погълнат изцяло с правенето на мехури.

— Нервничиш ли?

— Не — излъга тя. — Не.

— Бързаш ли за някъде?

— Разбира се!

Като че ли вложи в гласа си твърде много небрежност; усещаше, че балансира на границата на учтивостта. Но елфът не обърна внимание на това. Наду на края на сламката огромен мехур, разклати го, придаде му формата на краставичка и дълго се любува на произведението си.

— Нали няма да е нахално да попитам закъде си се разбързала?

— За вкъщи! — изсумтя тя, но веднага се поправи, добавяйки с по-спокоен тон: — За моя свят.

— Къде?

— В моя свят!

— Аха. Извинявай. Бях готов да се закълна, че каза: „За моето чудачество.“ И много се учудих, наистина. Говориш езика ни превъзходно, но трябва да поработиш още върху произношението.

— Толкова ли е важно какво ми е произношението? Нали не ти трябвам за разговори?

— Нищо не трябва да прегражда пътя към съвършенството.

На края на сламката израсна поредният мехур, откъсна се, полетя и се пръсна, натъквайки се на върбово клонче. Цири въздъхна.

— Значи бързаш за твоя свят — изрече след кратко мълчание крал Ауберон Муиркетах. — Твоят! Наистина, вие, хората, не страдате от излишна скромност.

Той поразбърка сапунената вода със сламката и с безгрижно на вид подухване се обкръжи с рояк сапунени мехури.

— Човек… — каза той. — Твоят космат прародител се е появил на света много по-късно от кокошката. А никога не съм чувал някоя кокошка да има претенции към света… Защо се въртиш и пристъпваш на място като маймунка? Това, което ти говоря, би трябвало да ти е интересно. Все пак е история. Ах, извинявай, нека отгатна: историята изобщо не те интересува, тя те отегчава.

Един голям блестящ мехур заплува към реката. Цири мълчеше, хапейки устните си.

— Твоят космат прародител — продължаваше елфът, разбърквайки течността със сламката — бързо се е научил да използва противоположния на останалите пръсти палец и зачатъците си на интелект. С тяхна помощ правел разни неща, по правило колкото и смешни, толкова и страшни. Искам да кажа, че ако правените от него неща не били толкова страшни, са щели да бъдат смешни.

Пореден мехур, веднага след него втори и трети.

— Нас, Aen Elle, по принцип малко ни е интересувало какви ги върши твоят прародител. За разлика от Aen Seidhe, нашите братовчеди, ние отдавна сме напуснали вашия свят. Избрахме си друг, по-интересен. Защото в онези времена — сигурно ще се учудиш на това, което ще ти кажа — можеше да се пътува доста свободно между световете. Ако притежаваш малко талант и опит, разбира се. Несъмнено разбираш какво имам предвид.

Цири изгаряше от любопитство, но упорито мълчеше, съзнавайки, че елфът й се надсмива. И не искаше да облекчава задачата му.

Ауберон Муиркетах се усмихна. Обърна се. На шията му висеше златен обръч, знак за власт, наричан на Старата реч torc’h.

— Mire, luned.

Духна леко, бавно въртейки сламката. На отвора й, вместо един мехур, както по-рано, увиснаха няколко.

— Мехур до мехур, мехур до мехур — затананика той. — Ех, така беше, така беше… Казвахме си — какво значение има, ще прекараме малко тук, малко там, и какво от това, че Dh’oine са решили да унищожат своя свят заедно със себе си? Ще отидем някъде другаде… В друг мехур…

Цири срещна искрящия му поглед и кимна, облиза устни. Елфът отново се усмихна, отърси мехурите, духна още веднъж, сега така, че на края на сламката се образува огромен грозд от малки, слепени помежду си мехури.

— Настъпи Сливането. — Елфът вдига окичената с мехури сламка. — Световете станаха още повече. Но вратите се затвориха. Те са затворени за всички, освен за шепа избрани. А времето изтича. Вратите трябва да се отворят. Спешно. Това е императив. Разбираш ли тази дума?

— Не съм глупава.

— Разбира се, че не си. — Той обърна глава. — Просто не можеш да бъдеш глупава. Та нали ти си Aen Hen Ichaer, Старата кръв. Ела по-близо.

Когато той протегна ръка към нея, тя неволно стисна зъби. Но той докосна само ръката й под лакътя, а после — китката. Тя усети как я побиват тръпки — усещането беше приятно. Осмели се да погледне в необикновените му очи.

— Не вярвах, когато ми го казваха — прошепна той. — Но това е истина. Имаш очите на Шиадал. Очите на Лара.

Цири сведе поглед. Чувстваше се неуверено и глупаво.

Кралят на Елшите облегна лакът на парапета на терасата и положи брадичка върху дланта си. През следващите няколко минути изглеждаше, че го интересуват само плуващите по реката лебеди.

— Благодаря ти, че дойде — каза той най-накрая, без да обръща глава. — А сега си иди и ме остави сам.

* * *

Тя откри Авалак’х на една тераса при реката, в момент, когато той се качваше в лодка в компанията на прекрасна елфка със сламеноруси коси. Върху устните си елфката имаше червило с фъстъчен цвят, а върху бузите и слепоочията си — мъничко златисто-брокатен грим.

Цири се готвеше да се обърне и да си тръгне, но в този момент Авалак’х я спря първо с жест, а после я покани в лодката. Тя се поколеба. Не искаше да разговарят пред свидетел. Авалак’х каза нещо бързо на елфката и й изпрати въздушна целувка. Елфката сви рамене и си тръгна. Обърна се само веднъж, за да каже с поглед на Цири какво мисли за нея.

— Ако можеш, изчакай с коментарите — каза Авалак’х, когато тя седна на пейката откъм носа. Самият той също седна, извади флейтата си и засвири, без изобщо да се интересува от лодката. Цири се огледа неспокойно, но лодката си плуваше точно насред реката, без да се отклонява нито на цал в посока на спускащите се към реката стъпала, опори и колони. Това беше странна лодка, Цири никога не беше виждала такива, дори в Скелиге, където се беше нагледала на всичко, способно да се държи над водата. Имаше висок, изящен нос във вид на клюн, беше много тясна и неустойчива. Наистина, само елф можеше да седи в такова чудо и да свири на флейта, вместо да се държи за кормилото и за веслата.

Авалак’х престана да свири.

— Какво те измъчва?

Той я изслуша и я погледна със странна усмивка.

— Ти си измамена. — Това не беше въпрос, а констатация. — Измамена, разочарована, но преди всичко — възмутена.

— Изобщо не съм. Не съм!

— И не трябва да бъдеш. — Елфът стана сериозен. — Ауберон се е отнесъл към теб с уважение, като благороден Aen Elle. Не забравяй, че ние, Народът на Елшите, никога не бързаме. Имаме време.

— Той ми каза нещо съвсем различно.

— Знам какво ти е казал.

— Сигурно знаеш и за какво е всичко това?

— Разбира се.

Тя вече беше научила много неща. Дори с въздишка, дори с трепване на клепачите не издаде нетърпението си и яда си, когато той отново хвана флейтата и засвири. Мелодично, тъжно. Продължително.

Лодката плуваше. Цири броеше мостовете, преминаващи над главите им.

— Имаме повече от сериозни основания да смятаме, че твоят свят е застрашен от гибел — заговори той, когато минаваха под четвъртия мост. — Климатичен катаклизъм с колосални мащаби. Като ерудит ти несъмнено си попадала на Aen Ithlinne Speath, Пророчеството на Итлина. В това пророчество се говори за Белия студ. Ние смятаме, че се има предвид огромно заледяване, което може да застраши голяма част от живите същества. Те просто ще измрат от студ. Тези, които оцелеят, ще затънат във варварство и ще се унищожат взаимно в безмилостни войни за храна, ще станат плячка на подивели от глад хищници. Спомни си думите на Пророчеството: Време на презрение, Времето на брадвата, Времето на вълчата виелица.

Цири не го прекъсваше, опасявайки се да не започне да свири отново.

— Детето, което толкова ни е необходимо — продължи Авалак’х, играейки си с флейтата, — потомъкът на Лара Дорен и носителят на нейния ген — този ген, който ние специално създадохме, — може да спаси обитателите на тамошния свят. Имаме основания да предполагаме, че потомъкът на Лара — и твой, разбира се, — ще притежава способности, хилядократно по-силни от онези, които притежаваме ние, Просветените. И които отчасти притежаваш ти. Знаеш какво имам предвид, нали?

Цири вече беше успяла да свикне с това, че в Старата реч такива риторични конструкции, външно имащи формата на въпрос, фактически не само че не се нуждаеха от отговор, но всъщност го и забраняваха.

— Накратко казано — продължи Авалак’х, — става въпрос за възможно преместване между световете не само на себе си, на своята собствена не толкова значима особа. Става въпрос за отварянето на Ard Gaeth, огромни и устойчиви портали, през които биха могли да минат всички. Преди Сливането това ни се удаваше. Искаме да го постигнем и сега. Ще евакуираме от загиващия свят живеещите там Aen Seidhe. Нашите братя, на които сме длъжни да помогнем. Не бихме могли да живеем с мисълта, че не сме направили всичко за спасяването им. И ще спасим, ще евакуираме от този свят всички, които са заплашени от гибел. Всички, Zireael. Включително и хората.

— Така ли? — не издържа тя. — И Dh’oine ли?

— И тях. Сега сама виждаш колко важна си, колко много зависи от теб. Колко е важно да си търпелива. Колко е важно довечера да отидеш при Ауберон и да останеш при него цялата нощ. Повярвай ми, поведението му не е било демонстрация на неприязън. Той знае, че нещата за теб не са прости, че настойчивостта може да те обиди. Той знае много неща, Лястовичке. Не се съмнявам, че си забелязала това.

— Забелязах — изсумтя тя. — Забелязах също, че течението ни отнася далеч от Тир на Лия. Време е да се хващат веслата. Които, между другото, не забелязвам.

— Защото ги няма. — Авалак’х вдигна ръка, завъртя китката си и щракна с пръсти. Лодката спря. Известно време стоя на място, после заплува срещу течението.

Елфът се настани по-удобно, поднесе към устните си флейтата и изцяло потъна в музиката.

* * *

Вечерта Кралят на Елшите я покани на вечеря. Когато тя влезе, шумолейки с копринената си дреха, той с жест й предложи място на масата. Нямаше слуги. Той самият й сервираше.

Вечерята се състоеше от няколко вида зеленчуци. Също така имаше гъби — варени и задушени в сос. Цири никога не беше яла такива гъби. Имаше бели и тънки като листа гъби, с нежен и мек вкус, имаше и кафяви, и черни, месести и ароматни.

Ауберон не жалеше и розето. Леко на вкус, то удряше в главата, отпускаше и развързваше езика. Преди да се усети, Цири вече му разказваше неща, които никога не бе предполагала, че ще каже на някого.

Той я слушаше. Търпеливо. А тя изведнъж си спомни за какво е дошла, намръщи се и млъкна.

— Доколкото разбрах — той й предложи нов вид гъби, зелени и миришещи на ябълков пай, — ти смяташ, че с този Гералт те свързва предопределението?

— Точно така. — Тя вдигна чашата си, вече носеща многобройни следи от червилото й. — Предопределението. Той, тоест Гералт, е предопределен за мен, а аз — за него. Съдбите ни са свързани. Така че по-добре да си тръгна оттук. Веднага. Разбираш ли?

— Признавам си, че не съвсем.

— Предопределението — тя отпи глътка — е сила, на чийто път е по-добре да не заставаш. Затова мисля… Не, не, благодаря, не ми слагай повече, моля те, наядох се така, че сигурно ще се пръсна.

— Беше почнала да казваш, че мислиш…

— Мисля, че беше грешка да ме примамваш тук. И да ме караш… Знаеш какво имам предвид. Трябва да си тръгна оттук, да побързам да му помогна… Защото моето предопределение…

— Предопределението — прекъсна я той. — Съдбата. Нещо неизбежно. Механизъм, който води към това, че практически безкрайно множество от събития, които е невъзможно да се предвидят, трябва да завършат само по един, а не по друг начин. Така ли е?

— Точно така!

— Тогава къде искаш да отидеш и заради какво? Пий вино, радвай се на мига, радвай се на живота. Ако е съдено нещо да се случи, то ще се случи, ако е неизбежно.

— Да, бе! Не е толкова просто!

— Сама си противоречиш.

— Не е вярно!

— Противоречиш на противоречието. Това е порочен кръг!

— Не! — тръсна глава тя. — Не може да се седи със скръстени ръце! Нищо няма да се случи само!

— Софизъм.

— Не бива да се пилее времето напразно. Така може да се пропусне точният момент! Единственият подходящ и неповторим момент! Защото времето никога не се връща назад.

— Моля — той се изправи. — Погледни тук.

На стената, която той посочи, имаше релеф, изобразяващ огромна люспеста змия. Влечугото, извило се в осморка, беше загризало собствената си опашка. Цири вече беше виждала нещо подобно, но не помнеше къде.

— Това е древната змия Уробос — каза елфът. — Уробос символизира безкрайността и самият той е безкрайност. Той е вечното отпътуване и вечното завръщане. Нещо, което няма нито начало, нито край. Времето е като древния Уробос. Времето — това са отминаващи моменти, песъчинки, изтичащи в пясъчен часовник. Времето — това са моментите и събитията, чрез които толкова охотно се опитваме да го измерим. Но древният Уробос ни напомня, че във всеки един момент, във всяко събитие се съдържа миналото, настоящето и бъдещето. Във всеки миг е скрита вечността. Всяко отпътуване е същевременно и завръщане, всяко прощаване — среща, всяко завръщане — раздяла. Всичко е едновременно и начало, и край. И ти също — продължи той, без да я поглежда — си едновременно и начало, и край. И понеже си говорим за предопределението, знай, че точно това е твоето предопределение. Да бъдеш начало и край. Разбираш ли?

Тя се поколеба за момент. Но искрящият му поглед я накара да отговори.

— Разбирам.

— Съблечи се.

Той изрече тези думи толкова нехайно, толкова равнодушно, че тя едва не изкрещя от ярост. С треперещи ръце започна да разкопчава жилетката си.

Пръстите не й се подчиняваха, катарамите, копчетата и шнурчетата бяха дребни и неудобни. Макар че Цири действаше възможно най-бързо, желаейки да приключи с всичко колкото се може по-скоро, събличането й продължи цяла вечност. Но елфът, изглежда, не бързаше. Сякаш наистина разполагаше с вечността.

„Кой знае — помисли си тя, — може наистина да е така?“

Вече напълно гола, тя запристъпва от крак на крак, паркетът изстудяваше стъпалата й. Той забеляза това и безмълвно й посочи леглото.

Завивката беше от кожата на норка. Мека, топла и приятна.

Той легна до нея, както си беше с дрехите, даже и с ботушите. Когато я докосна, тя неволно се напрегна, малко ядосана на себе си, защото беше решена до последния момент да се прави на горда и непристъпна. Естествено, зъбите й тракаха. Но колкото и да беше странно, наелектризиращото му докосване успокояваше, а пръстите му я изучаваха и заповядваха. Указваха. В момента, в който тя започна да разбира указанията толкова добре, че даже ги предвиждаше, тя затвори очи и си представи, че това е Мистле. Но нищо не се получи — той беше твърде различен от Мистле.

Дланта му я учеше какво трябва да направи. Тя го послуша. Даже с охота. Припряно.

А той изобщо не бързаше. Успя да я размекне с ласките си, накара я да започне да стене. Да хапе устните си. Доведе я до резки спазми, разтърсващи цялата й същност.

Онова, което той направи след това, тя изобщо не очакваше.

Стана и си отиде. Оставяйки я разгорещена, с учестено дишане и трепереща.

И дори не се обърна.

Кръвта удари Цири в слепоочията. Тя се сви на кълбо върху кожите от норка. И започна да ругае. От ярост, срам и унижение.

* * *

На сутринта Цири намери Авалак’х в перистила зад двореца, сред редиците скулптури. Скулптурите бяха странни — изобразяваха елфически деца. Предимно ядосани. Особено интересна беше статуята, до която стоеше елфът — тя изобразяваше момче с изкривено от злоба лице, със стиснати юмруци, застанало на един крак.

Цири дълго време не можа да откъсне поглед от скулптурата, усещайки тъпа болка под корема си. Едва когато Авалак’х я подкани, тя му разказа всичко. Уклончиво и със запъване.

— Той е виждал поне шестстотин и петдесет пъти пушеците на Саовине — каза със сериозен тон Авалак’х, когато тя приключи. — Повярвай ми, Лястовичке, това е много дори за Народа на Елшите.

— Какво ме интересува това? — изфуча тя. — Нали се съгласих? Вие, мисля, сте научили от вашите побратими джуджетата какво е това договор? Аз изпълних моята част! Отдадох се! Какво ме интересува, че той не може или не иска? Все ми е едно дали това е старческа немощ или не го привличам! Може би се гнуси от Dh’oine? Може като Ередин да вижда къс злато в купчина тор?

— Надявам се, че не си му казала нещо подобно? — Лицето на Авалак’х се промени и се намръщи — нещо небивало досега.

— Не съм. Макар че много ми се искаше.

— Спри. Не знаеш какво рискуваш.

— Все ми е едно. Имаме уговорка. Или я изпълнявайте, или я анулираме и ставам свободна.

— Пази се, Zireael — повтори той, показвайки статуята на ядосаното момче. — Не бъди като това дете. Подбирай внимателно думите си. Опитвай се да разбереш другите. А ако нещо не разбираш, в никакъв случай не действай прибързано. Бъди търпелива. Не забравяй — времето няма значение.

— Но то има значение!

— Моля те, не бъди опърничаво дете. Повтарям ти още веднъж: бъди търпелива с Ауберон. Защото това е единственият ти шанс да получиш свободата си.

— Сериозно? — едва не закрещя тя. — Започвам да се съмнявам! Започвам да си мисля, че си ме измамил! Че всички вие сте ме измамили…

— Обещах ти, че ще се върнеш в твоя свят. — Лицето на Авалак’х си оставаше не по-малко безжизнено от каменната статуя. — Дадох ти думата си. Да поставяш нечия дума под съмнение е тежка обида за Aen Elle. За да я избегнем, предлагам да приключим този разговор.

Той понечи да си тръгне, но тя му прегради пътя. Аквамариновите му очи се превърнаха в процепи и Цири осъзна, че си има работа с много опасен елф. Но беше късно да отстъпва.

— Това е типично по елфически — изсъска тя като змия. — Да нанесеш обида и да се чудиш защо ти отвръщат със същото.

— Внимавай, Лястовичке.

— Чуй ме! — гордо вдигна глава тя. — Вашият Крал на Елшите не се справя със задачата, това вече е ясно. Няма значение дали причината е в него, или в мен. Но аз искам да изпълня договора ни. И да приключа с това. Така че нека някой друг ми направи това дете, което ви е толкова необходимо.

— Дори не знаеш за какво говориш.

— А ако причината е в мен — каза тя, без да променя изражението и тона си, — значи ти си сгрешил, Авалак’х. Не си довел в този свят точния човек.

— Не разбираш какво говориш, Zireael.

— Ако всички вие се гнусите от мен — изкрещя тя, — възползвайте се от метода на животновъдите, отглеждащи мулета. Какво, не го ли знаеш? Показват на жребеца кобила, а после му завързват очите и му пробутват магарица!

Той дори не благоволи да й отговори. Безцеремонно се извърна и си тръгна по алеята.

— А може би ти ще го направиш? — извика тя. — Искаш ли да се отдам на теб? А? Няма ли да се пожертваш? Нали уж имам очите на Лара?

С два скока той се озова до нея, ръцете му като змии се протегнаха към шията й и я стиснаха като стоманени клещи. Тя разбра, че стига да поиска, ще я удуши като пиле.

Той я пусна. Наведе се и я погледна в очите.

— Коя си ти, че се осмеляваш по такъв начин да оскверняваш името й? — попита той необичайно спокойно. — Коя си ти, че си позволяваш да ме оскърбяваш, сякаш съм просяк, молещ за подаяние? О, да, виждам каква си. Ти не си дъщерята на Лара. Ти си дъщерята на Крегенан, безумна, арогантна, самовлюбена Dh’oine, типичен представител на една раса, която нищо не разбира, но се стреми да разруши и унищожи всичко, да го превърне в руини с едно докосване, да го оскверни и опетни, дори само чрез мислите си за него. Твоят прародител ми открадна моята любов, самовлюбено и арогантно ми отне моята Лара. Но аз няма да позволя на теб, достойната му дъщеря, да ми отнемеш спомена за нея!

Той се извърна. Цири преодоля спазъма в гърлото си.

— Авалак’х…

Той я погледна.

— Прости ми. Държах се безумно и подло. Прости ми. И ако можеш — забрави.

Той се приближи и я прегърна.

— Вече го забравих — изрече топло. — Да не се връщаме повече към това.

* * *

Когато вечерта тя влезе в кралските покои, измита и вчесана, Ауберон Муиркетах седеше зад масата, навел глава над шахматната дъска. Той безмълвно й даде знак да седне срещу нея.

И спечели в девет хода.

В следващата партия тя играеше с белите и той я спечели в единайсет хода.

Едва тогава той вдигна очите си — необикновените си светли очи.

— Съблечи се, моля.

В едно не можеше да бъде упрекнат — беше деликатен и изобщо не бързаше.

Когато — както и предишния път — той стана от леглото и си тръгна безмълвно, Цири прие това спокойно. Но не можа да заспи почти до разсъмване.

А когато в прозорците блесна утринното зарево и тя най-накрая заспа, сънува много странен сън.

* * *

Висогота, приведен, отърсва капана за ондатри от росата. Шумят люлеещите се от вятъра тръстики.

Чувствам се виновен, Лястовичке. Аз ти подсказах идеята за това безумно приключение. Показах ти пътя към тази проклета Кула.

— Не се упреквай, Стари гарване. Ако не беше Кулата, Бонхарт щеше да ме хване. Тук поне съм в безопасност.

Не си в безопасност тук.

Висогота се изправя.

Зад гърба му Цири вижда хълмове, голи и гладки, издигащи, се от тревите като превитите гърбове на дебнещи в засада чудовища. На един от хълмовете има огромен камък. До него стоят две фигури. Жена и девойка. Вятърът дърпа и развява черните коси на жената.

На хоризонта припламват мълнии.

Хаосът протяга ръце към теб, дъще. Дете на Старата кръв, девойко, втъкана в Движението и Промяната, в Гибелта и Възраждането. Предопределена и самата ти явяваща се предопределение. Иззад затворените врати Хаосът протяга своите нокти към теб, без още да знае ще станеш ли негово оръжие или пречка за плановете му. Без да знае дали няма да изиграеш ролята на песъчинките в Часовника на съдбата. Хаосът се бои от теб, Дете на предопределението. А иска да направи така, че теб да те е страх. Затова ти изпраща сънища.

Висогота се навежда, чисти капана за ондатри.

„Той вече не е жив — мисли си трезво Цири. — Означава ли това, че там, в отвъдния свят, мъртвите трябва да почистват капани за ондатри?“

Висогота се изправя. Зад гърба му в небето пламти заревото на пожари. По равнината в галоп се носят хиляди конници. Конници с червени наметала.

Dearg Ruadhri.

Чуй ме внимателно, Лястовичке. Старата кръв, течаща във вените ти, ти дава огромна власт. Ти си господарка на Пространството и Времето. Притежаваш огромна Сила. Не позволявай на престъпници и негодници да ти я отнемат и да я използват за подлите си цели. Защитавай се! Измъкни се от нечистоплътните им ръце!

— Лесно ти е да го кажеш! Те са ме обградили тук с някаква магическа бариера…

Ти си господарка на Пространството и Времето. Невъзможно е да те държат против волята ти.

Висогота се изправи. Зад гърба му имаше плато, скалиста равнина, а на нея — острови от кораби. Десетки острови. А по-надалеч се виждаше замък — черен, грозен, с назъбени крепостни стени, извисяващ се над планинско езеро.

Те ще загинат, ако не им помогнеш, Лястовичке. Само ти можеш да ги спасиш.

Устните на Йенефер, разбити и треперещи, се мърдат беззвучно, от тях тече кръв. Виолетовите й очи блестят, пламтят върху отслабналото, изкривено, почерняло от страдание лице, прикрито от вихър от раздърпани, мръсни, черни коси. Във вдлъбнатината на пода има воняща локва, наоколо притичват плъхове. Каменните стени са пронизващо студени. Студени са и оковите на китките на ръцете, на глезените на краката.

Дланите и пръстите й са буци от засъхнала кръв.

— Мамичко! Какво са направили с теб?

Мраморни стъпала, водещи надолу. Три етажа надолу.

Va’esse deireadh aep eigean… Нещо приключва… Какво?

Стъпала. Долу има огън, пламтящ в железни кошници. Пламтящи гоблени.

„Да вървим — казва Гералт. — Надолу по стъпалата. Длъжни сме. Така трябва. Няма друг път. Само тези стъпала. Искам да видя небето.“

Устните му не се помръдват. Те са посинели, и по тях има кръв. Кръв, навсякъде кръв. Целите стълби са в кръв…

Няма друг път. Няма, Звездоока.

— По какъв начин? — крещи Цири. — По какъв начин мога да им помогна? Аз съм в друг свят! Затворена! И безсилна!

Не могат да те затворят.

„Всичко вече е описано — казва Висогота. — Дори и това. Погледни под краката си.“

Цири с ужас вижда, че стои сред море от кости. Сред черепи, пищяли и кости.

Само ти можеш да предотвратиш това, Звездоока.

Висогота се изправя. Зад гърба му има зима, сняг, виелица. Вятърът вее и свисти.

Пред нея, във виелицата, е Гералт, яхнал кон. Цири го разпознава, макар че на главата му има кожена шапка, а около лицето му е омотан вълнен шал. Зад него се мяркат други конници, фигурите им са размити, така омотани, че е невъзможно да се разпознае кой кой е.

Гералт гледа към нея. Но не я вижда. Снегът се сипе в очите му.

— Гералт! Това съм аз! Тук!

Той не я вижда. И не чува виковете й във виелицата.

— Гера-а-алт!

„Това е муфлон — казва Гералт. — Това е само един муфлон. Връщаме се.“

Конниците изчезват, разтварят се сред виелицата.

— Гера-а-алт! Не-е-е!

* * *

Тя се събуди.

* * *

На сутринта веднага отиде в конюшнята. Дори без да закусва. Не искаше да се среща с Авалак’х, не искаше да разговаря с него. Предпочиташе да избягва натрапчивите, любопитни, въпросителни, лепкави погледи на другите елфи и елфки. Елфите, които във всеки друг случай бяха демонстративно равнодушни, проявяваха жив интерес към случващото се в кралската спалня, и Цири беше сигурна, че стените на двореца имат уши.

Тя намери бокса на Келпи, откри седлото и юздата. Още не беше успяла да оседлае кобилата, когато около нея се озоваха слугите, сивите елфки, с една глава по-ниски от Aen Elle. Те й помогнаха да се оправи с кобилата, покланяйки се и учтиво усмихвайки се.

— Благодаря — каза Цири. — Щях да се справя и сама, но благодаря. Много сте мили.

Най-близката елфка се усмихна и Цири потрепна.

Защото в устата на девойката имаше и кучешки зъби.

Цири подскочи към нея толкова бързо, че момичето едва не приседна от уплаха. Махна косата от ухото й. Ухо, което се оказа без заострен връх.

— Ти си човек!

Девойката, а заедно с нея и всички останали — се хвърлиха върху изметения под. Наведоха глави, в очакване на наказание.

— Аз… — започна Цири, жестикулирайки с юздата. — Аз…

Не знаеше какво да каже. Девойките все още стояха коленичили. Конете неспокойно пръхтяха и тропаха с крака в боксовете.

Отвън, вече върху седлото, тя все още не можеше да събере мислите си. Човешки девойки. Слуги, но това не беше най-важното. Важното беше, че и в този свят има Dh’oine…

„Хора — поправи се тя. — Започвам да мисля като елфите!“

От мислите й я изтръгна цвиленето и подскокът на Келпи. Тя вдигна глава и видя Ередин.

Той беше върху сивия си дорест жребец, този път без демоничния букранион и по-голямата част от останалата бойна украса. Само ризницата все така проблясваше под наметалото му, преливащо се в множество оттенъци на червеното.

Жребецът ги поздрави с хрипливо цвилене, тръсна глава и показа на Келпи жълтите си зъби. Придържайки се към принципа, че нещата се уреждат с господарите, а не със слугите, Келпи насочи зъби към ухото на елфа. Цири рязко дръпна юздата.

— Внимавай — каза тя. — Дръж се на разстояние. Моята кобила не обича чужди лица. Може да те ухапе.

— На такива, които хапят — измери я той със зъл поглед, — трябва да им се слагат железни мундщуци. За да им пускат кръв. Чудесен начин за изкореняване на лошите навици. Дори у конете.

Той дръпна трензелата на коня толкова силно, че животното изхриптя и отстъпи няколко крачки назад. От устата му потече пяна.

— Защо ти е ризницата? — измери Цири елфа с поглед. — Да не се готвиш за война?

— Точно обратното. Искам мир. Освен нрава си, твоята кобила има ли и други достойнства?

— Например?

— Искаш ли да се надбягваме?

— Ако искаш, защо не? — Тя се изправи на стремената. — Нататък, към онези кромлекси…

— Не — прекъсна я той. — Нататък — не.

— Защо?

— Забранена територия.

— За всички, предполагам?

— Не за всички, разбира се. Компанията ти е твърда ценна за нас, Лястовичке, за да рискуваме да се лишим от нея заради теб самата или заради някой друг.

— Кой друг? Нали нямаш предвид еднорозите?

— Не искам да те отегчавам с разговори за това какво имам предвид.

— Не разбирам.

— Знам, че не разбираш. Еволюцията не ти е дала достатъчно мозъчни гънки, за да разбереш. Слушай, ако искаш да се надбягваме, нека да бъде покрай брега. Ето оттам. До Порфирния мост, третия подред. После през моста на другия бряг, оттам — покрай брега по течението на реката, финалът — при вливащия се в реката ручей. Готова ли си?

— Винаги.

Той пришпори с вик жребеца си, който се понесе като ураган. Преди Келпи да беше потеглила, той вече беше далеч пред нея. Жребецът препускаше така, че земята се тресеше, но не можеше да се сравнява с Келпи. Тя го настигна бързо, още преди Порфирния мост. Мостът беше тесен. Ередин извика, и жребецът, колкото и невероятно да изглеждаше, увеличи скоростта си. Цири моментално съобрази за какво става въпрос. През моста в никакъв случай не можеха да минат два коня едновременно. Единият трябваше да направи път на другия.

Но Цири нямаше намерение да отстъпва. Прилепи се за гривата и Келпи се понесе напред като стрела. Отърка се от стремето на елфа и влетя първа на моста. Ередин изкрещя, жребецът се вдигна на задните си крака, удари хълбока си в алабастровата статуя и я повали от пиедестала й, разбивайки я на парчета.

Цири, кикотейки се, галопираше през моста, без да се обръща.

При ручея се спря и го изчака.

Той пристигна след минута, ходом. Спокоен и усмихнат.

— Моите поздравления — каза кратко, слизайки от коня. — Както за кобилата, така и за амазонката.

Макар и вътре в себе си да беше горда като паун, тя само изсумтя пренебрежително.

— Е, какво? Няма да ни слагаш железен мундщук?

— Само с твое съгласие — усмихна се двусмислено той. — Има кобили, които обичат грубите ласки.

— Съвсем неотдавна ме приравни с тор. — Погледна го тя надменно. — А сега говорим за ласки?

Той се приближи до Келпи, потупа я по шията, поклати глава, убеждавайки се, че е суха. Келпи дръпна главата си и изцвили протяжно. Ередин се обърна към Цири.

„Ако и мен ме потупа — помисли си тя, — ще съжали.“

— Ела с мен.

Покрай вливащия се в реката ручей, който се спускаше от стръмен, горист склон, нагоре водеха обрасли с мъх стълби, направени от плочки пясъчник. Стълбите бяха многовековни, напукани и раздробени от корените на дърветата. Движеха се нагоре в зигзаг, на места пресичайки ручея във вид на мостчета. Бяха заобиколени от гора, дива гора, пълна със стари дървета — ясени и габъри, тисове, явори и дъбове, лещак, тамарикс и касис. Миришеше на пелин, босилек, коприва, влажни камъни, пролет и плесен.

Цири вървеше безмълвно, без да бърза, контролирайки дишането си. Опитваше се да владее и нервите си. Не знаеше какво иска от нея Ередин, но нямаше добри предчувствия.

До поредното водопадче, шумно спускащо се от каменен праг, имаше каменна тераса, а на нея, в сянката на голям храст от див люляк, се намираше колиба, обгърната от бръшлян и традесканция. Надолу се откриваше изглед към короните на дърветата, лентата на реката, покривите, перистилите и терасите на Тир на Леа.

Двамата постояха, наслаждавайки се на гледката.

— Никой не ми каза — наруши Цири първа мълчанието — как се нарича тази река.

— Easnadh.

— Въздишка? Красиво. А ручеят?

— Tuathe.

— Шепот. Също красиво. Защо никой не ми е казал, че в този свят живеят хора?

— Защото това е несъществена информация и няма никакво значение за теб. Да влезем в колибата.

— Защо?

— Нека да влезем.

Първото, което видя вътре, беше дървената кушетка. Цири почувства как кръвта в слепоочията й започва да пулсира. „Естествено — помисли си тя, — това можеше да се очаква. Та нали в храма четох романа на Ана Тилер. За стария крал, младата кралица и жадуващия властта претендент. Ередин е безскрупулен, амбициозен и решителен. Знае, че истинският крал — истинският владетел — е този, в чиито ръце е кралицата. Той е истински мъж. Знае, че който притежава кралицата, ще притежава и кралството. Тук, на тази кушетка, ще започне държавният преврат…“

Елфът седна на едното мраморно столче и й посочи другото. Изглеждаше сякаш се интересува от изгледа през прозореца много повече, отколкото от нея. Изобщо не погледна към кушетката.

— Ти ще останеш завинаги тук — заговори той, сварвайки я неподготвена. — Ти, моя амазонке, лека като пеперуда. До края на пеперудения си живот.

Тя мълчеше, гледайки го право в очите. Те не изразяваха нищо.

— Няма да ти позволят да си отидеш оттук — повтори той. — Ще пренебрегнат факта, че въпреки пророчествата и митовете ти си никоя и никаква, същество без никакво значение. Няма да повярват в това и няма да те пуснат да си отидеш. Излъгали са те с обещания, за да си осигурят послушанието ти, но никога не са имали намерение да изпълнят тези обещания. Никога.

— Авалак’х ми даде думата си — изрече хрипливо тя. — И каза, че да се съмняваш в думата на елф е оскърбление.

— Авалак’х е Просветен. Просветените имат свой кодекс на честта, в който всяка втора фраза твърди, че целта оправдава средствата.

— Не разбирам защо ми казваш всичко това. Освен ако… Освен ако не искаш нещо от мен. Изглежда, имам нещо, от което се нуждаеш. И искаш да потъргуваш. Е, Ередин? Свободата ми срещу… Срещу какво?

Той я гледа дълго време. А тя напразно търсеше в очите му някакво указание, сигнал, знак. Поне нещичко…

— Със сигурност — започна бавно той — вече си успяла да поопознаеш Ауберон. Със сигурност си забелязала, че той е невероятно честолюбив. Има неща, които никога няма да одобри, с които никога няма да се съгласи. По-скоро ще умре.

Цири мълчеше, хапейки устните си и гледайки в кушетката.

— Ауберон Муиркетах — продължи елфът — никога няма да прибегне до магия или други средства, които могат да променят ситуацията. А такива средства има. Добри, мощни, сигурни средства. Значително по-ефективни от атрактантите, с които слугините на Авалак’х насищат твоята козметика.

Той бързо прокара длан над масата, а когато отдръпна ръката си, върху тъмния плот имаше малко шишенце от сиво-зелен нефрит.

— Не — изхриптя Цири. — Категорично не. Не съм съгласна.

— Не ме изчака да довърша.

— Не ме смятай за глупачка. Няма да му дам това, което е в шишенцето. Не се и надявай.

— Прекалено избързваш с изводите — каза Ередин бавно, гледайки я в очите. — Опитваш се да надбягаш самата себе си. А това винаги приключва с падане. Много болезнено падане.

— Казах — не.

— Помисли добре. Независимо от това какво се намира в шишенцето, ти ще спечелиш. Ще спечелиш при всички случаи, Лястовичке.

— Не!

Със също толкова бързо движение както преди малко, наистина достойно за илюзионист, елфът накара шишенцето да изчезне от масата. После мълча дълго, гледайки река Easnadh, блещукаща между дърветата.

— Ти ще умреш тук, пеперудке — каза той най-накрая. — Няма да ти позволят да си тръгнеш. Но това си е твой избор.

— Договорихме се. Свободата ми срещу…

— Свобода — изсумтя той. — Постоянно говориш за тази свобода. А какво ще направиш, когато я получиш? Къде ще отидеш? Разбери най-накрая, че от твоя свят сега те отделя не само пространството, но и времето. Времето тук тече по различен начин от там. Тези, които си познавала там като деца, сега са грохнали старци, а твоите връстници отдавна са покойници.

— Не ти вярвам!

— Спомни си вашите легенди. Легендите за хора, тайнствено изчезнали и върнали се след години само за да видят обрасналите с бурени гробове на близките си. Мислиш си, че това са фантазии, приказки, изсмукани от пръстите? Грешиш. Отвличани са хора за по цял век, отнасяли са ги конниците, които вие наричате Дивия лов. Похитени, използвани, а после захвърлени като черупки на изпити яйца. Но теб не те очаква дори това, Zireael. Ти ще умреш тук, дори няма да ти дадат да видиш гробовете на приятелите си.

— Не ти вярвам.

— Вярванията ти са си твоя лична работа. А съдбата си сама си я избрала. Да се връщаме. Имам една молба към теб, Лястовичке. Искаш ли да закусваме заедно в Тир на Лия?

Няколко удара на сърцето гладът и безумният интерес се бореха в Цири с гнева, страха от отравяне и антипатията.

— С удоволствие — сведе поглед тя. — Благодаря за поканата.

— Аз ти благодаря. Да вървим.

На излизане от колибата Цири още веднъж погледна към кушетката и си помисли, че Ана Тилер все пак е глупава и възторжена графоманка.

Бавно, в мълчание, вдъхвайки аромата на джоджен, босилек и коприва, те се спуснаха към река Въздишка. Надолу по стъпалата. Покрай ручейчето на име Шепот.

* * *

Когато вечерта, парфюмирана, с все още влажни след ароматизираната баня коси, тя влезе в кралските покои, завари Ауберон на леглото, наведен над някаква книга. Без да изрече нито дума, той с жест й нареди да седне до него.

Книгата беше богато илюстрована. Честно казано, в нея нямаше нищо друго, освен илюстрации. Макар и да се опитваше да играе ролята на светска дама, Цири усети как бузите й пламват. В библиотеката на храма в Ерландер беше виждала няколко такива произведения. Но те не можеха да се сравнят с книгата на Краля на Елшите — нито по богатство и разнообразие, нито по майсторство на художественото изпълнение.

Разглеждаха я дълго, в мълчание.

— Съблечи се, моля те.

Този път той също се съблече. Тялото му беше жилаво и момчешко, слабо като на Гиселхер, Кайли и Реф, които тя беше виждала неведнъж да се къпят в ручеи или планински езера. Но Гиселхер и Плъховете излъчваха енергия, излъчваха жизнена сила.

А той, Кралят на Елшите, излъчваше само студена вечност.

Беше търпелив. Няколко пъти изглеждаше, че всеки момент ще се получи. Но нищо не ставаше. Цири се ядосваше на себе си, сигурна, че причината е нейната неопитност и сковаващата й неловкост. Той забеляза това и я успокои. Както обикновено, много ефективно. И тя заспа. В прегръдките му.

Но на сутринта той вече не беше до нея.

* * *

На следващата вечер Кралят на Елшите за пръв път прояви нетърпение.

Тя го завари наведен над масата, на която лежеше огледало с кехлибарена рамка. Огледалото беше засипано с бял прашец.

„Започва се“ — помисли си тя.

Ауберон събра с малко ножче фистеха и го оформи в две пътечки. Взе от масата една сребърна тръбичка и изсмърка прашеца в носа си — първо с лявата ноздра, след това с дясната. Очите му, обикновено искрящи, сякаш малко поугаснаха и помътняха, след което започнаха да сълзят. Цири веднага разбра, че това не е първата доза.

Той направи на масата две нови пътечки, покани я с жест и й подаде тръбичката. „Какво пък — помисли си тя. — Лесно ще мине.“

Наркотикът беше невероятно силен.

След малко вече седяха прегърнати на леглото и гледаха луната със сълзящи очи.

Цири кихна.

— Шнурователна нощ — каза тя на елфически, избърсвайки носа си с ръкава на копринената блуза.

— Очарователна — поправи я той. — Ensh’eass, не en’leass. Трябва да поработиш върху произношението.

— Ще поработя.

— Съблечи се.

Отначало изглеждаше, че всичко ще бъде наред, че наркотикът му е подействал толкова възбуждащо, колкото и на нея. А на нея й подейства така, че тя стана активна и предприемчива, нещо повече, прошепна му на ухото няколко доста неприлични — според нейните разбирания — думи. Това като че ли му подейства, ефектът беше, хм, осезаем, в определен момент на Цири й се стори, че ей сега ще се получи. Но не беше „ей сега“. Или поне не докрай.

И в този момент той започна да нервничи. Стана, наметна върху слабите си рамене самурената си шуба. Стоя така, извърнат, гледайки прозореца и луната. Цири седна и обхвана коленете си с ръце. Тя беше разочарована и ядосана, но в същото време я обзе някакво странно самосъжаление. Несъмнено силният фистех действаше.

— Аз съм виновна за всичко — промърмори тя. — Белегът ме прави уродлива, знам. Знам какво виждаш, когато ме гледаш. В мен не е останало много от елфите. Златен къс в купчина тор…

Той се обърна рязко.

— Ти си невероятно скромна — процеди. — Бих казал: перла сред свински лайна. Диамант на пръста на гниещ труп. В рамките на усъвършенстването на езика опитай да намериш и други сравнения. Утре ще те изпитам, малка Dh’oine. Човешко същество, в което не е останало нищо, абсолютно нищо елфическо.

Той се приближи към масата, взе тръбичката и се наведе над огледалото. Цири седеше като вкаменена и се чувстваше така, сякаш са я зашлевили.

— Не идвам тук от любов към теб! — изръмжа тя яростно. — Аз съм затворница и съм шантажирана, добре знаеш това. Но се примирих, правя го за…

— За кого? — прекъсна я той гневно, съвсем не по елфически. — За мен? За заточените в твоя свят Aen Siedhe? Ти, глупава девойко! Правиш това за себе си, заради себе си идваш тук и се опитваш да ми се отдадеш. Защото аз съм твоята единствена надежда, единствената ти спасителна сламка. И ще ти кажа още: моли се, пламенно се моли на своите човешки идоли, божества или тотеми. Защото или ще бъда аз, или Авалак’х и неговата лаборатория. Повярвай ми, не би искала да попаднеш в лабораторията и да се запознаеш с алтернативата.

— Все ми е едно — каза тя глухо, свивайки се върху леглото. — Съгласна съм на всичко, само и само да спечеля свободата си. Да си отида. В моя свят. При моите приятели.

— Твоите приятели! — подигра й се той. — Ето ги твоите приятели!

Обърна се и рязко й подаде зацапаното от фистеха огледало.

— Ето ги тук твоите приятели — повтори той. — Погледай.

Той излезе, развявайки разкопчаната си шуба.

Отначало тя видя в мътното стъкло само собственото си неясно отражение. Но почти веднага огледалото просветля, стана млечнобяло и се напълни с дим. А след това се появи изображение.

Йенефер, висяща във водна бездна, вкочанена, с ръце, вдигнати нагоре. Ръкавите на роклята й са разперени като криле на птица. Косите й се развяват, сред тях плуват малки рибки. Цели пасажи блещукащи подвижни рибки. Някои от тях вече ръфат бузите и очите на магьосницата. От краката на Йенефер към дъното на езерото се спуска въже, на края на което е завързана потънала в тинята голяма кошница, пълна с камъни. Високо горе проблясва повърхността на езерото.

Роклята на Йенефер се развява в същия ритъм като косата й.

Зацапаната от фистеха повърхност на огледалото отново се изпълва с дим.

Гералт, призрачно блед, със затворени очи, седи под спускащи се от скалите дълги ледени висулки. Той е неподвижен, вледенен. Носеният от виелицата сняг бързо го засипва. Белите коси вече са се превърнали в бели ледени шушулки, ледени ресни висят от веждите му, миглите, устните. А снегът все вали и вали, преспите покриват краката на Гералт, пухкавите снежни хълмчета върху раменете му се увеличават. Фъртуната вие и свисти…

Цири скочи от леглото и със замах запрати огледалото в стената. Кехлибарената рамка се пръсна, стъклото се разби на милион парченца.

Тя разпознаваше виденията, спомняше си ги. От отдавнашните й сънища.

— Всичко това не е истина! — извика тя. — Чуваш ли, Ауберон? Не вярвам в това! Не е истина! Това е само твоята злоба, безсилна като теб самия. Това е твоята злоба…

Тя седна на пода. И се разплака…

* * *

Цири подозираше, че стените на двореца имат уши. На следващото утро тя не можеше да се отърве от двусмислените погледи, усещаше, че зад гърба й се подиграват, дочуваше шепоти.

Авалак’х го нямаше никъде. „Знае — помисли си тя, — знае какво се е случило и ме отбягва. Рано-рано, още преди да стана, е отплавал някъде по-надалеч със своята позлатена елфка. Не иска да разговаря с мен, не иска да си признае, че планът му се е провалил!“

Ередин също го нямаше никъде. Впрочем, това беше напълно нормално, той често изчезваше със своите Dearg Ruadhri, Червените ездачи.

Цири изведе Келпи от конюшнята и тръгна към реката. През цялото време размишляваше трескаво, без да забелязва нищо наоколо.

„Трябва да бягам оттук. Няма значение дали изображенията в огледалото са истина или лъжа. Едно нещо е сигурно — Йенефер и Гералт са там, в моя свят, и мястото ми е там, при тях. Трябва да избягам оттук, да избягам незабавно! Трябва да има все някакъв начин! Аз дойдох тук сама, значи трябва да мога и да си тръгна сама. Ередин казваше, че имам дива, стихийна магическа дарба, същото нещо го подозираше и Висогота. Изследвах подробно Tor Zireael, от нея нямаше изход. Но може би тук има и друга кула…“

Тя се загледа в далечината, към хълма и очертаващия се върху него силует на кромлекс. „Забранена територия — помисли си. — Ха, изглежда доста далеч. Сигурно Бариерата няма да ме допусне дотам. Няма защо да опитвам. Ще тръгна по течението на реката. Още не съм яздила там.“

Келпи изцвили, тръсна глава и рязко хвърли къч. Не пожела да завие в обратна посока и тръгна в тръс към хълма. Цири беше толкова смаяна, че известно време не реагира и позволи на кобилата да продължи да бяга. Едва след това извика и дръпна юздата. Келпи се вдигна на задните си крака, изцвили и се понесе в галоп. В същата посока.

Цири повече не се опита да я удържа или управлява. Беше безкрайно учудена. Достатъчно добре познаваше Келпи. Кобилата си имаше нрав, но не чак такъв! Това поведение трябваше да означава нещо.

Келпи намали скоростта си, премина в тръс. Бягаше право към увенчания с кромлекс връх на хълма.

„Горе-долу едно стаяние — помисли си Цири. — Сега ще започне да действа Бариерата.“

Кобилата изтича на каменистата площадка между плътно наредените напукани монолити, обрасли с къпинови храсти, и се спря като закована. Единственото, което се движеше, бяха ушите й.

Цири се опита да я накара да се обърне в обратна посока. След това — да я помръдне от мястото й. Напразно. Ако не бяха пулсиращите вени на шията на кобилата, Цири би се заклела, че седи не върху жив кон, а върху статуя. Изведнъж нещо я докосна по гърба. Нещо остро проби дрехите й и болезнено я убоде. Тя не успя да се обърне. Иззад камъните без никакъв звук се появи червеникав еднорог и решително пъхна рога си под мишницата й. Силно и рязко. Цири почувства как отстрани по тялото й потича струйка кръв.

От другата й страна се появи още един еднорог. Той беше напълно бял — от върха на ушите до края на опашката. Само ноздрите му бяха розови, а очите — черни.

Белият еднорог се приближи. Бавно, много бавно положи глава върху утробата й. Цири беше толкова разтревожена, че изохка.

Аз пораснах — прозвуча в главата й. — Пораснах, Звездоока. Тогава, в пустинята, не знаех как трябва да се държа. Сега вече знам.

— Конче? — ахна тя, все още висяща между двата рога.

Казвам се Ихуараквакс. Помниш ли ме, Звездоока? Помниш ли как ме лекуваше? Как ме спаси?

Той се отдръпна и се обърна настрани. Тя видя раната на крака му и го позна. Помнеше го.

— Конче! Това си ти! Но нали беше в съвсем друг цвят…

Пораснах.

В главата й възникна неочаквана суматоха — шепоти, гласове, викове, цвилене. Роговете се отдръпнаха. Тя видя, че вторият еднорог, онзи зад гърба й, беше синкав, на петна.

Старите те изучават, Звездоока. Изучават те чрез мен. Още малко и ще могат да разговарят с теб. Сами ще ти кажат какво искат от теб.

Какофонията в главата на Цири прерасна в диво бучене. И почти веднага се смекчи, премина в поток от чисти и ясни мисли.

Искаме да ти помогнем да избягаш, Звездоока.

Тя мълчеше, макар че сърцето й се разтуптя.

Къде е безумната радост? Къде са благодарностите?

— А откъде изведнъж такова желание да ми помогнете? — попита тя дръзко. — Толкова много ли ме обичате?

Изобщо не те обичаме. Но това не е твоят свят. Това не е място за теб. Не можеш да останеш тук. Не искаме да оставаш.

Тя стисна зъби. Макар и да беше развълнувана от перспективата, поклати глава. Кончето — Ихуараквакс — вирна уши, започна да рие земята с копита, погледна я с черното си око. Червеникавият еднорог тропна с крак така, че земята се разтресе, страховито размаха рога си. Изпръхтя гневно, и Цири разбра.

Нямаш ни доверие.

— Нямам ви доверие — призна тя охотно. — Всеки тук играе някаква своя, неразбираема за мен игра, и се опитва да ме използва. Защо трябва да вярвам точно на вас? Веднага си личи, че между вас и елфите няма приятелски чувства, сама видях там, в степта, как едва не се стигна до битка. Спокойно може да се предположи, че ме искате, за да навредите на елфите. И по тях не си падам кой знае колко, в края на краищата ме държат тук насила и ме карат да върша неща, които изобщо не ми харесват. Но няма да позволя да бъда използвана.

Червеникавият тръсна глава, рогът му отново направи опасно движение. Синият изцвили. В главата на Цири закънтя като в кладенец, а мислите, които долови, не бяха добри.

— Аха! — извика тя. — И вие сте същите като тях! Или покорност и подчинение, или смърт? Не ме е страх! Няма да позволя да ме използват!

Тя отново почувства в главата си суматоха и хаос. Измина известно време, преди в хаоса да се появи мисъл, която да може да прочете.

Чудесно е, че не обичаш да те използват, Звездоока. Точно това ни трябва. Точно това искаме да ти осигурим. И на теб, и на себе си. И на целия свят. На всички светове.

— Не разбирам.

Ти си страшно оръжие. Не можем да допуснем това оръжие да попадне в ръцете на Краля на Елшите, Лисицата и Ястреба.

— Кой? — учуди се тя, но после се досети кои са Лисицата и Ястреба. — Аха…

Кралят на Елшите вече е стар. Но Лисицата и Ястреба не могат да придобият власт над Ard Gaeth, Вратите между световете. Веднъж те вече я получиха. И веднъж я изгубиха. Сега не могат нищо, освен да блуждаят, да се скитат сред световете крачка по крачка, сами като привидения, безсилни. Лисицата — до Tir na Bea Arainne, Ястреба и конниците му — до Спиралата. По-нататък не могат, нямат сили. Затова мечтаят за Ard Gaeth и за власт. Ще ти покажем по какъв начин веднъж вече са използвали тази власт. Ще ти покажем това, Звездоока, когато си тръгнеш оттук.

— Не мога да си тръгна оттук. Направили са ми магия. Бариерата. Geas Garadh…

Никой не може да те задържи. Ти си Господарката на Световете.

— Да, бе. Нямам никаква стихийна дарба, не съм господарка на нищо. А от Силата се отказах там, в пустинята, преди година. Кончето е свидетел.

В пустинята ти се отказа от фокусничествата. Не е възможно да се откажеш от Силата, която е в кръвта ти. Все още я имаш. Ще те научим как да я използваш.

— А да не би случайно вие да искате да се сдобиете с тази Сила, с тази власт над световете, която уж притежавам? — извика тя.

Не е така. На нас твоята сила не ни трябва. Ние винаги сме я притежавали.

Повярвай им — помоли Ихуараквакс. — Повярвай им, Звездоока.

— При едно условие.

Еднорозите вдигнаха глави, издуха ноздри, от очите им сякаш се посипаха искри. „Те не обичат да им поставят условия — помисли си Цири, — те не обичат дори звученето на тази дума. Pest, не знам дали постъпвам правилно… Само да не приключи всичко трагично…“

Слушаме те. Какво е условието ти?

— Ихуараквакс да дойде с мен.

* * *

Привечер се събраха облаци, стана задушно. Над реката се вдигна плътна лепкава мъгла. А когато над Тир на Лия се спусна мракът, в далечината с глухо бучене се обади бурята, озарявайки хоризонта с проблясванията на мълнии.

Цири вече отдавна беше готова. Облечена в черно, с меча на гърба, развълнувана и напрегната, тя нетърпеливо изчака мрака.

Тихо прекоси пустия вестибюл, прокрадна се край колонадите, излезе на терасата. Река Easnadh проблясваше като смола в тъмнината, върбите шумяха.

През небето премина далечен гръм.

Цири изведе Келпи от конюшнята. Кобилата знаеше какво трябва да направи. Послушно потегли в тръс към Порфирния мост. Цири гледа известно време подире й, после се обърна към терасата, край която стояха лодки.

„Не мога — помисли си. — Ще му се покажа още веднъж. Може би така ще успея малко да забавя преследването? Рисковано е, но не мога иначе.“

В първия момент й се стори, че него го няма и кралските покои са пусти. Такава тишина и безжизненост царяха там.

Забеляза го едва след малко. Той седеше в ъгъла, с бяла риза, разтворена на белите му гърди. Ризата беше ушита от толкова тънък плат, че изглеждаше като мокра върху тялото му.

Лицето и ръцете на Краля на Елшите бяха почти толкова бели, колкото и ризата.

Той вдигна очи към Цири. В тях имаше пустота.

— Шиадал? — прошепна елфът. — Добре, че дойде. Знаеш ли, говореха, че си умряла.

Той разтвори юмрук, нещо падна върху килима. Шишенце от сиво-зелен нефрит.

— Лара. — Кралят на Елшите поклати глава, докосна шията си, сякаш златният кралски обръч го задушаваше. — Caem a me, luned. Ела при мен, дъще. Caem a me, elaine.

В дъха му Цири усети смъртта.

— Elaine blath, feainne wedd… — заговори напевно той. — Mire, luned, лентичката ти се е развързала. Позволи ми…

Понечи да вдигне ръка, но не можа. Въздъхна дълбоко, рязко вдигна глава, погледна я в очите. Този път с разумен поглед.

— Zireael. Loc’hlaith. Ти наистина си Предопределението, Господарке на езерото. И моя господарке, както се оказва. — След кратка пауза той отново се обади: — Va’esse deirdeadh aep eigean… — Цири с ужас осъзна, че движенията и говорът му започват кошмарно да се забавят. — Добре, че все пак нещо започва — завърши той с въздишка.

Иззад прозореца долетя протяжен гръм. Бурята още беше далече, но бързо се приближаваше.

— Въпреки всичко никак не ми се иска да умирам, Zireael — каза той. — И ми е страшно тъжно, че се налага. Кой би предположил? Мислех, че няма да ми е мъчно. Живях дълго, научих всичко. Преситих се от всичко… И все пак сега изпитвам съжаление. И знаеш ли какво още? Наведи се. Ще ти го кажа на ухото. Нека това бъде наша тайна.

Тя се наведе.

— Страх ме е — прошепна той.

— Знам.

— Още ли си тук?

— Тук съм.

— Va faill, luned.

— Сбогом, Кралю на Елшите.

Тя седя до него и го държа за ръката, докато той не утихна и лекото му дихание не угасна. Не бършеше сълзите си. Остави ги да си текат.

Бурята се приближаваше. Хоризонтът пламтеше от мълниите.

* * *

Бързо изтича по мраморните стъпала на терасата с колоните, до която се поклащаха лодките. Отвърза едната, крайната, тази, която беше привлякла погледа й още вечерта. Отблъсна се от терасата с дългия махагонов прът, който предварително беше извадила от корниза в стаята си. Защото се съмняваше, че лодката ще я слуша така, както слуша Авалак’х.

Лодката тръгна безшумно по течението. В Тир на Лия беше тихо и тъмно. Само статуите върху терасите я съпровождаха с мъртвите си погледи. Цири броеше мостовете.

Небето над гората се освети от заревото на мълния, след известно време протяжно се разнесе гръм.

Третият мост.

Нещо се понесе през моста, тихо и ловко като огромен черен плъх. Лодката се разклати, когато той скочи на носа й. Цири захвърли пръта на дъното на лодката и измъкна меча си.

— Значи все пак реши да ни лишиш от компанията си? — изсъска Ередин Бреак Глас.

Той също извади меча си. В краткия проблясък на една мълния Цири успя да разгледа оръжието. Имаше острие само от едната страна; беше леко извит, блестящ и несъмнено остър, с дълга ръкохватка и предпазител във вид на кръгла ажурна пластина. От пръв поглед си личеше, че елфът умее да използва меча.

Неочаквано той люшна лодката, здраво опрял крака в борда. Цири ловко запази равновесие, успокои лодката със силно накланяне на тялото и сама се опита да направи същия номер, скачайки върху борда и с двата си крака. Ередин се олюля, но запази равновесие и налетя върху нея с меча напред. Тя парира удара, защитавайки се инстинктивно, защото не виждаше почти нищо. Отговори с бърз удар отдолу. Ередин отби и сам нанесе удар. Цири също отби. От остриетата излитаха искри като от огниво.

Ередин отново люшна лодката — много силно, едва не я обърна. Цири затанцува, балансирайки с разперени ръце. Той отстъпи към носа, отпускайки меча.

— Къде си се научила на това, Лястовичке?

— Ще се изненадаш, ако ти кажа.

— Съмнявам се. Сама ли се сети, че по реката можеш да преодолееш бариерата, или някой ти каза?

— Няма значение.

— Има значение. И ние ще изясним това. Има си начини. А сега пусни меча и да се връщаме.

— Как ли пък не!

— Връщаме се, Zireael. Ауберон чака. Гарантирам ти, че тази нощ ще бъде енергичен и бодър.

— Как ли пък не! — повтори тя. — Предозирал си ободряващото средство, което си му дал. А може и изобщо да не е било ободряващо средство, а?

— Какво искаш да кажеш?

— Кралят е мъртъв.

Ередин мигновено се отърси от изненадата и рязко се хвърли към нея, разклащайки лодката. Балансирайки, двамата размениха яростни удари и над водата се разнесе гръмкото звънтене от сблъсъците на стомана в стомана.

Една мълния озари нощта. Над главата им се мярна мост. Един от последните мостове на Тир на Лия. А може би последният?

— Не може да не осъзнаваш, Лястовичке — изрече хрипливо елфът, — че само отлагаш неизбежното. Не мога да ти позволя да си тръгнеш.

— И защо? Ауберон умря. А аз съм нищо и не знача нищо. Ти самият го каза.

— Защото това е истина. — Той вдигна меча. — Нищо не значиш. Ти си малък молец, който може да бъде смачкан с пръсти, но който може, ако му се позволи, да прояде дупка в скъпоценна тъкан. Ти си зрънце пипер, съвсем незначително, но ако по невнимание те сдъвчат, можеш да развалиш и най-изисканата гозба. Ето какво си. Нищо. Едно досадно нищо.

Мълния. Под светлината й Цири видя това, което искаше да види. Елфът вдигна меча си, замахна, скочи върху пейката. Имаше преимущество във височината. Би трябвало да спечели следващия сблъсък.

— Не трябваше да вдигаш оръжие срещу мен, Zireael. Сега вече е твърде късно. Няма да ти простя това. О, не, няма да те убия. Но няколко седмици в леглото, в бинтове, със сигурност ще са ти от полза.

— Почакай. Първо искам да ти кажа нещо. Да ти разкрия една тайна.

— Какво би могла да ми кажеш? — изсумтя той. — Какво нещо, което не знам, може да ти е известно? Каква истина можеш да ми разкриеш?

— Тази, че няма да успееш да минеш под моста.

Той не успя да реагира, удари тила си в моста, загуби равновесие и полетя към кърмата. Цири можеше просто да го избута от лодката, но се боеше, че това няма да е достатъчно, че той няма да се откаже от преследването. Освен това именно той, умишлено или не, беше убил Краля на Елшите. А заради това му се полагаше да изпита болка.

Промуши го в бедрото под самата ризница. Той падна зад борда, пльосна се във водата и потъна.

Цири се обърна и започна да наблюдава. Отне му доста време да изплува. Изпълзя на спускащите се към водата мраморни стъпала и се просна върху тях неподвижно, с течащи от него вода и кръв.

— Няколко седмици в леглото, в бинтове, със сигурност ще са ти от полза — промърмори тя.

Хвана пръта и силно отблъсна лодката. Река Easnadh набираше скорост, лодката плаваше все по-бързо. Скоро последните постройки на Тир на Лия останаха зад гърба на Цири.

Тя повече не се обърна назад.

Отначало стана много тъмно, когато лодката заплува в старата гора, между дърветата, чийто клони се събираха над реката, образувайки свод. После просветля, гората свърши, по двата бряга се заредиха елши и тръстика. В чистата преди това река започнаха да се появяват стръкове трева, водорасли, дънери. Когато небето се озаряваше от мълнии, Цири виждаше във водата кръгове, а когато удареше гръм, чуваше плясъците на уплашената риба. Нещо постоянно бълбукаше и плискаше, мляскаше и джвакаше. Няколко пъти близо до лодката се появяваха големи фосфоресциращи очи, неколкократно лодката потрепваше, сблъскала се с нещо голямо и живо. „Не всичко тук е толкова хубаво, за непривикналите този свят е смъртоносен“ — припомни си тя думите на Ередин.

Реката се разшири. Появиха се островчета и ръкави. Цири остави лодката да плува накъдето я носи течението. Но започна да се притеснява. Ами ако влезе в грешен канал?

Едва успя да помисли за това, и от брега, от храсталаците, долетяха цвиленето на Келпи и силният телепатичен сигнал на еднорога.

— Ти си тук, Конче!

Да побързаме, Звездоока. Движи се след мен.

— Към моя свят?

Първо трябва да ти покажа нещо. Така наредиха Старите.

Потеглиха първо през гората, после през степта, през гъсто обрасли дерета и клисури. Проблясваха мълнии, гърмяха гръмотевици. Бурята беше все по-близо, задуха вятър.

Еднорогът отведе Цири в една от клисурите.

Тук.

— Какво има тук?

Слез от коня и виж.

Тя слезе на земята. Почвата беше неравна. Цири се спъна в нещо. Проблесна мълния и Цири нададе приглушен вик.

Намираше се сред море от кости.

Пясъчните склонове на клисурата се ронеха, най-вероятно от дъждовете. И се беше показало онова, което се криеше под тях. Гробище. Морга. Огромни купища от кости. Пищяли, тазове, ребра, бедрени кости. И черепи.

Цири се наведе и вдигна един от тях.

Проблесна мълния и Цири изкрещя. Разбра чии останки лежат тук.

Черепът, носещ следа от удар с острие, имаше и кучешки зъби.

Сега разбираш — прозвуча в главата й. — Сега вече знаеш. Това го направиха те, Aen Elle. Кралят на Елшите. Лисицата. Ястреба. Този свят изобщо не беше техен. Стана техен, след като го завладяха. Когато отвориха Ard Gaeth, след като измамиха и използваха нас така, както сега се опитаха да измамят и използват теб.

Цири изпусна черепа от ръцете си.

— Злодеи! — извика тя в нощта. — Убийци!

По небето с грохот премина мълния. Ихуараквакс зацвили силно, предупредително. Тя го разбра. Скочи на седлото с едно движение и с вик подкара Келпи в галоп.

По следите им идваха преследвачи.

* * *

„Това вече някога е било — мислеше си тя, препускайки в галоп срещу биещия в лицето й вятър. — Това вече някога се е случвало. Такова диво препускане в тъмнината, в нощ пълна със страшилища, призраци и привидения.“

— Напред, Келпи!

Безумен галоп, очите сълзят. Една светкавица разсича небето и под светлината й Цири вижда елшите, наредени от двете страни на пътя. Уродливите дървета протягат към нея своите дълги възлести ръце-клони от всички посоки, щракат с черните си хралупи-уста, сипят подире й проклятия и заплахи. Келпи цвили пронизващо, носи се толкова бързо, че копитата й сякаш едва докосват земята. Цири се притиска към шията на кобилата. Не само за да намали съпротивлението на въздуха, но и за да не налети на клоните на елшите, които и без това се опитват да я повалят или смъкнат от седлото. Клоните свистят, плющят, млатят я, опитват се да се вкопчат в дрехите и косите й. Уродливите дънери се люлеят, хралупите щракат и бучат.

Келпи цвили диво. Еднорогът й отговаря по същия начин. Той е снежнобяло петно в мрака, показващо пътя.

Препускай, Звездоока! Препускай с всички сили!

Елшите са все повече, все по-трудно й е да избягва клоните им. Скоро те съвсем ще преградят пътя й.

Отзад се чува вик. Гласът на преследвачите.

Ихуараквакс цвили. Цири приема сигнала му. Разбира значението му. Още по-плътно се притиска към шията на Келпи. Няма нужда да пришпорва кобилата. Страхът я кара да лети в главоломен галоп.

Нов сигнал от еднорога, по-ясен, врязващ се в мозъка й. Това е указание, даже нареждане.

Скачай, Звездоока. Трябва да скочиш. На друго място, в друго време.

Цири не разбира, но се опитва да разбере. Много се старае да разбере, съсредоточава се. Съсредоточава се толкова силно, че кръвта започва да шуми и пулсира в ушите й…

Мълния. А после внезапна тъмнина, мека и черна, пълен мрак без никаква светлинка.

Шум в ушите.

* * *

Вятър в лицето. Студен вятър. Капки дъжд. Мирис на борове в ноздрите.

Келпи хвърля къчове, пръхти, тропа с крака. Шията й е мокра и гореща.

Мълния. Почти веднага след нея — и гръм. Под светлината на мълнията Цири вижда Ихуараквакс, тръскащ главата и рога си, ровещ в земята с копита.

— Конче?

Тук съм, Звездоока.

Небето е пълно със звезди. Със съзвездия. Драконът. Снежната кралица. Седемте козлета. Стомната.

А почти над самия хоризонт — Окото.

— Получи се — въздъхна Цири. — Успяхме, Конче. Това е моят свят!

Сигналът му беше толкова ясен, че Цири разбра всичко.

Не, Звездоока. Избягахме от техния свят. Но това съвсем не е същото място, не е същото време. Чака ни още дълъг път.

— Не ме оставяй сама.

Няма да те оставя. Аз съм ти длъжник. Трябва да ти се отплатя. Докрай.

* * *

Едновременно с надигащия се вятър небето на запад потъмня, прииждащите вълни от облаци загасиха съзвездията едно след друго. Угасна Драконът, угаснаха Снежната кралица, Седемте козлета, Стомната. Угасна Окото, продължило да свети по-дълго от останалите.

Небето на хоризонта припламна за кратко от поредната мълния. Разнесе се приглушен грохот. Вятърът се усилваше, запращаше в очите прах и сухи листа.

Еднорогът изцвили и изпрати телепатичен сигнал.

Няма време за губене. Единствената ни надежда е в бързото бягство. На точното място и в точното време. Да побързаме, Звездоока.

„Аз съм Господарката на Световете. Аз съм Старата кръв.

Аз съм кръв от кръвта на Лара Дорен, дъщерята на Шиадал.“

Ихуараквакс изцвили, подканяйки я. Келпи го подкрепи с протяжно пръхтене. Цири дръпна юздата.

— Готова съм — каза тя.

Шум в ушите. Блясък и светлина. А после — мрак.

Шеста глава

Повечето историци обясняват процеса над Йоахим дьо Вет, както и присъдата над него и екзекуцията му, с бурната, жестока и тиранична природа на император Емхир. Не липсват — особено сред авторите с вкус към белетристиката — хипотези за отмъщение и разправа по лични причини. Дойде време да се каже истината, която е очевидна за всеки сериозен изследовател. Дук Дьо Вет е командвал групата „Верден“ по начин, за който определението „неудачен“ е прекалено деликатно. Имайки на разположение двукратно по-многобройни сили от врага, той се е забавил с настъплението на север и е хвърлил всичките си сили срещу верденските гериласи. Групата „Верден“ е проявила изключителна жестокост към населението. Резултатът бил неизбежен и лесен за отгатване: ако през зимата силите на съпротивата наброявали по-малко от петстотин души, през пролетта въстанала почти цялата страна. Преданият на Империята крал Ервил бил убит и начело на въстанието застанал синът му, принц Кистрин, симпатизиращ на нордлингите. Заобиколен от десантите на пиратите от Скелиге откъм фланга, настъпващите от Цидарис нордлинги откъм фронта и бунтовниците откъм тила, Дьо Вет се оплел в хаоса на войната и започнал да претърпява поражение след поражение. По този начин забавил настъплението на група „Център“, и както е установено, вместо да задържи крилото на нордлингите, групата „Верден“ е задържала Мено Коехорн. Нордлингите незабавно се възползвали от ситуацията и предприели контраудари, разкъсвайки обръча около Майена и Марибор и свеждайки до минимум шансовете за бързо повторно превземане на тези важни крепости.

Некадърността и глупостта на Дьо Вет са оказали влияние и в психологически аспект. Сринал се е митът за непобедимостта на Нилфгард. Към армиите на нордлингите започнали да се присъединяват доброволци.

Рестиф дьо Монтолон, „Северните войни — митове, лъжи, полуистини“

Както можеше да се очаква, Яре беше страшно разочарован. Вследствие на възпитанието в храма и собствената му открита природа той вярваше в хората, в тяхната доброта, дружелюбие и безкористност. Сега от тази вяра не беше останало много.

Вече втора нощ спеше навън, в остатъци от купи сено, а сега се оказваше, че трябва да прекара трета нощ по сходен начин. Във всяко село, където помолеше за подслон за през нощта или за къшей хляб, му отговаряха или с навъсено мълчание, или с ругатни и заплахи. Дори и когато казваше кой е и каква е целта на пътешествието му, това не помагаше с нищо.

Беше много, много разочарован от хората.

Стъмваше се бързо. Момчето крачеше забързано и енергично по пътеката насред полето. Оглеждаше купите сено, отчаян и съсипан от перспективата да прекара поредна нощ под открито небе. Наистина, март беше необичайно топъл, но през нощта ставаше студено. И доста страшно.

Яре погледна небето, на което, както и всяка нощ вече от седмица, се виждаше жълто-червената глава на кометата, пресичаща небето от запад към изток, и точещата се след нея блещукаща огнена опашка. Зачуди се какво ли наистина можеше да предвещава това странно, споменавано в множество пророчества явление.

Продължи по пътя си. Ставаше все по-тъмно. Пътеката водеше надолу, към гъста редица храсти, изглеждащи страховито в полумрака. Отдолу, там, където беше още по-тъмно, вееше студ и прииждаше отвратителната смрад на изгнили треви и още нещо.

Нещо, което не беше никак добро.

Яре се спря. Опита се да убеди себе си, че по гърба и раменете му пълзи хлад, а не страх. Не успя.

Бреговете на обраслия с ракитак и уродливи върби канал, черен и блестящ като прясна смола, бяха свързани помежду си с ниско мостче. На местата, където гредите бяха изгнили и пропаднали, зееха продълговати дупки; перилата бяха счупени, подпорите им бяха потънали във водата. От другата страна на моста върбите растяха по-нагъсто. Макар че още беше далеч от същинската нощ, макар че далечните ливади отвъд канала все още бяха осветени от висящата по върховете на тревите паяжина от мъгла, сред върбите цареше тъмнина. В мрака Яре смътно забеляза руините на някаква постройка — вероятно мелница, шлюз или терариум за змиорки.

„Трябва да премина през мостчето — помисли си той. — Няма друг начин! Макар да усещам с кожата си, че там, в мрака, се е стаило нещо зло, трябва да премина от другата страна на канала. Просто съм длъжен да премина, както би постъпил и митичният вожд или герой, за когото четох в онези пожълтели ръкописи в храма на Мелителе. Ще прекося канала и тогава… Как беше? Картите са раздадени? Не, жребият е хвърлен. Назад ще остане миналото ми, напред ще се разпростре бъдещето ми…“

Стъпи на мостчето и веднага осъзна, че предчувствието не го е излъгало. Осъзна го още преди да види. И да чуе.

— Е, какво? — изрече дрезгаво един от онези, които му преградиха пътя. — Не ви ли казах? Казах ви, че ако почакаме малко, все някой ще дойде.

— Вярно, Окултих. — Вторият от въоръжените с дебели тояги типове леко фъфлеше. — Наистина ставаш за врачка. Вярно, че идва някой! Ще дадеш ли с добро, каквото имаш, или няма да мине без бой?

— Нямам нищо! — извика с всички сили Яре, макар че надеждата, че някой ще го чуе и ще хукне да му помага, не беше голяма. — Аз съм беден пътник! Нямам пукнат грош! Какво да ви дам? Тояжката си? Дрехите?

— И тях също — каза фъфлещият, и в гласа му имаше нещо, което накара Яре да потрепери. — Защото трябва да ти кажа, бедни пътнико, че ние тук всъщност сме много на зор и причаквахме някоя девойка. Но понеже вече се стъмва и явно няма да дойде никаква девойка… Като няма риба, и ракът е риба! Хванете го, момчета!

— Имам нож! — извика Яре. — Предупреждавам ви!

Той наистина имаше нож. Сви го от кухнята на храма в нощта преди бягството си и го скри във вързопа си. Но не посягаше към него. Парализираше го и го ужасяваше мисълта, че това няма смисъл и с нищо няма да му помогне.

— Имам нож!

— Виж ти! — усмихна се фъфлещият, приближавайки се. — Той има нож! Кой би си помислил?

Яре не можеше да побегне. Ужасът беше превърнал краката му в два забити в земята стълба. Усети спазъм, стискащ гърлото му като примка.

— Хей! — извика третият тип, който имаше млад и учудващо познат глас. — Та аз го познавам! Да, да, познавам го! Оставете го, казвам ви, той ми е приятел! Яре? Позна ли ме? Аз съм Мелфи. Хей, Яре? Позна ли ме?

— Поз… нах… — Яре с всички сили се бореше с някакво отвратително, непреодолимо, непознато му досега усещане. Едва когато почувства болка в бедрото си, удрящо се в гредите на моста, разбра какво е това усещане.

Усещането, че губи съзнание.

* * *

— Ама че изненада! — каза Мелфи. — На това му се вика случайност! Да срещна свой човек! Познат от Еландер! Приятел! А, Яре?

Яре преглътна късчето твърда и лепкава сланина, с която го почерпи странната компания, хапна си една печена ряпа. Не отговори, само кимна към заобиколилата огнището шесторка.

— И накъде си тръгнал, Яре?

— Към Визима.

— Ха! Та и ние сме към Визима! Какво съвпадение! А, Милтън? Помниш ли Милтън, Яре?

Яре не го помнеше. Не беше сигурен дали изобщо го е виждал някога. Впрочем Мелфи също малко преувеличаваше, наричайки го приятел. Той беше син на бъчвар от Еландер. Когато двамата заедно посещаваха началното училище към храма, Мелфи редовно пердашеше Яре и го наричаше „заченато в копривата копеленце“. Това продължи около година, след изтичането на която бъчварят взе сина си от училището, защото стана ясно, че момчето не е годно за друго, освен да прави бъчви. Така че Мелфи, вместо с пот на челото да опознава тайните на четмото и писмото, започна с пот на челото да рендосва дъски в работилницата на баща си. А когато Яре се изучи и по препоръка на храма беше приет на длъжност помощник-писар в градския съд, бъчварят чирак — по примера на баща си — започна да му се кланя до земята, да му дава подаръци и да демонстрира приятелски чувства.

— … отиваме във Визима — продължаваше да разказва Мелфи. — В армията. Всички до един отиваме в армията. Ето тези тук, Милтън и Ограбек, синове на селяни, имат да изпълняват повинност, знаеш как е…

— Знам. — Яре хвърли поглед към синовете на селяните, светлокоси, еднакви като братя, ръфащи някаква неизвестна, изпечена в жарта храна. — По един на всеки десет ниви. Землена повинност. А ти, Мелфи?

— С мен се получи следното — въздъхна бъчварският син: — Първият път, когато Гилдията трябваше да даде наборник, баща ми се откупи и не участва в жребия. Но номерът не мина, наложи се втори жребий, защото градът реши така… Знаеш как е…

— Знам — отново потвърди Яре. — Законът за допълнителното набиране на наборници, приет от съвета на град Еландер на шестнайсети януари. Необходим заради опасността от нилфгардско нападение.

— Щука, чуй го само как говори — хрипливо се намеси в разговора набитият и остриган до кожа тип, който се казваше Окултих и който първи го беше посрещнал на моста. — Господинчо! Някакъв умник!

— Умник! — подкрепи го провлачено вторият едър тип, с вечно цъфнала върху физиономията глупава усмивка. — Всезнайко!

— Млъквай, Клапрот! — изрече бавно онзи, когото бяха нарекли Щуката, най-възрастният в компанията, висок, с увиснали мустаци и с обръснат тил. — Щом е умник, тогава е добре да го слушате какво говори. Може да има полза от него. Учеността никога не вреди. Е, почти никога. И почти на никого.

— Което си е вярно — вярно си е — съгласи се Мелфи. — Яре наистина не е глупав, чете и пише… Учен! В Еландер работеше за съдебния пристав, а в храма на Мелителе отговаряше за цяла библиотека от книги…

— Интересното е — прекъсна го Щуката, разглеждайки Яре през дима и искрите, — какво прави такъв съдебно-храмов книжен плъх по пътищата?

— Същото като вас — отвърна юношата. — Отивам да се запиша в армията.

— А за какво му е притрябвала на един съдебно-храмов учен армията? — Очите на Щуката проблеснаха, отразявайки светлината така, както рибите отразяват блясъка на борината, запалена на носовете на лодките нощем. — Защото нали не е от наборниците? Всеки глупак знае, че храмът е освободен от задължението да дава наборници. Всеки глупак знае също, че всеки един съд може да отърве писаря си от служба. Та каква е работата, господин чиновник?

— Отивам в армията като доброволец — обясни Яре. — Отивам сам, по собствена воля, не като наборник. Отчасти по лични причини, но главно от чувство за патриотичен дълг.

Компанията избухна в гръмогласен хоров смях.

— Гледайте, момчета — обади се най-накрая Щуката, — какви противоречия има понякога в човека. Две природи. Юношата уж е учил и знае много, при това явно е природно умен. Би трябвало да знае какво става в тази война, кой кого побеждава и скоро изцяло ще победи. А той, както сами чухте, без принуда, по собствена воля, от патриотични подбуди, иска да се присъедини към губещата страна.

Никой не направи коментар. Включително и Яре.

— Такива патриотични подбуди — продължи след малко Щуката — обикновено са характерни за хората с болни мозъци, какъвто може и да е случаят със съдебно-храмовия възпитаник. Но стана въпрос и за някакви лични причини. Страшно ми е интересно: какви са тези лични причини?

— Те са толкова лични — отсече Яре, — че няма да говоря за тях. Още повече, че вие, любезни господа, също не бързате да разкажете за своите причини.

— Я гледай — обади се след кратка пауза Щуката. — Ако някой простак ми беше казал такова нещо, моментално щеше да получи един по физиономията. Но щом е учена писарушка… Ще му се размине… този път. И отговарям: аз също отивам в армията. И също като доброволец.

— Като някой болен мозък се присъединяваш към губещите? — Яре сам се учуди откъде събра тази дързост. — Пътьом обирайки пътниците по мостовете?

— Той още ни е обиден за засадата на моста — закикоти се Мелфи, изпреварвайки Щуката. — Стига, Яре, това беше само шега. Съвсем невинна. Нали, Щука?

— Точно така. — Щуката се прозина и така изщрака със зъби, че се чу ехо. — Невинна шегичка. Животът е тъжен като теле, водено към кланицата. Само с такива шегички човек може да се развесели. Не е ли така, писарушка?

— Така е. По принцип.

— Хубаво е, че мислиш така. — Щуката не отместваше от него сълзящите си очи. — Защото иначе нямаше да си ни подходяща компания и щеше да е най-добре да пътуваш до Визима сам. И да тръгнеш веднага.

Яре мълчеше. Щуката се протегна.

— Казах каквото имах да казвам. Е, момчета, пошегувахме се, повеселихме се, а сега е време за почивка. Ако искаме до вечерта да стигнем до Визима, трябва да тръгнем по изгрев-слънце.

* * *

Нощта беше много студена. Въпреки умората си, Яре, свит на кълбо под наметалото си и притиснал колене едва ли не към брадичката си, изобщо не можеше да заспи. Когато най-накрая заспа, спа лошо, сънищата му постоянно го събуждаха. Повечето от тях изобщо не успя да запомни. Освен два. В първия от тях познатият му вещер Гералт от Ривия седеше под висящи от някакви скали дълги висулки. Неподвижен, замръзнал и вече полузасипан от снега, който продължаваше да вали. В другия сън Цири, яхнала врана кобила и прилепила се към гривата й, се носеше в галоп между уродливи елши, опитващи се да я хванат с кривите си клони.

А, и преди разсъмване му се присъни Трис Мериголд. След миналогодишното пребиваване на магьосницата в храма той я беше сънувал няколко пъти. Сънищата караха Яре да прави нещо, от което много се срамуваше.

Сега, разбира се, не направи нищо такова, от което да се срамува. Просто беше твърде студено.

* * *

На сутринта седмината наистина тръгнаха веднага след изгрев-слънце. Милтън и Ограбек, селските синове наборници, даваха воля на въображението си, съчинявайки военна песничка:

Язди войникът, с ризница дрънчи.

Ще те целуне, моме — от пътя се дръпни!

Нека ме целуне, кой му забранява?

С живота си родината той отбранява!

Щуката, Окултих, Клапрот и залепилият се за тях бъчварски син Мелфи си разказваха вицове, по тяхно мнение — невероятно смешни.

— И нилфгардецът пита: „На какво вони така“? А елфът отговаря: „На лайно!“. Ха-ха-ха!

— Хе-хе-хе!

— Хе-хе-хе-хе! А този слушали ли сте го? Вървят нилфгардец, елф и джудже. Гледат: лети прилеп…

Колкото повече напредваше денят, толкова по-често срещаха по пътя други странници, селски каруци, колони от наборници, маршируващи армейски части. Някои от каруците бяха натоварени със стока, след тях бандата на Щуката вървеше с носове, едва ли не долепени до земята, като хрътки, обирайки всичко, което падне — ту морков, ту картоф, ряпа или дори глава лук. Скриха предвидливо част от придобивките за тежки моменти, а останалото изядоха, без да спират с вицовете.

— … а нилфгардецът: „Пфу-у-у!“. И напълнил гащите! Ха-ха-ха-ха!

— Ха-а, ха-ха-ха, ха-а! О богове, не издържам… Напълнил гащите… Ха-а-а, ха-а-а, ха-а-а!

— Хе, хе-е-е, хе-е-е!

Яре чакаше повод и удобен случай, за да се отдели от тях. Не му харесваше Щуката, нито пък Окултих. Не му харесваха погледите, които Щуката и Окултих хвърляха на изпреварващите ги търговски фургони, селските каруци и седящите в тях жени и девойки. Не му харесваше подигравателният тон на Щуката, когато той постоянно се връщаше на въпроса относно целесъобразността на това някой да се записва доброволно в армията в момент, в който поражението и гибелта са сигурни и неизбежни.

Замириса на изорана земя. На дим. В долината, сред равните квадрати на полетата, горичките и блестящите като огледала езерца се виждаха покривите на постройки. От време на време долиташе далечен лай на кучета, мучене на волове, кукуригане на петли.

— Вижда се, че са заможни тези селца — фъфлеше Щуката, облизвайки устни. — Малки, но си ги бива.

— Тук, в долината, живеят полуръстове — побърза да обясни Окултих. — При тях всичко е хубаво и спретнато. Оправен народ са тези дребосъци.

— Проклети нечовеци! — изхрачи се Клапрот. — Разпореждат се тук, а заради такива като тях истинските хора мизерстват. На такива дори войната не им вреди.

— Засега. — Щуката разтегна устни в неприятна усмивка. — Запомнете това селце, момчета. Това крайното, сред брезите, при самата гора. Запомнете го добре. Ако някога реша да дойда тук на гости, не искам да се объркам.

Яре извърна глава. Направи се, че не е чул, че гледа само в пътя.

Продължиха да вървят. Милтън и Ограбек, селските синове наборници, запяха нова песен. Не чак толкова военна. И сякаш твърде песимистична. Която можеше да се смята — особено след предишните намеци на Щуката — за лошо предзнаменование.

Чуйте, хора, със смъртта

няма никаква шега.

Дали си стар или младеж,

от нея няма да се отървеш.

Реши ли някого да отнесе,

не може никой да я спре.

* * *

— Ето този трябва да има мангизи — оцени навъсено Окултих. — Ако няма мангизи, да вляза в манастир!

Човекът, заради когото Окултих поемаше такъв огромен риск, беше брадат търговец, който крачеше до теглена от магаре двуколка.

— Мангизи или не — магарето също струва нещо — изфъфли Щуката. — Ускорете крачка, момчета!

— Мелфи — хвана Яре бъчваря за ръкава, — отвори си очите. Не виждаш ли какво се готви тук?

— О, това са само шегички, Яре. — Мелфи си изтръгна ръкава. — Само шегички.

Отблизо се виждаше, че двуколката на търговеца за нула време може да се превърне в сергия. Конструкцията, теглена от магарето, беше украсена с ярки надписи. Съдейки по тях, търговецът предлагаше балсами и лекове, талисмани и защитни амулети, еликсири и отвари, перилни препарати, металотърсачи и трюфелотърсачи, надеждна стръв за риба, змиорки и девойки.

Търговецът, слаб и прегърбен от бремето на годините тип, се огледа, видя ги, изруга и подкара магарето. Но магарето, както всяко магаре, изобщо не възнамеряваше да върви по-бързо.

— Има, има нещо този — оцени тихо Окултих. — И в каручката сигурно ще се намери това-онова…

— Е, момчета — изкомандва Щуката, — раз, два! Да се захващаме за работа, докато на пътя има малко свидетели!

Яре, без сам да знае откъде у него се е взело толкова мъжество, с няколко големи крачки изпревари компанията и се обърна, преграждайки пътя към търговеца.

— Не! — каза той, с усилие изтръгвайки думите от свитото от спазми гърло. — Няма да позволя…

Щуката бавно разтвори кафтана си и показа втъкнатия в колана му дълъг нож, явно остър като бръснач.

— Отдръпни се, писарушка — прошепна той зловещо. — Ако ти е скъп животът. Мислех си, че ще се приспособиш към компанията ни, но не — виждам, че храмът те е направил прекалено набожен, твърде много си се вмирисал на кандило. Така че отстъпи от пътя, защото иначе…

— Я, какво става тук? А?

Иззад наредените покрай пътя клонести върби, най-често срещащият се елемент на пейзажа в долината на река Исмена, се появиха две странни фигури.

И двамата мъже имаха натъркани с восък и стърчащи нагоре мустачки, широки шарени панталони, стегнати, украсени с лентички кафтани и огромни меки копринени шапки със снопове пера. Освен висящите на широките им колани сатъри и кинжали, и двамата носеха на гърбовете си двуръчни мечове, дълги почти сажен[132], с ръкохватки, дълги един лакът и големи, извити предпазители.

Поскачайки, ландскнехтите[133] закопчаваха панталоните си. Нито един от тях не направи дори движение към ръкохватките на страховитите мечове, но Щуката и Окултих моментално се кротнаха, а великанът Клапрот се сви като надуваема играчка, на която са изпуснали въздуха.

— Ние тук… Ние тук нищо… — зафъфли Щуката. — Нищо лошо…

— Само се шегуваме — изврещя Мелфи.

— На никого не е нанесена вреда — неочаквано се обади прегърбеният от годините търговец. — На никого!

— Отиваме във Визима — бързо се намеси Яре, — за да се запишем в армията. Може би и вие сте натам, господа войници?

— Точно така — изсумтя ландскнехтът, веднага съобразявайки за какво става въпрос. — И ние сме към Визима. Който иска, може да върви с нас. Ще бъде по-безопасно.

— Определено по-безопасно — многозначително добави вторият, измервайки Щуката с продължителен поглед. — Освен това трябва да добавя, че неотдавна видяхме тук, в околностите на Визима, конен патрул. Те с голяма охота бесят по дърветата, горко на разбойниците, които им попаднат на пътя.

— Наистина е добре. — Щуката се посъвзе и се озъби. — Даже е много добре, уважаеми господа, че има закон и наказание за разбойниците, така трябва да бъде. В такъв случай да тръгваме към Визима, към армията, патриотичният дълг ни зове.

Ландскнехтът го изгледа продължително и с подозрение, но после сви рамене, намести меча си и тръгна по пътя. Спътникът му, както и Яре и търговецът с магарето и двуколката поеха след него, а на известно разстояние ги последваха Щуката и шайката му.

— Благодаря ви, господа войници — каза след известно време търговецът, подкарвайки магарето с тояжката си. — Благодаря ти и на теб, млади господине.

— Няма за какво — махна с ръка единият ландскнехт. — Свикнали сме.

— В армията отиват най-различни хора. — Спътникът му погледна през рамо. — Когато градът или селото разберат, че са длъжни да дадат всеки десети за наборник, често се възползват от случая, за да се отърват от най-големите негодници. А после пътищата се изпълват с такава измет. Но нищо, там, в армията, ефрейторската палка ги учи на послушание; като минат един-два пъти на бегом през уличката[134], ще се научат на ред.

— Аз отивам да се запиша доброволец, не по принуда — побърза да поясни Яре.

— Похвално, похвално. — Ландскнехтът го погледна и зави крайчетата на натърканите си с восък мустаци. — При това виждам, че още от детството ти са те месили от друго тесто. Как се събра с тях?

— Случайността ни събра.

— Вече съм виждал как такива случайни срещи и сприятелявания водят всички заедно до бесилото — каза със сериозен тон войникът. — Направи си изводите, момче.

— Ще си ги направя.

* * *

Преди забуленото в облаци слънце да достигне зенита си, стигнаха до главния път. Тук се наложи да направят принудително прекъсване на пътешествието, заедно с тълпящите се пред тях пътници — защото пътят беше задръстен от преминаващи войски.

— Отиват на юг — поясни единият от ландскнехтите. — Към фронта. Към Марибор и Майена.

— Какви знаци носят? — посочи с глава другият.

— Редански — отвърна Яре. — Сребърни орли на пурпурен фон.

— Правилно отгатна. — Ландскнехтът го потупа по рамото. — Наистина си умна глава, младежо. Това е реданската армия, която кралица Хедвиг ни изпрати на помощ. Сега сме силни в единството си: Темерия, Редания, Аедирн, Каедвен — всички сме съюзници, свързва ни общото дело.

— Малко късничко — обади се зад гърбовете им Щуката с явен сарказъм.

Ландскнехтът се обърна и го погледна, но си премълча.

— Е, да седнем и да дадем възможност на нозете ни да си починат — предложи Мелфи. — На тази войска не й се вижда краят, ще мине доста време, преди пътя да се освободи.

— Да седнем ей там, при горичката — посочи търговецът. — Оттам гледката е по-хубава.

Реданската конница отмина, след нея, вдигайки прах, маршируваха пешаците и щитоносците. След тях пристъпваха конници с ризници.

— А тези са с други знаци — посочи ги Мелфи. — Черни знамена, изпъстрени с нещо бяло.

— Ех, глуха провинция — погледна го ландскнехтът. — Не знаеш герба на собствения си крал. Това са сребърни лилии, празноглавецо.

— Черно поле, осеяно със сребърни лилии — каза Яре и изведнъж му се прииска да покаже, че във всеки случай той не е глуха провинция. — На стария герб на кралство Темерия е бил изобразен крачещ лъв — продължи той. — Но темерийските принцове използвали променен герб: добавяли към щита допълнително поле с три лилии, защото в хералдическата символика лилията е знак за кралски син, наследник на трона и скиптъра.

— Смотан всезнайко — изсъска Клапрот.

— Нека да говори, а ти си затваряй устата, конска муцуно — изрече заплашително ландскнехтът. — Продължавай, момче. Това е интересно.

— А когато принц Гойдемар, син на стария крал Гардик, влязъл в битка против въстаниците на дяволицата Фалка, темерийската армия се била и победила решително именно под неговото водачество, под герба с лилиите. Когато по-късно Гойдемар наследил трона от баща си, той в чест на тези победи и на чудодейното избавление на жена му и децата му от вражески ръце направил трите лилии на черен фон герб на кралството. А по-късно крал Кедрик със специален декрет променил герба, превръщайки го в черен щит, осеян със сребърни лилии. И темерийският герб такъв си и останал до ден-днешен. В което можете да се убедите и сами, защото по пътя точно сега минават темерийските копиеносци.

— Много точно ни обясни всичко, млади господине — каза търговецът.

— Не аз — въздъхна Яре. — Заслугата е на Ян от Атре, учен хералдик.

— Явно и ти не си по-лош учен.

— Точно като за новобранец — обади се шепнешком Щуката. — Достоен да бъде убит под тези сребърни лилии, за краля и за Темерия.

Чуха пеене. Страховито, войнствено, ехтящо като бурна вълна, като грохота на приближаваща се буря. След темерийците в плътен строй се движеше друга армия. Сива, почти безцветна кавалерия, над която не се развяваха нито хоругви, нито знамена. Яздещите начело командири носеха украсени с конски опашки прътове, върху които имаше напречни дъски с наредени отгоре човешки черепи.

— Свободната рота — посочи сивите конници ландскнехтът. — Кондотиери[135]. Наемна войска.

— Веднага си личи, че са войнствени — въздъхна Мелфи. — Мъжага до мъжага! И какви са им равни редиците, като на парад!

— Свободната рота — повтори ландскнехтът. — Вижте, селяни и младоци, на какво се вика истински войници. Тези вече са влизали в битка — точно те, кондотиерите, предвождани от Адам Панграт, Мола, Фронтино и Абатемарко, са наклонили везните при Майена, благодарение на тях се е разкъсал нилфгардският обръч, тяхна е заслугата, че крепостта е освободена.

— Сигурен съм — добави другият, — че тези смели и мъжествени хора, кондотиерите, са непробиваеми в битка също като тази скала. Макар и Свободната рота да служи срещу заплащане, както може да се разбере от песните им.

Отрядът се приближаваше и песента им звучеше все по-мощно и гръмогласно, но се долавяше и удивително мрачна, зловеща нотка:

От тронове не се вълнуваме,

с крале в алианси не членуваме.

За да служим, във отплата,

искаме дукати!

Клетвите ви за нас не струват,

знамената ви не целуваме.

За верността ни, във отплата,

искаме дукати!

— Ех, ако можеше да се служи при такива — въздъхна отново Мелфи. — Да се воюва заедно с такива… Човек може да спечели и слава, и пари…

— Дали не ме лъжат очите? — намръщи се Окултих. — Начело на втория отряд… Жена? Под командването на жена ли воюват тези наемници?

— Да, това е жена — потвърди ландскнехтът. — Но не която и да е жена. Това е Джулия Абатемарко, наричат я „Сладката ветрогонка“. Войн един път! Под нейна команда кондотиерите са спрели настъплението на Черните и елфите при Майена, макар че е разполагала само с два отряда по петстотин бойци, а нилфгардците са били три хиляди!

— Дочух — изрече Щуката със странен, противно раболепен и същевременно злобен тон, — че не е имало голяма полза от тази победа, тези дукати напразно са платени на наемниците. Нилфгард се окопитил и отново ударил нашите, здравата! И отново обсадил Майена. А може би вече е превзел крепостта? И може би се насочва насам? И след някой друг ден ще пристигне? Може би тези продажни кондотиери вече отдавна са купени с нилфгардско злато?

— А може би — прекъсна го разсърдилият се войник, — искаш да получиш един по мутрата, нахалнико? Имай предвид, че плюенето по войската ни се наказва с бесило! Млъквай, докато още съм добър!

— Ооо! — Глуповатият Клапрот, широко отворил уста, разсея напрежението. — Ооо, гледайте! Какви смешни дребосъци идват!

По пътя, под глухия грохот на литаври, рева на гайди и дивото врещене на пищялки, маршируваше отряд пехотинци, въоръжени с алебарди, гизарми, брадви, вериги и боздугани. Облечени с кожени ямурлуци, ризници и с островърхи шапки на главите, войниците бяха наистина необичайно ниски.

— Джуджета от планините — поясни ландскнехтът. — Едно от подразделенията на Махакамския свободен отряд.

— А аз си мислех, че джуджетата не са с нас, а са против нас — каза Окултих. — Мислех, че проклетите дребосъци са ни предали и са с Черните против нас…

— Ти си мислел? — погледна го пренебрежително ландскнехтът. — Интересно с какво? Ти, дръвнико, дори и да погълнеш със супата някоя хлебарка, пак ще имаш повече ум в кратуната, отколкото сега. Тези, които маршируват там, са едно от подразделенията на пехотата на джуджетата, които ни е изпратил на помощ Броувър Хуг, махакамският старейшина. В по-голямата си част те също са участвали в битки — понесоха големи загуби при Визима, когато отстъпиха за прегрупиране.

— Войнствен народ са джуджетата — потвърди Мелфи. — В Еландер един от тях като ме удари по ухото на Саовине, главата ми кънтя чак до Юле.

— Отрядът на джуджетата е последен в колоната — каза ландскнехтът, засланяйки очите си с длан. — Край на парада. Сега пътят ще се освободи. Да се приготвяме и да тръгваме, защото скоро ще стане пладне.

* * *

— Толкова военни са тръгнали на юг — каза търговецът на амулети и лекове, — че несъмнено ще бъде голяма война. Големи нещастия очакват хората! А пък армията ще претърпи големи бедствия. Хиляди ще погинат от меч и пожари. Да вземем, господа, тази комета с червената огнена опашка, която всяка нощ се вижда на небето. Ако опашката на кометата е синя или бледосиня, това е предзнаменование за зимни болести, трески и простуди, а също така за водни бедствия като наводнения, бури или порои. Червеният цвят показва, че ще има кръв и огън, а също така желязо, което се ражда от огъня. Страшни, страшни нещастия очакват хората! Ще има големи погроми и кланета. Както е казано в онова пророчество: ще лежат труповете на камари, дванайсет лакти високи, по опустошената земя ще бродят вълци, а човек ще целува на другите хора следите… Горко ни!

— Защо на нас? — прекъсна го студено ландскнехтът. — Кометата лети високо, от Нилфгард също я виждат, да не говорим за долината на Ина, откъдето, казват, настъпва Мено Коехорн. Черните също гледат към небето и виждат кометата. Защо да не приемем, че тя пророкува поражение не на нас, а на тях? Че техните трупове ще лежат на камари?

— Точно така! — подкрепи го вторият ландскнехт. — Това ги очаква Черните!

— Много хитро го съобразихте, господа.

— Че как!

* * *

Прекосиха заобикалящите Визима гори, излязоха на ливадите и пасищата. Тук пасяха цели стада коне, най-различни — кавалерийски, ездитни, впрегатни — за карети или за тежки каруци. Както обикновено през март, из ливадите нямаше кой знае колко трева, но се виждаха много пълни със сено каруци.

— Виждате ли? — облиза устни Окултих. — Това се казват коне! И никой не ги пази! Само отиваш и си взимаш…

— Затваряй си устата — изсъска Щуката и се усмихна угоднически на ландскнехтите, показвайки щърбите си зъби: — Той си мечтае да служи в кавалерията, господа, затова се зазяпва така по конете.

— В кавалерията? — подхвърли единият ландскнехт. — Какво си въобразява тоя нахалник? По-скоро става за коняр, да изтребва с вила фъшкиите изпод конете и да ги извозва с ръчна количка!

— Прави сте, господа!

Продължиха нататък, и най-накрая достигнаха до дигите покрай редица изкуствени езерца и канали. И внезапно видяха подаващите се над върховете на елшите кули на визимския замък.

— Е, почти пристигнахме — каза търговецът. — Надушвате ли?

— Пфу! — намръщи се Мелфи. — Каква смрад! Какво е това?

— Сигурно войници, умрели от глад на кралска служба — промърмори зад гърбовете им Щуката. Но тихичко, така че ландскнехите да не го чуят.

— Не се издържа, а? — засмя се единият ландскнехт. — Ами тук са били на лагер хиляди войници, а войниците трябва да ядат, и след като се наядат — да се изходят. Такива ги е създала природата и нищо не може да се направи по въпроса! И всичко, което остане подир тях, се извозва и се изсипва в тези канали, дори без да се затрупва. През зимата, като замръзне всичко, може да се понесе, но през пролетта… Пфу!

— И постоянно идват нови войници и увеличават старата купчина. — Вторият ландскнехт също се изплю. — А чувате ли силното жужене? Това са мухи. Цели рояци, рано напролет тук е невиждана гледка! Обвийте си лицата с каквото можете, че влизат в очите и устата, гадините! Колкото по-бързо се махнем оттук, толкова по-добре.

* * *

Отминаха каналите, но не успяваха да се отдалечат от вонята. Даже напротив. Яре можеше да се закълне, че колкото повече се приближаваха към града, толкова по-силна ставаше смрадта. Но също така по-разнообразна и богата на оттенъци. Воняха заобикалящите града военни обози и палатки. Вонеше огромният лазарет. Воняха многолюдните и шумни предградия, вонеше насипът, вонеше портата, воняха площадите и уличките, воняха стените на издигащия се над града замък. За щастие ноздрите им бързо свикнаха и скоро вече им беше все едно дали това са изпражнения, мърша, котешка пикня или поредната столова.

Мухите бяха навсякъде. Непрестанно жужаха, влизаха в очите им, в носовете. Невъзможно беше да ги прогонят. По-лесно беше да ги размазват върху лицето си. Или между зъбите си.

Веднага щом излязоха от сянката на портата, погледите им бяха привлечени от огромна картина на стената, изобразяваща рицар с насочен към тях показалец. Надписът над картината питаше с огромни букви: „А ТИ ЗАПИСА ЛИ СЕ ДОБРОВОЛЕЦ?“.

— Да, да — промърмори единият ландскнехт. — За съжаление.

Имаше множество такива картини — едва ли не на всяка стена. Преобладаваше рицарят с показалеца, но често се забелязваше и патетичната Майка Родина с развяващи се прошарени коси, зад чийто гръб пламтяха села и се виждаха бебета, набучени на нилфгардски копия. Мяркаха се и изображения на елфи, захапали окървавени ножове.

По едно време Яре се обърна и осъзна, че са останали сами — той, ландскнехтите и търговецът. От Щуката, Окултих, селските новобранци и Мелфи не беше останала и следа.

— Да, да — потвърди предположението му ландскнехтът, гледайки го внимателно. — Твоите приятелчета се ометоха при първия удобен случай, зад първия ъгъл. И знаеш ли какво ще ти кажа, момче? Добре, че пътищата ви се разделиха. И дано не се срещнат отново.

— Жалко за Мелфи — промърмори Яре. — По принцип е добро момче.

— Всеки сам избира съдбата си. А ти ела с нас. Ще ти покажем къде вербуват наборниците.

Излязоха на малък площад, насред който на каменна платформа се издигаше позорен стълб. Около него се тълпяха жадни за развлечения граждани и войници. Окованият във вериги осъден, който току-що беше получил буца кал в лицето, плюеше и плачеше. Тълпата цвилеше от смях.

— Ей! — извика единият ландскнехт. — Гледайте кого са оковали! Това е Фусон! Интересно, за какво ли?

— За земеделие — побърза да разясни дебел гражданин с шуба от вълча кожа и филцова шапка.

— За какво?

— За земеделие — повтори натъртено дебелакът. — За това, че е сял!

— Ха! Що за глупости плещите, с извинение? — засмя се ландскнехтът. — Познавам Фусон, той е обущар, син на обущар и внук на обущар. Никога в живота си нито е сял, нито е орал, нито е брал. Откъде го измислихте това за сеенето?

— Самият съдебен изпълнител го каза! — наду се гражданинът. — Ще стои на позорния стълб до сутринта, защото е сял! И е сял по нилфгардско внушение и срещу нилфгардски сребърници… Наистина, странно зърно е сял, някакво отвъдморско… Чакай да си спомня… А! Дефетизъм[136]!

— Да, да! — възкликна продавачът на амулети. — Дочух и аз, че говореха за това! Нилфгардските шпиони и елфите разпространяват мор, заразяват извори, кладенци и ручеи с разни отрови: татул, цикута, проказа, дефетизъм.

— Така е — кимна гражданинът с шубата от вълча кожа. — Вчера обесиха двама елфи. Заради същите отрови.

* * *

— Зад ъгъла на тази уличка — посочи единият ландскнехт — има кръчма, в която работи комисията по вербуването. Разпънали са там голямо платнище, на него са темерийските лилии, които са ти познати, момче, така че няма как да се объркаш. Е, бъди здрав. Дано дадат боговете да се срещнем и в по-добри времена. Всичко хубаво и на вас, господин търговецо.

Търговецът се изкашля шумно.

— Любезни господа — каза той, ровейки сред сандъчетата и кутиите си, — позволете, за помощта ви… В знак на благодарност…

— Не си правете труда, добри човече — прекъсна го ландскнехтът с усмивка. — Помогнали сме и това е, няма нужда да го споменаваме повече…

— А може би чудотворен мехлем против рани от стрели? — Търговецът намери нещо на дъното на една кутия. — Или може би универсален и безотказен лек против бронхит, подагра, паралич, че даже и срещу пърхот? Или смолист балсам против ужилвания на пчели и ухапвания на змии и вампири? А може би талисман за защита от лоши погледи?

— А може би имате нещо за облекчаване на последствията от поглъщане на лоша храна? — попита го сериозно ландскнехтът.

— Имам! — извика търговецът с грейнала физиономия. — Ето много ефективно средство, изработено от магически корени и допълнено с ароматни билки. Достатъчни са три капки след ядене. Моля, вземете го, любезни господа!

— Благодаря. Е, всичко хубаво, господине. Всичко хубаво и на теб, момче. Успех!

— Честни, благоразумни и учтиви — оцени ги търговецът, когато войниците се скриха в тълпата. — Такива не се срещат всеки ден. Но и ти ми помогна, млади господине. Какво да ти подаря на теб? Амулет гръмоотвод? Безоар? Костенурков камък против уроки? Ха, имам и опушен зъб от труп, и парче от изсушено дяволско изпражнение — него е добре да го носиш в десния си ботуш…

Яре откъсна поглед от хората, които с ярост отмиваха от една стена надписа: „ДА ИЗЛЕЗЕМ ОТ ПРОКЛЕТАТА ВОЙНА.“

— Оставете — каза той. — Време ми е да тръгвам…

— Ха! — възкликна търговецът, изваждайки от една кутийка медальонче с формата на сърчице. — Това трябва да ти е от полза, младежо, защото е точно за млади хора. Голяма рядкост е, имам само един екземпляр. Магьоснически амулет. Прави така, че любимата на притежателя не забравя за него никога, дори ако ги разделят много време и много мили. Погледни, ето така се отваря, а вътре има листче от тънък папирус. Достатъчно е да се напише на това листче с червено магическо мастило, каквото имам, името на любимата ти, и тя няма да те забрави, сърцето й няма да ти измени, няма да те предаде и няма да те изостави. Е?

— Хммм. — Яре леко се изчерви. — Знам ли…

— Какво име да запиша? — Търговецът потопи перото в магическото мастило.

— Цири. Тоест Цирила.

— Готово. Вземи.

— Яре! Какво правиш тук, по дяволите?

Яре рязко се обърна. „Надявах се, че съм оставил миналото зад гърба си — помисли си той машинално, — че всичко отсега нататък ще бъде ново. А едва ли не на всяка крачка се натъквам на стари познати.“

— Господин Денис Цранмер…

Джуджето с тежка шуба, ризница, железни нараменници и шапка от лисича кожа с наръч пера, огледа бързо момчето, после търговеца, след това пак момчето.

— Какво правиш тук, Яре? — попита сурово той, повдигайки вежди, брада и мустаци.

Момчето помълча известно време, чудейки се дали да не излъже и дали за достоверност да не вплете в лъжата версията на благоразположения търговец. Но почти веднага размисли. Денис Цранмер, някога служил в гвардията на княза на Еландер, се ползваше с репутацията на джудже, което трудно може да бъде излъгано.

— Искам да се запиша в армията.

Знаеше какъв ще бъде следващият въпрос.

— А Ненеке разреши ли?

Нямаше нужда да отговаря.

— Избягал си! — разтърси брада Денис Цранмер. — Просто си избягал от храма. А Ненеке и жриците сега си скубят косите…

— Оставих им бележка — измънка Яре. — Господин Цранмер, не можех… Длъжен бях… Не можех да се примиря с бездействието, когато врагът е на прага… В тежък за родината час… А при това тя… Цири… Майка Ненеке не беше съгласна за нищо на света; макар че изпрати три четвърти от девойките в армията, мен не ме пусна… Аз не можех…

— И взе, че избяга — смръщи вежди джуджето. — Безброй демони, би трябвало да те вържа и да те изпратя в Еландер по куриерска поща! За да те затворят там в тъмницата под замъка и да те държат, докато жриците не се появят да си вземат пратката! Би трябвало да… — Той се задъха от гняв. — Кога си ял за последен път, Яре? Кога за последен път яде топла храна?

— Наистина топла? Преди три… Не, преди четири дни.

— Да вървим.

* * *

— Яж по-бавно, синко — посъветва го Золтан Чивай, един от спътниците на Денис Цранмер. — Вредно е да се яде бързо, без да се дъвче както трябва. Закъде си се разбързал? Повярвай ми, никой няма да ти вземе тази храна.

Яре не беше толкова сигурен в това. В главната зала на странноприемницата „При рошавата мишка“ точно в момента се водеше юмручен бой. Под акомпанимента на рева на другарите им от Свободната рота и аплодисментите на местните проститутки, две набити и широки като печки джуджета така се налагаха, че залата кънтеше. Подът скърцаше, падаха мебели и съдове, а пръските кръв от разбитите носове на биещите се валяха наоколо като дъжд. Яре очакваше всеки момент някой от бойците да се стовари върху тяхната офицерска маса и да събори на пода чинията със свински джолан, паницата с варен грах и глинените халби. Бързо глътна отхапаното парче сланина, изхождайки от съображението, че каквото е погълнал, вече си е негово.

— Не ми стана много ясно, Денис… — Второто джудже, на име Шелдън Скагс, дори не трепна, макар че един от бойците, размахващи юмруци, едва не го удари. — Ако това момче е жрец, защо трябва да се записва в армията? Нали жреците не могат да проливат кръв?

— Той е възпитаник на храма, не е жрец.

— Никога не съм ги разбирал тези объркани човешки суеверия, мамка му! Е, не е хубаво да се подиграваш с чужди вярвания… Излиза, че това момче, макар че е възпитаник на храма, няма нищо против проливането на кръв. Особено нилфгардска. Така ли е, младежо?

— Остави го на мира, Скагс.

— Охотно ще отговоря. — Яре си отхапа парче от джолана и изсипа в устата си лъжица грах. — Работата е следната: в справедлива война може да се пролива кръв. При защита на държавните интереси. Затова се записвам… Майката Родина зове…

— Сами виждате — Шелдън Скагс обходи с поглед приятелите си — колко истина има в твърдението, че хората са ни толкова близка раса, сякаш имаме общ произход. Най-доброто доказателство за това седи между нас и нагъва грах. С други думи: и сред младите джуджета се срещат много такива глупави ентусиасти.

— Особено след майенския поход — отбеляза студено Золтан Чивай. — След спечелените битки напливът на доброволци винаги се увеличава. Но ще намалее веднага щом се разчуе за настъплението нагоре по река Ина на войската на Мено Коехорн, оставяща след себе си само вода и гола земя.

— Само да не започне тогава наплив в обратна посока — промърмори Цранмер. — Нямам голямо доверие на доброволците. Интересно е, че всеки втори дезертьор е бивш доброволец.

— Как можете… — Яре без малко не се задави. — Как може да предполагате нещо подобно, господине… Аз от идейни съображения… Отивам на справедлива и свещена война… Майката Родина…

С удар, който, както се стори на момчето, разтресе основите на сградата, едното джудже рухна, прахта от процепите между дъските на пода се вдигна половин сажен нагоре. Този път поваленият, вместо да скочи на крака и да цапардоса противника си, лежеше, размахвайки хаотично крайници като паднал по гръб майски бръмбар.

Денис Цранмер се изправи.

— Въпросът е решен — каза той гръмко, оглеждайки залата. — Постът командир на рота, останал вакантен след геройската смърт на Елкана Фостър, паднал в битката при Майена, се получава от… Как ти е името, синко? Забравих го.

— Бласко Грант! — Победителят в юмручния бой изплю на пода един от зъбите си.

— … се получава от Бласко Грант. Има ли още някакви спорни въпроси относно повишенията? Не? Чудесно. Кръчмарю! Бира! За какво говорехме?

— За справедливата война — започна да изброява с пръсти Золтан Чивай. — За доброволците. За дезертьорите…

— Точно така — прекъсна го Денис. — Знаех си, че исках да кажа още нещо. Ставаше въпрос за дезертиращите доброволци. Спомням си цинтрийския корпус на Висегерд. Гадините дори не сменили знамето си. Това ми го разказаха кондотиери от Свободната рота, от отряда на Джулия Сладката ветрогонка. При Майена отрядът на Джулия се натъкнал на цинтрийци. Те вървели в авангарда на нилфгардските редици, под същите знамена с лъвове…

— Тях ги е призовала Майката Родина — вметна навъсено Скагс. — И императрица Цири.

— Тихо! — изсъска Денис.

— Вярно — каза мълчалото до момента четвърто джудже, Ярпен Зигрин. — Тихо и при това възможно най-тихо! И то не заради страх от шпиони, а защото не бива да говориш за неща, за които нямаш никаква представа.

— А ти, Ярпен, имаш представа за тези неща, така ли? — издаде брадата си напред Скагс.

— Имам. И ще ти кажа едно нещо: никой не би могъл да принуди това момиче да направи нещо — нито Емхир вар Емрейс, нито магьосничките бунтовнички от Танед, нито дори самият дявол. Не биха могли да я пречупят. Знам това. Защото я познавам. Цялата тази история със сватбата й с Емхир е мистификация. Мистификация, от която могат да се заблудят само разни глупаци… Казвам ви, това момиче има друго предопределение. Съвсем различно.

— Говориш така, сякаш наистина си я познавал, Зигрин — промърмори Скагс.

— Престани — намеси се неочаквано Золтан Чивай. — Що се отнася до предопределението, той има право. И аз вярвам в това. Имам си основания.

— Добре де! — махна с ръка Шелдън Скагс. — Защо да говорим празни приказки? Цирила, Емхир, предопределението… Това са далечни неща… А това, което е по-близо, господа, е Мено Коехорн и армия „Център“.

— Аха — въздъхна Золтан Чивай. — Нещо не ми се вярва да избегнем голямата битка. Може би най-голямата в историята.

— Тя ще реши много неща — каза Денис Цранмер. — Наистина много…

— И още повече неща ще приключи.

— Всичко… — Яре се оригна, благоприлично прикривайки устата си с длан. — Ще приключи всичко.

Джуджетата известно време го гледаха мълчаливо.

— Не можах да те разбера съвсем, младежо — каза най-накрая Золтан Чивай. — Ще поясниш ли какво имаш предвид?

— В княжеския съвет… — заговори, запъвайки се Яре. — На Еландер… Та там се говореше, че победата в тази война е толкова важна, защото… Това е най-голямата война, която ще сложи край на всички войни.

Шелдън Скагс прихна и опръска брадата си с бира. Золтан Чивай се разсмя с глас:

— И вие ли мислите така, господа?

Сега беше ред Денис Цранмер да прихне. Ярпен Зигрин запази мълчание, гледайки юношата внимателно и като че ли със съчувствие.

— Синко — каза той накрая много сериозно. — Погледни. Ето там, на бара, седи Евангелина Пар. Трябва да се признае, че тя е голяма. Направо огромна. Но въпреки размерите си, несъмнено тя не е курва, способна да сложи край на всички курви.

* * *

Денис Цранмер зави в една тясна и безлюдна уличка и се спря.

— Трябва да те похваля, Яре — каза той. — Знаеш ли за какво?

— Не.

— Не се преструвай. Пред мен — няма нужда. Достойно за похвала е, че дори окото ти не трепна по време на разговора за Цирила. Още по-похвално е, че дори не си отвори устата… Е, не прави глупави физиономии. Знам много за нещата, които стават при Ненеке, зад стените на храма, можеш да ми вярваш. А ако това не ти е достатъчно, трябва да ти кажа и че чух името, което търговецът записа на медальона. — Джуджето тактично се направи, че не вижда руменината, избила върху лицето на момчето. — Продължавай да се държиш така и по-нататък, Яре. И не само когато става въпрос за Цири… В какво си се зазяпал?

На стената на хамбара в края на улицата някой беше написал с разкривени букви: „ПРАВИ ЛЮБОВ, НЕ ВОЙНА“. Отдолу някой беше добавил с доста по-малки букви: „Ходи по нужда всяка сутрин“.

— По-добре гледай в друга посока, глупако — подхвърли Денис Цранмер. — Само за четенето на такива надписи можеш здравата да загазиш, а ако кажеш нещо не на място, ще те качат на стълба и ще ти съдерат кожата от гърба. Тук осъждат бързо. Много бързо!

— Видях вече окования обущар — промърмори Яре. — За това, че сее дефетизъм.

— Неговото „сеене“ — каза сериозно джуджето, дърпайки момчето за ръкава — най-вероятно се е изразявало в това, че когато е изпращал сина си в армията, е плакал, вместо да крещи патриотични лозунги. За по-сериозно „сеене“ наказват по друг начин. Ела, ще ти покажа.

Двамата излязоха на малък площад. Яре отстъпи назад, притискайки с ръце устата и носа си. На огромно каменно бесило висяха повече от десет трупа. Някои — ако се съди по вида и миризмата им — бяха там от доста отдавна.

— Ето този — посочи Денис, като същевременно пропъждаше мухите — е изписвал глупави надписи по стените. Този е твърдял, че войната е дело на управляващите и че мобилизираните нилфгардски селяни не са му врагове. Третият, подпийнал, разказвал следния виц: „Какво е копието? Това е оръжие на велможите — тояга, на всеки от краищата на която има по един бедняк“. А там, накрая, виждаш ли онази жена? Това е мадам на армейски пътуващ бордей, на чийто фургон е било написано: „Чукай днес, войнико! Защото утре вече може и да не си способен!“.

— И само заради това.

— Освен това се оказало, че една от девойките има трипер. А това вече е по параграфа за диверсия и умишлено снижаване на боеспособността.

— Разбрах, господин Цранмер. — Яре зае стойката, в която според него стояха войниците. — Но не се безпокойте за мен. Аз не съм никакъв дефетист…

— Нищо не си разбрал и не ме прекъсвай, преди да съм свършил. Този последният обесен, дето тъкмо се е разсмърдял, е виновен само в това, че в отговор на приказките на агент-провокатор е възкликнал: „Прав сте, господине, наистина сте прав, че две и две е четири!“. Ето сега кажи, че си разбрал.

— Разбрах. — Яре се огледа скришом. — Ще бъда внимателен. Но… Господин Цранмер… Как са нещата в действителност?

Джуджето също се огледа.

— В действителност — каза той тихо — нещата стоят така: армейска група „Център“ на маршал Мено Коехорн, състояща се от около сто хиляди войници, напредва на север. Ако не беше въстанието във Верден, вече щяха да са тук. В действителност би било добре да се започнат преговори. В действителност Темерия и Редания нямат достатъчно сили, за да спрат Коехорн. Не и преди стратегическата граница Понтар.

— Река Понтар е на север от нас — прошепна Яре.

— Точно това исках да кажа. Но помни, за това никому нито дума.

— Ще внимавам. Но и когато попадна в отряда ли? И там ли мога да се натъкна на шпионин?

— В строевата част? Близо до фронтовата линия? По-скоро не. Шпионите затова са толкова усърдни преди фронтовата линия, защото се боят да не попаднат там. Освен това, ако бесят всеки войник, който се оплаква, роптае и недоволства, то няма да има кой да воюва. Но ти, Яре, както и в случая с Цири, по-добре си дръж езика зад зъбите. Помни ми думите, в затворена уста не може да влезе нито една муха. Никога. А сега да вървим, ще те изпратя до комисията.

— Ще кажете ли там някоя дума за мен? — Яре погледна с надежда джуджето. — А, господин Цранмер?

— Ама че си глупав, писарушка! Това тук е армия! Да ходатайстват за теб е все едно да си бродираш на гърба със златни букви „неудачник“. Повече няма да има живот за теб в отряда, момче.

— А при вас? — запримигва Яре. — Във вашия отряд?

— Дори не си го помисляй.

— Защото при вас е само за джуджета, нали? — изрече с горчивина момчето. — Не е за мен, нали?

— Да.

„Не е за теб — помисли си Денис Цранмер. — Не е за теб, Яре. Защото аз все още не съм се издължил на Ненеке. И затова искам да се върнеш жив от войната. А Махакамският свободен отряд се състои от джуджета, от същества от чужда и по-лоша раса. Него винаги ще го изпращат с най-опасните задачи, в най-горещите точки. Там, откъдето няма връщане. Там, където не биха изпратили хора.“

— Тогава как да направя така — намръщи се Яре, — че да попадна в хубав отряд?

— А кой според теб е толкова хубав, че да се напъваш за него?

Яре се извърна, чувайки пеене, набиращо сила като вълна от прибоя, разрастващо се като грохота на бързо приближаваща се буря. Силно, мощно, твърдо като стомана. Той вече беше чувал такова пеене.

По уличката, идваща откъм замъка, се движеше отряд от кондотиери, строени в редици по трима. Най-отпред, яхнал сив жребец, под украсената с човешки черепи дъска, се движеше командирът им — мъж с орлов нос и с бели коси, сплетени на плитка, която падаше върху бронята.

— Адам „Адю“ Панграт — промърмори Денис Цранмер.

Песента на кондотиерите гърмеше, бучеше, кънтеше. Съпровождана от дрънченето на подковите върху паважа, тя запълваше уличката до покривите на къщите и се издигаше високо над тях, в синьото небе над града.

Загинем ли, не ще пролеят и сълза,

нито любовница, нито жена.

Отиваме на люта схватка

само заради дукати.

— Питате кой отряд… — каза Яре, неспособен да откъсне поглед от кавалеристите. — Дори и в такъв като този! В такъв бих искал…

— Всеки си има своя песен — тихо го прекъсна джуджето. — И всеки се разделя по свой начин с живота. Както дойде. И после някои ги оплакват, други — не. По време на война, писарушка, само при пеенето и маршируването всички са наредени в строй. А после, в боя — всекиму каквото е писано. Дали си в Свободния отряд на „Адю“ Панграт, или в пехотата, или в обозите… С блестяща ризница и шапка с пера или с дрипи и въшлясал кожух… На расов кон. Или зад щит… Всеки си получава своето. Както се падне! Е, ето я и комисията, виждаш ли табелката над входа? Там трябва да отидеш, щом си решил да станеш войник. Тръгвай, Яре. Всичко хубаво. Ще се видим, когато всичко свърши.

Джуджето съпроводи с поглед юношата, докато той не се скри зад вратите на кръчмата, заета от наборната комисия.

— Или няма да се видим — добави той тихо. — Не се знае на кого какво е писано. На кого какво ще се падне.

— Яздиш ли кон? Стреляш ли с лък или с арбалет?

— Не, господин комисар. Но умея да пиша, владея калиграфията, а също и старите руни… Знам Старата реч…

— Да се биеш с меч? Да хвърляш копие?

— … чел съм „История на войната“ и произведенията на маршал Пелиграм… И Родерик де Новембре…

— А може би поне умееш да готвиш?

— Не, не умея… Но мога да смятам добре…

Комисарят се намръщи и махна с ръка.

— Начетен умник! Кой поред е за днес? Да му се издаде документ за ПШП. Ще служиш в ПШП, момче. Отиди с този документ в южния край на града, а после, през Мариборската порта — към езерото.

— Но…

— Лесно ще го намериш. Следващият!

* * *

— Хей, Яре! Хей! Почакай!

— Мелфи?

— Аз, че кой друг! — бъчварят се олюля и се облегна на стената. — Точно аз, хе-хе.

— Какво ти е?

— На мен ли? Хе-хе. Нищо! Пийнах малко. Пих за победата над Нилфгард. Ох, Яре, радвам се да те видя, защото мислех, че някъде съм те изгубил… Приятел си ми ти…

Яре отстъпи, сякаш са го зашлевили. Бъчварят вонеше не само на долнопробна бира и още по-долнопробна ракия, но и на лук, чесън и кой знае какво още. И вонеше страшно.

— А къде ти е достойната компания? — попита Яре ехидно.

— За Щуката ли питаш? — намръщи се Мелфи. — Ето какво ще ти кажа: да върви по дяволите! Знаеш ли, Яре, мисля, че не беше добър човек.

— Браво! Бързо си го разгадал.

— Аха! — наду се Мелфи, без да усети подигравката. — Преструваше се, но не може толкова лесно да ме излъже! Сега ще ти кажа какво е замислил! За какво се е домъкнал тук, във Визима! Сигурно си мислиш, че той и шайката му отиваха в армията, като нас? Нищо подобно! Знаеш ли какво е замислил? Няма да повярваш!

— Ще повярвам.

— Трябваха му коне и военна униформа! — завърши триумфално Мелфи. — Искаше да ги открадне някъде оттук. За да може после да се прави на разбойник във военна униформа!

— Дано увисне на бесилото!

— Възможно най-скоро! — Бъчварският син леко се олюля, облегна се на стената и разкопча панталоните си. — Само ми е жал за Ограбек и Милтън, селските глупчовци, че му позволиха да ги измами и тръгнаха след него. Така че и те са готови за бесилото. Но да вървят и те по дяволите, дръвници! А как е при теб, Яре?

— В смисъл?

— Назначиха ли те някъде комисарите? — Мелфи пусна струя върху каменната стена. — Питам, защото аз вече се записах. Към Мариборската порта съм, на южния край на града. А ти закъде си?

— Също към южния край.

— Ха! — Бъчварят подскочи няколко пъти, изтръсквайки се, после закопча панталоните си. — Може пък да воюваме заедно?

— Не мисля — погледна го снизходително Яре. — Аз получих назначение в съответствие с квалификацията си. В ПШП.

— Е, сигурно. — Мелфи изхълца и се оригна срещу него, лъхайки на своята страховита смесица. — Ти си учен! Такива умници ги вземат за важни неща, а не за някакви дреболии. Какво да се прави! Но поне още малко ще походим заедно. До южния край на града пътят ни е общ.

— Така се получава.

— Да вървим тогава.

— Да вървим.

* * *

— Май не сме за тук — каза преценяващо Яре, гледайки заобиколения от палатки плац, на който вдигаше прах група дрипльовци с дълги тояги на раменете. Всеки от дрипльовците беше с привързан към десния крак сноп сено, а към левия крак — сноп слама. — Май объркахме мястото, Мелфи.

— Слама! Сено! — чуваха се на плаца виковете на командващия дрипльовците ефрейтор. — Слама! Сено! Равнявайте се, мамицата ви!

— Над палатките се развяват знамена — каза Мелфи. — Виж сам, Яре. Това са същите лилии, за които ти говореше по пътя. Има ли знамена? Има. Има ли армия? Има. Значи сме точно за тук.

— Ти — може. Но не и аз.

— Виж, там, при оградата, стои някакъв старши. Да го попитаме.

После нещата се развиха скорострелно.

— Нови ли сте? — оживи се сержантът. — От наборната комисия? Давайте документите! Какво стоите като пънове, мамка му? Бегом на място! По-живо, мамка му! Наляво! Надясно, мамка му! Бегом марш! Остави, мамка му! Слушай и запомняй! Първо, мамка му, при домакина. За получаване на снаряжение. Ризница, кожени наколенки и налакътници, пика, мамка му, шлем и сабя! После на строева подготовка! Да сте готови за вечерната проверка! Бегом, марш!

— Момент. — Яре се огледа неуверено. — Аз май имам друго назначение…

— Какво-о-о?!

— Извинявайте, господин офицер — изчерви се Яре. — Аз само за да избегнем евентуална грешка… Защото господин комисарят ясно каза… Ясно каза, че ще съм в ПШП, защото аз…

— Точно където трябва си, момче — изсумтя сержантът, малко поомекнал от обръщението „офицер“. — Това е точно твоето назначение. Добре дошъл в Проклетата Шибана Пехота.

* * *

— А защо трябва да ви плащам данък, уважаеми господа? — повтори Роко Хилдебранд. — Вече платихме всичко, каквото трябваше.

— Я го вижте, какъв полуръст умник. — Настанил се удобно на седлото на откраднатия кон, Щуката се озъби на приятелите си. — Вече бил платил! И мисли, че това е всичко! Също като оня пуяк, дето си кроял планове за неделята, а в събота му резнали главата!

Окултих, Клапрот, Милтън и Ограбех се закикотиха в хор. Шегата си я биваше. А веселбата обещаваше да е още по-добра.

Роко забеляза отвратителните, лепкави погледи на грабителите и се огледа. На прага на колибата му стояха Инкарвилия Хилдебранд, жена му, както и дъщерите му, Алое и Ясмин.

Щуката и приятелите му наблюдаваха хобитките с противни усмивки. Да, определено се очертаваше страхотна веселба.

Към живия плет от другата страна на пътя се приближаваше племенницата на Хилдебранд, Импациента Вандербек, наричана умалително Импи. Тя беше наистина красива девойка. Усмивките на бандитите станаха още по-противни.

— Е, дребосъко — подкани го Щуката. — Давай на кралската войска пари, давай храна, давай коне, извеждай кравите от обора. Нямаме намерение да чакаме тук до вечерта. Трябва да минем през още две села днес.

— Защо трябва да даваме и да плащаме? — Гласът на Роко Хилдебранд леко трепереше, но в него продължаваха да звучат настойчивост и упоритост. — Казвате, че това е за войската, че е за нашата охрана. А кой ще ни охранява от глада, питам? Вече платихме и зимен данък, и данък армия, и общ данък, и поземлен, и кой знае какъв още. Не стига, че една четвърт от това селище, включително и синът ми, изработват впрягове за военните обози! И не друг, а моят шурей Мило Вандербек, наричан Ръсти[137], е полеви хирург, важна личност в армията. Значи не само сме изпълнили дълга си, но и сме го преизпълнили… Така че защо трябва да плащаме още?

Щуката дълго гледа към жената на полуръста, Инкарвилия Хилдебранд от рода Бибервелдови. Към пухкавите му дъщери, Алое и Ясмин. Към красивата като кукла, издокарана в зелена рокля Импи Вандербек. Към Сам Хофмайер и дядо му, стареца Холофернес. Към баба Петуня, ожесточено дълбаеща земята с мотика. Към останалите полуръстове от селището, повечето — жени и деца, които боязливо поглеждаха от домовете си и иззад оградите си.

— Питаш защо? — изсъска той, като се наведе в седлото и погледна изумения полуръст в очите. — Ще ти кажа защо. Защото си смотан полуръст, от чужда раса, и всеки, който ограбва отвратителните нечовеци като теб, радва боговете. Всеки, който тормози нечовеците като теб, извършва правилна и патриотична постъпка. А също така, защото изгарям от нетърпение да опожаря нечовешкото ти гнездо. Защото нямам търпение да се позабавлявам с твоите дребосъчки. И защото ние сме петима яки мъжаги, а вие сте шепа дребни изроди. Сега вече разбра ли защо?

— Сега вече разбрах — отговори бавно Роко Хилдебранд. — Махайте се оттук, Големи хора. Махайте се, негодници. Нищо няма да ви дадем.

Щуката се изправи на стремената, посягайки към закачената за седлото сабя.

— Бийте ги! — изрева той. — Пребийте ги!

С бързо, почти неуловимо движение Роко Хилдебранд се наведе към ръчната си количка, измъкна скрития отдолу арбалет, допря приклада до бузата си и заби една стрела направо в отворената за вик уста на Щуката. Инкарвилия Хилдебранд от рода Бибервелдови замахна и във въздуха излетя сърп, който се заби точно в гърлото на Милтън. От селянина изригна кръв и той се преметна през задницата на коня, комично размахвайки крака. Ограбек изкрещя и се стовари под копитата на коня си — от корема му стърчеше топорът на дядо Холофернес, забит до дръжката. Клапрот замахна срещу стареца с боздугана си, но излетя от седлото с нечовешки писък, улучен право в окото от колчето, запратено от Импи Вандербек. Окултих обърна коня си и се опита да избяга, но баба Петуня подскочи и заби мотиката в бедрото му. Окултих изрева, изсули се от седлото, но кракът му остана заплетен в стремето. Подплашеният кон го повлече през плета, през острите тръни. Окултих пищеше и виеше, а след него като две вълчици се носеха баба Петуня с мотиката и Импи с кривия нож за орязване на дръвчета. Дядо Холофернес шумно се изсекна.

Всички събития — като се започне от вика на Щуката и се приключи с изсекването на дядо Холофернес — отнеха горе-долу толкова време, колкото е необходимо, за да се произнесе фразата: „Полуръстовете са невероятно пъргави и мятат безпогрешно всякакви видове селскостопански инструменти.“

Роко приседна на стъпалата на хралупата си. Жена му, Инкарвилия Хилдебранд от рода на Бибервелдови, се приближи към него. Дъщерите им, Алое и Ясмин, отидоха да помогнат на Сам Хофмайер да доубие ранените и да обере убитите.

Импи се върна — зелената й рокля беше окървавена до лактите. Баба Петуня също се връщаше — тя вървеше бавно, като пъхтеше и охкаше, подпирайки се на омацаната мотика и държейки се за кръста. „Ех, остарява нашата баба, остарява“ — помисли си Хилдебранд.

— Къде да заровим труповете, господин Роко? — попита Хофмайер.

Роко Хилдебранд прегърна жена си през раменете и погледна към небето.

— В брезовата горичка — каза той. — До онези предишните.

Седма глава

Сензационното приключение на господин Малкълм Гатри от Бремор влезе като хит в много вестници, дори лондонският „Дейли Мейл“ му посвети няколко реда в рубриката „Чудатости“. Но понеже далеч не всички наши читатели са запознати с пресата, издавана на юг от Туид, а и дори да са запознати, сигурно е с по-сериозни вестници от „Дейли Мейл“, ще припомним събитията. На 10 март тази година мистър Малкълм Гатри отишъл с въдица на езерото Лох Гласкарнох. И там господин Гатри се натъкнал на появяваща се от мъглата и пустотата (sic!) млада девойка с грозен белег върху лицето (sic!), яздеща врана кобила (sic!) и придружена от бял еднорог (sic!). Девойката задала на шашардисания господин Гатри въпрос на език, който господин Гатри любезно определи като „френски или някакъв друг диалект от континента“. Тъй като господин Гатри не владее нито френски, нито друг диалект от континента, не се получил разговор. Девойката и придружаващият я звяр изчезнали, по думите на господин Гатри, „като златен сън“.

Нашият коментар: сънят на господин Гатри несъмнено е имал същия златен цвят като малцовото уиски, което господи Гатри, както ни стана известно, обича да си пийва често и в количества, които могат да обяснят появата на бели еднорози, бели мишки и езерни чудовища. А въпросът ни е следният: Какво е смятал да прави господин Гатри с тази въдица на езерото Лох Гласкарнох четири дни преди изтичането на периода, през който риболовът е забранен?

„Inverness Weekly“ от 18 март 1906 година

Едновременно с надигащия се вятър небето на запад потъмня, прииждащите валма от облаци загасиха съзвездията едно след друго. Угасна Драконът, угасна Снежната кралица, угаснаха Седемте козлета. Угасна Окото, продължило да свети по-дълго от останалите. Небето на хоризонта припламна за кратко от поредната мълния. Разнесе се приглушен грохот. Вятърът се усилваше, запращаше в очите прах и сухи листа.

Еднорогът изцвили, изпрати телепатичен сигнал. Цири веднага разбра какво иска да каже.

Няма време за губене. Единствената ни надежда е в бързото бягство. На точното място и в точното време. Да побързаме, Звездоока.

„Аз съм Господарката на Световете — напомни си тя. — Аз съм Старата кръв, имам власт над Времето и Пространството.

Аз съм кръв от кръвта на Лара Дорен“.

Ихуараквакс изцвили, подканяйки я. Келпи го подкрепи с протяжно пръхтене. Цири сложи ръкавиците си.

— Готова съм — каза тя.

Шум в ушите. Блясък и светлина. А после — мрак.

* * *

Водите на езерото и привечерната тишина разнасяха ругатните на Краля Рибар, който дърпаше влакното на въдицата, опитвайки се да освободи кукичката, закачила се за дъното. Изпуснатото весло изпляска тихо.

Нимуе нетърпеливо се изкашля. Кондвирамурс се извърна от прозореца и отново се наведе над акварелите. Особено привличаше поглед един от тях: девойка с развяващи се коси, яхнала изправена на задните си копита врана кобила. До тях — бял еднорог, също на задните си крака. Гривата му се развяваше като косите на девойка.

— Може би само относно този фрагмент на легендата мненията на източниците не се различават — отбеляза послушницата. — Те единодушно го смятат за измислица и приказно разкрасяване, или пък за фина метафора. А художниците и графиците напук на учените предпочитат точно този епизод. Ето, каквато и да е картината, винаги присъстват Цири и еднорогът. Какво имаме тук, например? Цири и еднорогът на скала над морски плаж. А тук — Цири и еднорогът на фона на някакъв пейзаж като от наркотичен транс, нощем, под две луни.

Нимуе мълчеше.

— Навсякъде Цири и еднорогът — повтори Кондвирамурс, оставяйки акварелите върху масата. — Цири и еднорогът в лабиринта на световете, Цири и еднорогът в бездната на времето…

— Цири и еднорогът — каза Нимуе, гледайки през прозореца, към лодката и мятащия се в нея Крал Рибар. — Цири и еднорогът се появяват от небитието, като призраци, увисват над гладката вода на някое от езерата… А може би едно и също езеро, свързващо като верига времената и местата — всеки път различни, и всеки път едни и същи?

— Моля?

— Призраци. — Нимуе не я гледаше. — Пришълци от други измерения, други плоскости, други места, други времена. Видения, променящи нечий живот. Променящи и своя живот, своята съдба… Без да знаят за това. За тях това е просто… поредното място. Не точното място, не точното време… Отново, за кой ли път — не точното място, не точното време…

— Нимуе… — усмихна се измъчено Кондвирамурс. — Напомням ти, че именно аз съм сънувачката тук, и че съм дошла именно заради съновните видения и онироскопията. А ти изведнъж започваш да прорицаваш. Сякаш си виждала това, за което говориш… насън.

Ако се съди по внезапно усилилите се ругатни, Краля Рибар не беше успял да измъкне кукичката, влакното се беше скъсало. Нимуе мълчеше, гледайки рисунката на Цири и еднорога.

— Наистина съм виждала насън това, за което говорех — спокойно каза тя най-накрая. — Виждала съм го насън много пъти. И веднъж наяве.

* * *

Както е известно, пътуването от Члухов до Малборк[138] при определени условия може да отнеме дори пет дни. А тъй като писмата на члуховския комтур[139] до Винрих фон Книпроде, Великия магистър на ордена, трябваше да пристигнат до адресата не по-късно от Петдесетница, рицарят Хенрих фон Швелборн, без да се помайва, потегли на сутринта след Възнесение, за да има възможност да пътува спокойно и да не се притеснява, че ще закъснее. Langsam, aber sicher[140].

Това поведение на рицаря много се хареса на неговия ескорт от шестима конни стрелци, командвани от Хасо Планк, син на пекар от Кьолн. Арбалетчиците и Планк бяха свикнали повече с рицари, които ругаеха, крещяха и даваха заповеди да се бърза с всички сили, а после, след като така или иначе не беше възможно да се стигне навреме, стоварваха цялата вина върху клетите кнехти[141], лъжейки по начин, недостоен за рицар, при това рицар от Ордена.

Беше топло, макар и облачно. От време на време ръмеше, долините бяха обгърнати в мъгла. Обраслите с буйна зеленина хълмове напомняха на рицаря Хенрих за родната му Тюрингия, а също и за това, че вече от месец не беше имал жена. Яздещите отзад арбалетчици мудно припяваха една от баладите на Валтер фон дер Фогелвиде. Хасо Планк дремеше в седлото.

Wer gute Fraue Liebe hat,

der schämt sich aller Missetat…[142]

Пътешествието протичаше спокойно, и кой знае, може би щеше да продължи така до края, ако някъде около пладне рицарят Хенрих не беше забелязал близо до пътя да проблясва повърхността на езеро. А тъй като следващият ден беше петък и нямаше да е зле да се снабдят с постна храна, рицарят нареди да се спуснат към водата и да потърсят някоя рибарска къщурка.

Езерото беше голямо и дори си имаше остров. Никой не знаеше името му, но беше много вероятно да се нарича Свято. В тази езическа страна — сякаш напук — всяко второ езеро се наричаше Свято.

Подковите захрущяха по осеяния с раковини бряг. Езерото беше обгърнато от мъгла, но и така си личеше, че наоколо е безлюдно — нямаше следи нито от лодки, нито от мрежи, нито от жива душа. „Ще се наложи да потърсим на друго място — помисли си Хенрих фон Швелборн. — А ако не намерим — какво да се прави… Ще ядем каквото имаме в торбите, та дори и да е пушено месо, а в Малборк ще се изповядаме и покаем и свещеникът ще ни опрости греха.“

Той вече се готвеше да даде заповед, когато в главата му под шлема нещо зашумя, а Хасо Планк изкрещя диво. Фон Швелборн вдигна поглед и се вцепени. След което се прекръсти.

Пред тях от нищото се появиха два коня — бял и вран, а миг по-късно той с ужас забеляза, че от изпъкналото чело на белия кон стърчи спираловидно извит рог. Видя също, че на враната кобила седи девойка с пепеляви коси, сресани така, че да прикриват бузата й. Миражът, изглежда, не докосваше нито земята, нито водата, а изглеждаше сякаш е увиснал над стелещата се по повърхността на езерото мъгла.

Враната кобила затрепери.

— Uuups… — каза съвсем ясно девойката със сивите коси. — Ire lokke, ire tedd! Squass’me.

— Света Урсула, покровителнице — промърмори Хасо, блед като мъртвец. Арбалетчиците застинаха, отворили уста и кръстейки се.

Фон Швелборн също се прекръсти, после с несигурна ръка измъкна меча си от ножницата, прикрепена за чула.

— Heilige Maria, Mutter Gottes! — изрева той. — Steh mir bei[143]!

Рицарят Хенрих не опозори в този ден своите смели предци Фон Швелборнови, включително и Дитрих фон Швелборн, бил се храбро при Дамиета и един от малцината, които не избягали, когато сарацините с магия пуснали срещу кръстоносците черен демон. Пришпорвайки коня си и спомняйки си за безстрашния си прародител, Хенрих фон Швелборн се хвърли срещу привидението, сред хвърчащите изпод конските копита миди.

— За ордена и Свети Георги!

Белият еднорог съвсем хералдически се вдигна на задните си крака, черната кобила изцвили. Девойката се изплаши, това си пролича от пръв поглед. Хенрих фон Швелборн се носеше към тях. Кой знае, може би всичко щеше да приключи, ако в този момент езерото не се беше покрило с мъгла и тайнственият мираж не се беше пръснал на разноцветни парченца, като ударено с камък цветно стъкло. И всичко изчезна. Всичко — белият еднорог, враната кобила, странната девойка…

Конят на Хенрих фон Швелборн влетя с плясък в езерото, спря се, тръсна глава, изцвили и се зае да гризе със зъби мундщука.

Усмирявайки с усилие настръхналия си кон, Хасо Планк се приближи към рицаря. Фон Швелборн дишаше дълбоко и пъшкаше, почти хриптеше, а очите му бяха опулени като на риба.

— Кълна се в мощите на света Урсула, света Кордула и всичките единайсет хиляди кьолнски мъченици… — изрече с усилие Хасо Планк. — Какво беше това, edler Herr Ritter[144]? Чудо? Откровение?

— Teufelswerk! — изстена Фон Швелборн, като едва сега пребледня от изумление и зъбите му затракаха. — Schwarze Magie! Zauberei[145]! Проклета, езическа и дяволска работа.

— По-добре да се махаме оттук, господине. Възможно най-бързо… Пелплин е близо, само да чуем в далечината църковните камбани…

При самата гора, на възвишението, рицарят Хенрих фон Швелборн се обърна назад за последен път. Вятърът беше разгонил мъглата. На местата, които не бяха закрити от горската стена, се виждаше огледалната повърхност на водата, матова и леко развълнувана.

Над водата кръжеше огромен орел рибар.

— Безбожна, езическа страна — промърмори Хенрих фон Швелборн. — Много, много работа, много усилия ни очакват, преди Орденът най-накрая да изгони дявола оттук.

* * *

— Конче — каза Цири с упрек и същевременно с насмешка, — не искам да съм нахална, но аз малко бързам за своя свят. Близките ми се нуждаят от мен, знаеш. А какво се получава — първо се озоваваме при някакво езеро и налитаме на някакъв смешен простак с раиран костюм, после на тълпа мръсни, развикващи се рошльовци с боздугани, а накрая и на ненормалник с черен кръст върху наметалото. Не, това не са точните места, не са точните времена! Много те моля, Конче, постарай се повече. Много те моля.

Ихуараквакс изцвили, вирна рог и й предаде някаква мисъл. Цири не можа да я разбере добре. Нямаше време да се замисля, защото в главата й отново се разля студена светлина, в ушите й зашумя, а в тила си усети хлад.

И отново я погълна черната и мека пустота.

* * *

Смеейки се радостно, Нимуе задърпа мъжа за ръката, двамата се затичаха към езерото, криволичейки между ниските брезички и елшите, сред повалените и изтръгнатите от корените си дънери. Когато излязоха на плажа, Нимуе изхлузи сандалите си, вдигна роклята си и зашляпа с боси крака по крайбрежната вода. Мъжът също събу обувките си, но не побърза да влиза във водата, а свали наметалото си и го разстла върху пясъка.

Нимуе притича, прегърна го през шията и се вдигна на пръсти, но въпреки това на мъжа му се наложи да се наведе, за да я целуне. Не напразно на Нимуе й викаха Лакътка — но сега, когато беше на осемнайсет и вече изучаваше магически изкуства, така можеха да й викат само най-близките й приятелки. И някои мъже.

Без да се откъсва от устните на Нимуе, мъжът мушна ръка в деколтето й.

После всичко започна да се случва бързо. Те се озоваха върху разстланото на пясъка наметало, роклята на Нимуе се вдигна над талията й, бедрата й здраво обгърнаха бедрата на мъжа, а ръцете й се вкопчиха в гърба му. Когато той проникна в нея, както винаги твърде нетърпеливо, тя стисна зъби, но бързо го настигна във възбудата си и изравни ритъма си с неговия, сдържайки стоновете си. Вече имаше опит.

Мъжът издаваше смешни звуци. Нимуе виждаше над раменете му бавно плуващите по небето кълбести облаци с фантастични форми.

Нещо зазвънтя — като потопена под водата камбана. В ушите й зашумя. „Магия“ — помисли си тя, обръщайки глава, за да я измъкне изпод бузата и ръцете на лежащия върху нея мъж.

На брега на езерото — увиснал над повърхността му — стоеше бял еднорог. До него — врана кобила. А в нейното седло седеше…

„Но аз знам тази легенда — помисли си Нимуе. — Знам тази приказка! Бях дете, малко момиченце, когато я чух от дядо Подсвирчо, странстващия разказвач на приказки. Вещерката Цири. С белега на бузата… Враната кобила Келпи… Еднорогът… Страната на елфите…“

Движенията на мъжа, който не беше забелязал нищо, станаха още по-резки, а издаваните от него звуци — още по-смешни.

— Упс — каза девойката, седнала върху вранята кобила. — Отново грешка. Нито точното време, нито точното място. И отгоре на всичко, както виждам, в съвсем неподходящ момент. Извинявайте.

Картината избледня и се пръсна, както се пръсва боядисано стъкло, разпадна се на хиляди разноцветни блещукащи искрици. А после всичко изчезна.

— Не! — извика Нимуе. — Не! Не изчезвай! Не искам!

Изпъна колене и се опита да се освободи от ръцете на мъжа, но не можа — той беше по-тежък и по-силен от нея. Мъжът застена и изохка.

— О-о-ох, Нимуе… О-о-ох!

Нимуе извика и заби зъби в рамото му.

Лежаха на плажа, разгорещени и възбудени. Нимуе гледаше към брега на езерото, към шапката на разбитата от вълните пяна. Към наклонената от вятъра тръстика. Към безцветната, безнадеждна пустота, пустотата, която беше останала след стопилата се легенда.

По носа на послушницата се спускаше сълза.

— Нимуе… Случило ли се е нещо?

— Да, случи се. — Тя се притисна към него, все още гледайки езерото. — Мълчи. Прегърни ме и нищо не казвай.

Мъжът се усмихна снизходително.

— Знам какво ти е — каза той самодоволно. — Земята се разтърси, нали?

Нимуе се усмихна тъжно.

— Не само тя — отговори тя след кратко мълчание. — Не само тя.

* * *

Блясък. Тъмнина. Следващото място.

* * *

Следващото място беше мрачно, зловещо и отвратително.

Цири инстинктивно се сви в седлото, разтърсена — както в прекия, така и в преносния смисъл на тази дума. Защото подковите на Келпи се удариха със замах в нещо болезнено твърдо, плоско и неотстъпчиво като скала. След дългото движение в мекото небитие усещането за твърдост се оказа толкова неочаквано и неприятно, че кобилата зацвили и рязко се хвърли встрани, изпълнявайки върху твърдата повърхност стакато, от което на Цири й зазвъняха зъбите.

Второто разтърсване, метафоричното, й го достави обонянието. Цири застена и прикри с ръце устата и носа си, усещайки как очите й моментално се пълнят със сълзи.

Наоколо се разнасяше кисела, отровна, плътна и лепкава смрад, ужасна и задушлива, неподлежаща на определение, различна от всички известни й миризми. Тя вече не се съмняваше, че това е миризма на разложение, воня на окончателно изгниване и разпадане, при това по всичко личеше, че разлагащото се нещо изобщо не е миришело по-хубаво и докато е било живо. Дори и по време на разцвета си.

Цири се сви и повърна — не беше способна да се удържи. Келпи пръхтеше и тръскаше глава, стискаше ноздри. Еднорогът, материализирал се до тях, приседна на задните си крака, подскочи и хвърли къч. Твърдата земя отговори с разтърсване и силно ехо.

Наоколо беше нощ, тъмна и мръсна, обгърната с лепкавата и воняща покривка на мрака.

Цири вдигна поглед в търсене на звезди, но отгоре нямаше нищо, само бездна, на места осветена с неясно червеникаво зарево, наподобяващо далечен пожар.

— У-у-упс — каза тя и се намръщи, усещайки как по устните й се полепват кисело-гнили изпарения. — Бля-я-ях! Не е точното време, не е точното място. В никакъв случай не са те.

Еднорогът изпръхтя и кимна, рогът му описа къса и рязка дъга.

Скърцащата под копитата на Келпи повърхност беше каменна, но странна, неестествено гладка, отделяща интензивно миризма на сажди и мръсна пепел. Измина известно време, преди Цири да съобрази, че това, към което гледа, е път. Неприятен и дразнещ със своята твърдост. Цири насочи кобилата към банкета, очертан с нещо, което някога са били дървета, а сега бяха само отвратителни и голи скелети. Трупове, увенчани с късчета парцали, сякаш наистина остатъци от изгнили плащеници.

Еднорогът я предупреди с цвилене и ментален сигнал. Но беше твърде късно.

Веднага след странния път и изсъхналите дървета започваше сипей, а точно след него — едва ли не отвесен склон, почти пропаст. Цири извика и сръга с пети хълбоците на плъзгащата се надолу кобила. Келпи се дръпна, ронейки с копита склона. А той се състоеше от смет. Главно от някакви странни съдове. Те не се чупеха под подковите, не хрущяха, но се пръскаха отвратително меко и лепкаво, като огромни рибени мехури. Нещо зажвака и забълбука, разнеслата се воня едва не събори Цири от седлото. Келпи цвилеше диво, опитваше се да се изкатери по сметта горе, на пътя. Задъхвайки се от вонята, Цири се улови за шията на кобилата.

Успяха. Посрещнаха с радост и облекчение неприятната допреди малко твърдост на странния път.

Треперейки, Цири погледна надолу, към склона, който свършваше при гладката черна повърхност на езеро, запълнило дъното на котловина. Езерото беше мъртво и блестящо. Сякаш това не беше вода, а застинала смола. От другата страна на езерото, отвъд сметището, зад купищата пепел и купчините шлака небето червенееше от далечни зарева, прорязани от ивиците на димни стълбове.

Еднорогът изпръхтя. Цири искаше да избърше с маншета си сълзящите си очи, но веднага осъзна, че ръкавът й е покрит с прах. С прах бяха покрити и бедрата й, седлото, гривата и шията на Келпи.

Вонята я задушаваше.

— Отвратително — промърмори тя. — Гадост… Струва ми се, че цялата лепна. Да се махаме оттук… Да се махаме оттук по-живо, Конче.

Еднорогът вирна уши, захриптя.

Само ти можеш да го направиш. Действай.

— Аз? Сама? Без твоята помощ?

Еднорогът кимна с рог.

Цири се почеса по тила, въздъхна и затвори очи. Съсредоточи се.

В началото имаше само недоверие, отчаяние и страх. Но в нея бързо се вля яснотата на знанията и силата. Тя нямаше никаква представа откъде се вземат тези знания и сила, къде са корените и изворът им. Но знаеше, че може. Че ще успее, ако поиска.

Тя още веднъж хвърли поглед към застиналото и мъртво езеро, към димящите купища с отпадъци, към скелетите на дърветата. Към небето, осветено с далечно зарево.

— Добре, че това не е моят свят. — Цири се наведе и се изплю. — Много добре.

Еднорогът многозначително изцвили. Тя разбра какво иска да каже той.

— Даже и да е моят — каза тя, бършейки с кърпичката си очите, устните и носа, — той същевременно не е мой, защото е толкова далечен във времето. Това е миналото или…

Цири млъкна.

— Миналото е — повтори тя приглушено. — Дълбоко вярвам, че това е миналото.

* * *

Разкъсалият мъглата проливен дъжд, на който попаднаха на следващото място, им се стори истинска благодат. Дъждът беше топъл и ароматен, в него се смесваха миризмите на лято, треви, блато и тор, дъждът отмиваше мръсотията от тях, пречистваше ги, доставяше им истински катарзис.

Като всеки катарзис, и този стана монотонен, досаден и нетърпим. Водата, която в началото ги миеше, скоро започна досадно да ги мокри, като влизаше във врата на Цири, и опасно да ги охлажда. Затова те се постараха да се махнат колкото се може по-бързо оттам. От това дъждовно място.

Защото то не беше нужното място. Нито пък нужното време.

* * *

Следващото място беше много топло, там беше жега, така че Цири, Келпи и еднорогът започнаха да изсъхват, изпускайки пара като три чайника. Намираха се в изсушено от слънцето калуново поле на края на гората. Веднага се виждаше, че това е огромна гора, гъста и непроходима. В сърцето на Цири затрептя надежда — това можеше да е и Брокилон, най-после познато и подходящо място.

Тръгнаха бавно по края на гората. Цири се опитваше да открие нещо, което да й подскаже къде се намират в действителност. Еднорогът пръхтеше и се оглеждаше, високо вдигнал главата си и рога. Беше неспокоен.

— Мислиш ли, че може да ни преследват, Конче? — попита тя.

Хриптене, разбираемо и еднозначно дори без телепатия.

— Още ли не сме успели да избягаме достатъчно далеч?

Тя не разбра това, което той й предаде като отговор в мислите си. Не съществуват близо и далеч? Спирала? Каква спирала?

Не можеше да разбере за какво става въпрос. Но неговото безпокойство се предаде и на нея.

Горещото калуново поле не беше нужното място и време. Разбраха това привечер, когато жегата започна да спада, а на небето над гората вместо ярката луна изгряха две. Едната по-голяма, другата по-малка.

* * *

Следващото място се оказа морски бряг, стръмна пропаст, от върха на която се виждаха странни гривести вълни, разбиващи се в скалите. Мирис на море, вятър, крясъци на чайки, бял ронлив слой, покриващ склона на пропастта.

Морето стигаше до хоризонта, забулен в тъмни облаци.

Долу, на каменистия плаж, Цири неочаквано видя полузатрупан със ситни камъчета скелет на гигантска риба с чудовищно огромен череп. Зъбите, стърчащи от избелялата от времето челюст, бяха поне три педи дълги, а в пастта й можеше спокойно да влезе човек на кон, и спокойно, без да закачи с глава гръбнака, да подефилира под сводовете на ребрата.

Цири не знаеше дали в нейния свят и по нейно време са съществували подобни риби.

Разходиха се по ръба на пропастта, а чайките и албатросите съвсем не се плашеха и неохотно им правеха път, като при това се опитваха да клъвнат и ощипят по ставите Келпи и Ихуараквакс. Цири веднага разбра, че тук не са виждали нито човек, нито кон, нито еднорог.

Ихуараквакс пръхтеше, тръскайки глава и рог — явно се безпокоеше. Както се оказа — основателно.

Нещо затрещя — със звук, подобен на издавания от платно, когато го разкъсват на две. Птиците излетяха, като надаваха крясъци и пляскаха с криле, за момент закривайки небето като бял облак. Въздухът над пропастта изведнъж затрептя, замъгли се като залято с вода стъкло. И се пръсна като стъкло. Пукнатината се изпълни с мрак, а от мрака се изсипаха конници. Около раменете им се развяваха наметала, чийто пурпурен цвят наподобяваше заревото на осветено от блясъка на залязващото слънце небе.

Dearg Ruadhri. Червените ездачи.

Преди още да са утихнали крясъците на птиците и тревожното цвилене на еднорога, Цири вече обръщаше кобилата и я пришпорваше в галоп. Но въздухът се разкъса и от другата страна, от разкъсаното се развяха наметала като криле и изскочиха нови конници. Полукръгът на преследвачите се затваряше, тласкайки бегълците към пропастта. Цири извика, измъквайки Лястовицата от ножницата й.

Еднорогът я призова с рязък сигнал, който се вряза в мозъка й като игла. Този път тя разбра веднага. Той й показваше пътя. Пробив в обръча. Повдигна се на задните си крака, изцвили пронизващо и се хвърли към елфите, застрашително насочил рога си напред.

— Конче!

Спасявай се, Звездоока! Не позволявай да те хванат!

Тя се притисна към гривата.

Двама елфи й преградиха пътя. Носеха дълги ласа, чиито примки се опитаха да метнат на шията на Келпи. Кобилата ловко отдръпна глава, без нито за миг да забавя бягането си. С един замах на меча Цири разсече втората примка и с вик пришпори Келпи. Кобилата се понесе като вихър.

Но по петите им вече бяха другите конници, тя чуваше виковете им, тропота на копита, плющенето на наметалата. „Какво става с Кончето? — зачуди се тя. — Какво са му направили?“

Нямаше време да разсъждава. Еднорогът беше прав, не биваше да им позволява отново да я хванат. Трябваше да се гмурне в пространството, да се скрие, да се изгуби в лабиринта от места и времена. Съсредоточи се, усещайки с ужас само пустота и странен звънък, усилващ се шум.

„Опитват се да ми направят заклинание — помисли си тя. — Да ме измамят с магия. Няма да успеят! Магията си има граници. Няма да им позволя да се приближат към мен.“

— По-бързо, Келпи!

Враната кобила изпъна шия и се понесе като вятър. За да намали още повече съпротивлението на въздуха, Цири легна върху гривата й.

Виковете зад гърба й, преди миг силни и опасно близки, утихнаха, заглушени от крясъците на изплашените птици. После станаха съвсем тихи. Далечни.

Келпи се носеше толкова бързо, че вятърът свистеше в ушите на Цири.

В далечните викове на преследвачите се промъкнаха нотки на ярост. Конниците бяха разбрали, че няма да се справят. Че никога няма да догонят враната кобила, летяща без умора, леко, меко и изящно като гепард.

Цири не се оглеждаше. Но знаеше, че са я преследвали дълго. Докато собствените им коне са започнали да хриптят, да се спъват и да отпускат почти до земята озъбените си и покрити с пяна муцуни. Едва тогава са се предали, изпращайки подире й проклятия и безсилни заплахи.

Келпи летеше като вятър.

* * *

Мястото, на което избяга, беше сухо и ветровито. Резкият, виещ вятър бързо изсушаваше сълзите по бузите й.

Беше сама. Отново сама.

Странник, вечен пътник, моряк, изгубил се в безкрайните морски простори, сред архипелаг от времена и места.

Моряк, изгубил надежда.

Вятърът свистеше и виеше, гонеше върху напуканата почва късчета изсъхнала трева.

Вятърът изсушаваше сълзите й.

* * *

В главата й — студена яснота, в ушите й — шум, еднообразен шум, като този във вътрешността на морска раковина. Тръпки по шията. Черно и меко нищо.

Ново място. Друго време.

Архипелаг от места.

* * *

— Тази нощ ще бъде хубава — каза Нимуе, загръщайки се в шубата си. — Усещам го.

Кондвирамурс не отговори, макар че вече доста пъти беше чувала подобни уверения. Защото не за първи път седяха на терасата, с пламналото от залеза езеро пред себе си и с магическото огледало и магическия гоблен зад гърба си.

От езерото се носеха ругатните на Краля Рибар, подсилени от носещото се по водата ехо. Краля Рибар по принцип беше свикнал да изразява със силни думи недоволството си от рибарските неуспехи. Но този ден, ако се съдеше по силата и репертоара на ругатните, нещата вървяха особено зле.

— Времето няма нито начало, нито край — каза Нимуе. — Времето е като змията Уробос, захапала собствената си опашка. Във всеки миг се крие вечността. А вечността се побира в миговете, които я създават. Вечността е архипелаг от моменти. В този архипелаг може да се плува, но навигацията е извънредно трудна и човек лесно може да се изгуби. Добре е да има някакъв морски фар, по чиято светлина да можеш да се ориентираш. Добре е човек да може да чуе зов сред мъглата…

Тя млъкна за момент.

— Как завършва интересуващата ни легенда? На нас, на теб и на мен, ни се струва, че знаем как завършва. Но змията Уробос се е вкопчила със зъби в собствената си опашка. Как ще свърши легендата, се решава сега. В този миг. Завършекът на легендата ще зависи от това дали ще успее — и кога ще успее — изгубилият се в архипелага от моменти моряк да види светлината на фара. Да чуе зова.

От езерото се разнесе ругатня, плясък, скърцането на весла.

— Тази нощ ще бъде хубава. Последната преди лятното слънцестоене. Луната се смалява. Слънцето преминава от трети в четвърти дом, под знака на Козлорибата. Най-доброто време за вдъхновение. Най-доброто… Съсредоточи се, Кондвирамурс.

Кондвирамурс, както и много пъти преди, послушно се концентрира, постепенно достигайки до състояние, близко до транс.

— Потърси я — каза Нимуе. — Тя е някъде там, сред звездите, сред лунната светлина. Сред различните места. Тя е там. Сама. Очаква помощ. Да й помогнем, Кондвирамурс.

* * *

Съсредоточаване, юмруци върху слепоочията. Шум в ушите, идващ сякаш от вътрешността на морска раковина. И веднага меко и черно нищо.

* * *

Имаше едно място, в което Цири видя пламтящи клади. Приковани с вериги към стълбове жени пищяха диво и пронизващо, молейки за пощада, а събралите се наоколо хора викаха, смееха се и танцуваха. Имаше място, в което огромен град беше обхванат от пламъци, от падащите покриви хвърчаха искри във всички посоки и небето беше забулено в дим. Имаше място, в което огромни двуноги гущери се биеха, вкопчили се един в друг, и изпод зъбите и ноктите им се лееха ручеи ярка кръв.

Имаше място, в което нямаше нищо освен мрак, изпълнен с гласове, шепоти и тревога.

Имаше и други места. Но нито едно от тях не беше това, което тя търсеше.

* * *

Вече се прехвърляше толкова гладко от едно място в друго, че започна да експериментира. Едно от малкото места, от които не се боеше, бяха топлите калунови полета на края на дивата гора, над която висяха две луни. Цири извика в паметта си образа на тези луни и си каза мислено какво иска да направи. Съсредоточи се, напрегна се, потопи се в нищото.

Успя от втория опит.

Окуражена, тя се реши на още по-смел експеримент. Беше ясно, че освен различните места, тя е посещавала и различни времена — за това беше говорил Висогота, бяха говорили и елфите, бяха го споменали и еднорозите. Та нали тя беше успяла — макар и неволно — да направи това веднъж! Когато я бяха ранили в лицето, тя беше избягала от преследвачите си във времето, беше скочила четири дни в бъдещето, и после Висогота изобщо не можеше да разбере къде са се дянали тези дни, все не му излизаха сметките…

Може би това беше шансът й на спасение? Скок във времето?

Реши да опита. Пламтящият град, например, не можеше да гори вечно. А ако тя попаднеше там преди пожара? Или след него?

Попадна точно насред пожара, като опърли веждите и миглите си и предизвика ужасна уплаха сред бягащите от огъня хора.

Веднага избяга в приятното калуново поле. „Май по-добре да не рискувам така — помисли си тя. — Кой знае какво може да се случи? С местата ми се получава по-добре, значи ще се придържам към местата. Ще се опитам да попадна в познати места, такива, които помня, и такива, които предизвикват у мен приятни асоциации.“

Започна с храма на Мелителе, представяйки си портата, сградата, парка, работилниците, общежитията на послушничките, стаята, в която живееха двете с Йенефер. Съсредоточи се, притискайки юмруци към слепоочията си, извиквайки в паметта си лицата на Ненеке, Еурнейд, Кати, Йола Втора.

Нищо не се получи. Попадна в някакви мъгливи и гъмжащи от насекоми мочурища, изпълнени със свистенето на костенурки й квакането на жаби.

Опита подред — с не по-добър резултат — Каер Морхен, островите Скелиге, банката в Горс Велен, в която работеше Фабио Сахс. Отказа се от Цинтра — знаеше, че градът е превзет от нилфгардците. Вместо това се опита да попадне във Визима, града, в който някога двете с Йенефер бяха правили покупки.

* * *

Архениус Кранц, учен, алхимик, астроном и астролог, се въртеше върху твърдото столче, притиснал око към окуляра на телескопа. Кометата от първа величина, която се виждаше от близо седмица на небето, заслужаваше да се наблюдава и изследва. Архениус Кранц знаеше, че такава комета — с огнена червена опашка — обикновено предвещава големи войни, пожари и кланета. Наистина, сега кометата беше малко позакъсняла, тъй като войната с Нилфгард беше в пълния си ход, а пожарите и кланетата можеха да се предскажат и без никаква комета, защото не минаваше и ден без тях. Познавайки отлично движението на небесните сфери, Архениус Кранц все пак се надяваше да изчисли кога, след колко години или векове кометата ще се появи отново, предвещавайки поредната война, за която някой осведомен би могъл да се подготви по-добре, отколкото за сегашната.

Астрономът се изправи, потърка задника си и тръгна да облекчи пикочния си мехур. От терасата, през парапета. Той винаги пикаеше през терасата право върху лехата божури, без да му пука за забележките на икономката. Клозетът беше твърде далеч, да ходи дотам беше загуба на ценно време, а нито един уважаващ себе си учен не може да си позволява подобно нещо.

Застана при парапета, разкопча панталоните си, гледайки отразяващите се във водата светлинки на Визима. Въздъхна с облекчение и вдигна поглед към звездите.

„Звездите и съзвездията — помисли си той. — Снежната кралица, Седемте козлета, Стомната. Според някои теории това не са никакви блещукащи светлинки, а светове. Други светове. Светове, от които ни разделя време и пространство… Дълбоко вярвам, че някога ще бъдат възможни пътешествията до тези други светове, до тези други времена и пространства. Да, със сигурност това някога ще стане възможно. Ще се намери как. Но за целта е необходим напълно нов начин на мислене, нова живителна идея, която да разкъса сдържащия я в момента твърд корсет, наричащ се рационално познание…“

„Ах — мислеше си той, докато подскачаше. — Ако може само да се случи… Да ми дойде някакво озарение, да попадна на следа! Само един, неповторим шанс…“

Долу, под терасата, нещо светна, нощната тишина се разкъса и от блясъка се появи кон. С ездач на гърба си. Девойка.

— Добър вечер — поздрави го учтиво девойката. — Извинявайте, ако моментът е неподходящ. Мога ли да узная кое е това място? И в кое време?

Архениус Кранц преглътна, отвори уста и избоботи нещо.

— Мястото — повтори търпеливо и ясно девойката. — И времето.

— Аа-а… Такова… Ъъъ…

Конят изпръхтя. Девойката въздъхна.

— Е, вероятно отново не съм попаднала където трябва. Не на точното място. Не в точното време. Но отговори ми, човече! Поне с една разбираема дума. Нали не може да съм попаднала в свят, в който хората са изгубили способността да говорят членоразделно!

— Ъъъ…

— Една думичка…

— Хъ-ъ-ъ…

— Ох, да те вземат мътните, дръвнико — каза девойката.

И изчезна. Заедно с коня.

Архениус Кранц затвори устата си. Постоя малко до парапета, вглеждайки се в нощта, в езерото и в отразяващите се в него далечни светлинки на Визима. После си закопча панталоните и се върна към телескопа.

Кометата бързо напускаше небето. Трябваше да я наблюдава, без да я изпуска от полезрението. Да следи, докато не изчезне в просторите на космоса. Това беше шанс, а учените не бива да пропускат шансовете си.

* * *

„А може би да опитам по друг начин — помисли си тя, гледайки двете луни над калуновото поле, които сега имаха вид на сърпове, единият по-малък, другият — по-голям и не толкова сърповиден. — Може би не трябва да си представям места и лица, а силно да го поискам… Много силно, с всички сили…

Защо да не опитам?

Гералт. Искам при Гералт. Много искам при Гералт.“

* * *

— О, не! — извика тя. — Къде попаднах, да го вземат мътните!

Келпи, издишвайки кълба пара от ноздрите си и пристъпвайки със заритите в сняг крака, потвърди, че и тя си мисли същото.

Виелицата свистеше и виеше, ослепяваше, острите иглички на снега бодяха дланите и бузите. Мразът проникваше отвсякъде, хапеше ставите й като вълк. Цири трепереше, свивайки рамене и криейки шия зад тънката и неспособна да я предпази от студа вдигната яка.

Отляво и отдясно се издигаха величествени скали, сиви каменни монументи, чиито върхове се губеха някъде високо горе в мъглата и виелицата. На дъното на долината ревеше бърза, пълноводна река, гъста от снега и късовете лед. Навсякъде наоколо беше бяло. И студено.

„Ето всичко, на което съм способна — помисли си Цири, усещайки как носът й замръзва. — Ето я цялата ми Сила. Страхотна Господарка на световете, няма що! Исках да попадна при Гералт, а попаднах насред някаква пустош, зима и виелица.“

— Хайде, Келпи, давай, движи се, че ще замръзнеш. — Тя хвана юздата с безчувствените си от студа пръсти. — Напред, напред, кобилке. Знам, че това изобщо не е мястото, което ми трябва. Сега ще се измъкнем оттук, сега ще се върнем в нашето топло калуново поле. Но трябва да се съсредоточа, а това изисква време. Затова се движи. Хайде, напред!

Келпи издиша пара през ноздрите си.

Вихърът бушуваше, снегът прилепваше към лицето й, стопяваше се върху миглите й. Мразовитата фъртуна виеше и свистеше.

* * *

— Гледайте! — извика Ангулеме, опитвайки се да надвика вихъра. — Гледайте там! Там има следи! Някой е минал оттам с кон!

— Какво? — Гералт смъкна шала, с който беше омотал главата си, за да не му замръзнат ушите. — Какво каза, Ангулеме?

— Следи! Следи от кон!

— Че откъде може да се е взел кон тук? — На Кахир също му се налагаше да крещи, виелицата се засилваше, река Сансретур сякаш шумеше все по-силно. — Откъде може да се е взел?

— Вижте сами!

— Наистина — подхвърли вампирът, единственият от компанията, който не се беше вкочанил, защото явно не беше особено чувствителен нито към ниски, нито към високи температури. — Следи. Но дали са конски?

— Невъзможно е да са конски. — Кахир силно потърка бузите и носа си. — Не и в тази пустош. Следите са оставени от някое диво животно. Най-вероятно муфлон.

— Ти си муфлон! — извика Ангулеме. — Щом съм казала, че е кон, значи е кон!

Милва, както винаги, предпочете практиката пред теорията. Скочи от седлото, наведе се и бутна на тила си калпака от лисича кожа.

— Сополанката има право — обяви тя след малко. — Това е кон. Може би дори подкован, но е трудно да се каже, виелицата заличава следите. Тръгнал е нататък, към това дере.

— Ха! — Ангулеме изпляска силно с ръце. — Знаех си! Някой живее тук. Наблизо! Да тръгнем по следите, може би ще стигнем до някаква колиба и ще ни пуснат да се стоплим? А може би и ще ни нагостят?

— Несъмнено — изрече неодобрително Кахир. — Най-вероятно със стрела от арбалет.

— По-умно ще е да се придържаме към плана и към реката — отсъди с тона си на всезнайко Регис. — Тогава няма опасност да се заблудим. А в долината на Сансретур трябва да има траперска фактория, там ще ни нагостят с много по-голяма вероятност.

— Гералт? Ти какво ще кажеш?

Вещерът мълчеше, без да откъсва поглед от въртящите се във виелицата снежинки.

— Тръгваме по следите — каза той най-накрая.

— Наистина… — започна вампирът, но Гералт не му даде да довърши.

— Подир следите от копита! Напред!

Пришпориха конете, но не стигнаха далеч. Навлязоха на не повече от четвърт стаяния в дерето.

— Край — отбеляза Ангулеме, гледайки гладкия и девствено чист сняг. — Имаше ги — сега ги няма. Като в елфически цирк.

— А сега, вещерю? — Кахир се обърна в седлото. — Следите свършиха. Заличени са.

— Не са заличени — възрази Милва. — Тук, в дерето, е завет.

— Тогава какво е станало с коня?

Стрелкинята сви рамене, наведе се в седлото, свивайки глава между раменете си.

— Къде се е дянал конят? — не се предаваше Кахир. — Изчезнал е? Отлетял? А може би просто ни се е сторило? Гералт? Какво ще кажеш?

Виелицата навлезе в дерето, разфуча се, замята снежинки.

— Защо ни каза да вървим по тези следи, Гералт? — попита вампирът.

— Не знам — призна си вещерът след кратко мълчание. — Нещо… Някакво усещане. Нещо ме подтикна. Няма значение какво. Ти беше прав, Регис. Връщаме се при Сансретур и ще се придържаме към реката, без да се отдалечаваме от нея и да се отклоняваме встрани, защото това може да завърши зле. Ако се вярва на Рейнар, истинската зима и отвратително време ни очакват едва в прохода Малхеур. Когато се доберем дотам, трябва да сме в пълните си сили. Не стойте така, връщаме се.

— Без да си изясним какво е станало с тайнствения кон?

— Какво има да си изясняваме? — подхвърли горчиво вещерът. — Следите са се заличили, това е всичко. Впрочем, може наистина да е било муфлон.

Милва го погледна странно, но се въздържа от коментари.

Когато се върнаха при реката, следите вече ги нямаше и там, затрупани с мокър сняг. В калаеносивия поток на Сансретур плуваше гъста киша, въртяха се ледени късове.

— Трябва да ви кажа нещо — обади се Ангулеме. — Но обещайте, че няма да ми се смеете.

Те се обърнаха. С нахлупената върху ушите шапка с пискюл, със зачервените си от студа бузи и нос, облечена с безформен кожух, момичето изглеждаше смешно, като дундест коболд.

— Ще ви кажа нещо за тези следи. Когато бях в ханзата на Славея, останалите разправяха, че зимно време през проходите препуска на омагьосан сив кон Краля на Планините, господар на ледените демони. Срещата с него е сигурна смърт. Какво ще кажеш, Гералт? Възможно ли е…

— Всичко е възможно — прекъсна я той. — Да тръгваме, дружина! Чака ни проходът Малхеур.

Снеговалежът се усилваше, вятърът духаше, вихърът свистеше и виеше с гласовете на ледени демони.

* * *

Цири веднага осъзна, че калуновото поле, в което попадна, не е същото онова калуново поле. И без да чака вечерта беше ясно, че няма да види две луни тук.

Гората, по чийто край вървеше, беше също толкова дива и непроходима, но все пак имаше разлики. Тук например, имаше доста повече брези и доста по-малко букове. Там не се виждаха или чуваха птици, тук гъмжеше от тях. Там между калуновите храсти се виждаха само пясък и мъх, а тук имаше зелен плаунов килим. Дори отскачащите изпод копитата на Келпи морски кончета бяха някак различни. По-обикновени. А после…

Сърцето й се разтуптя по-силно. Тя видя пътечка, занемарена и обрасла, водеща към горските гъсталаци.

Цири се вгледа внимателно и се убеди, че странната пътечка не продължава сред калуновите храсти, а стига дотук. Че не води към гората, а излиза от нея. Без да му мисли много-много, тя сръга с пети хълбоците на кобилата и навлезе между дърветата. „Ще яздя до пладне — помисли си тя. — Ако не се натъкна на нищо до пладне, ще се върна и ще поема в противоположната посока, през калуновото поле.“

Яздеше бавно под свода от короните на дървета, внимателно оглеждайки се в двете посоки, стараейки се да не пропусне нещо важно. Благодарение на това не пропусна да види стареца, който се появи иззад един дъб.

Старецът, нисък, но не и прегърбен, беше облечен с ленена риза и панталони от същата тъкан. Беше обут с огромни смешни цървули от лико. В едната си ръка държеше суха тояжка, а в другата — върбова кошница. Цири не можа да разгледа добре лицето му — то беше скрито зад раздърпана сламена шапка с увиснала периферия, изпод която стърчаха изгорял от слънцето нос и сива сплетена брада.

— Не се бой — каза тя. — Няма да ти направя нищо лошо.

Сивобрадият пристъпи от цървул на цървул и свали шапката. Лицето му се оказа кръгло, осеяно със старчески петна, но бодро и не много сбръчкано, с редки вежди, с мъничка и хлътнала брадичка. Дългата му сива коса беше сплетена в плитка на тила, темето му беше абсолютно голо, лъскаво и зеленикаво като диня.

Тя видя, че старецът гледа към меча й, към подаващата се над рамото й ръкохватка.

— Не се бой — повтори тя.

— Хей, хей — възкликна той, леко фъфлейки. — Хей, хей, госпожице. Горският дядо не се бои. Той не е от плашливите, о, не.

Усмихна се. Зъбите му бяха големи, силно издадени напред заради неправилната захапка и хлътналата челюст. Ето защо фъфлеше така.

— Горският дядо не се бои от пътниците — повтори той. — Дори и от разбойниците. Горският дядо е беден. Горският дядо е спокоен, не се кара с никого. Хей!

Усмихна се отново. Когато се усмихваше, се създаваше впечатлението, че има само горни зъби.

— А ти, госпожице, не се ли боиш от Горския дядо?

Цири се изсмя.

— Представи си, не. Аз също не съм от плашливите.

— Хей, хей, хей. Гледай ти!

Той пристъпи към нея. Келпи изпръхтя. Цири дръпна юздата.

— Кобилата не обича чужди хора — предупреди го тя. — Може да те ухапе.

— Хей, хей. Горския дядо знае. Лоша, неучтива кобила. А интересно откъде идвате, госпожице? И накъде сте тръгнала?

— Това е дълга история. А накъде води тази пътека?

— Хей, хей! Нима не знаете, госпожице?

— Не отговаряй на въпросите с въпрос, ако обичаш. Накъде води този път? И изобщо, какво е това място? И… това време?

Старецът отново показа зъбите си и ги размърда като нутрия.

— Хей, хей — изфъфли той. — Виж ти! Какво време, питате? Ох, отдалеч, виждам, че отдалеч сте дошли при Горския дядо!

— От доста далеч, да — кимна тя равнодушно. — От други…

— Места и времена — довърши той. — Дядо знае. Дядо се досети.

— За какво? — попита тя развълнувано. — За какво се досети? Какво знаеш?

— Горският дядо много знае.

— Говори!

— Сигурно сте гладна, девойче? — озъби се той. — И жадна? Уморена? Ако искате, Горският дядо ще ви отведе в колибата си, ще ви нахрани, ще ви напои. Ще ви нагости.

От много отдавна Цири не беше имала нито време, нито възможност да мисли за ядене и почивка. Сега от думите на странния старец й се сви стомахът, червата й се завързаха на възел, а езикът й избяга някъде далеч. Старецът я наблюдаваше изпод периферията на шапката си.

— Горският дядо има храна в колибата си — зафъфли той. — Има изворна вода. Има и сено за кобилката, лошата кобилка, която искаше да ухапе добрия Дядо. Хей! В колибата на Горския дядо има всичко! А ще можем да си поговорим и за местата и времената… Изобщо не е далеч. Ще се възползвате, ли, госпожице пътничке? Нали няма да откажете гостоприемството на бедния Дядо?

Цири преглътна.

— Води ме.

Горският дядо се обърна и се затътри по едва виждащата се пътечка сред гъсталака, като отмерваше пътя, енергично замахвайки с тояжката. Цири яздеше подире му, като постоянно се навеждаше под клоните и удържаше с юздата Келпи, която явно възнамеряваше да ухапе стареца или поне да му изяде шапката.

Въпреки уверенията на стареца, колибата изобщо не беше толкова близо. Когато се добраха до мястото, на една поляна, слънцето беше почти в зенита си.

Колибата на дядото се оказа живописна развалина върху колове, с покрив, който явно биваше поправян често с помощта на подръчни материали. Стените бяха обшити с кожи, приличащи на свински. Пред колибата стояха дървена конструкция във формата на бесило, ниска маса и пън със забита в него брадва. Зад колибата се виждаше печка от камък и глина, на която стояха големи окадени котли.

— Ето го домът на Горския дядо. — Старецът посочи с тояжката не без гордост. — Тук живее Горският дядо. Тук спи. Тук си готви храна. Ако има какво да готви. Труд, жесток труд е да намираш храна в пущинака. Обичате ли перлена каша, госпожице пътешественичке?

— Обичам. — Цири отново преглътна. — Всичко обичам.

— С месце? С мазнинка? С пръжки?

— Ммм…

— А не ми изглежда напоследък да сте яли често месце и пръжки, не… — Дядото я огледа оценяващо. — Слабичка, сте, госпожице, мършава. Само кожа и кости! Хей, хей! А какво е това? Зад гърба ви, госпожице?

Цири се огледа, хващайки се на най-стария и най-примитивния номер.

Страшният удар с изсъхналата тояжка я уцели право в слепоочието. Само рефлексът й помогна черепът й да не бъде разбит като яйце — тя успя да вдигне ръка, частично смекчавайки удара. Но въпреки това Цири се озова на земята — зашеметена, шокирана и напълно дезориентирана.

Озъбеният Дядо скочи към нея и я халоса с тояжката още веднъж. Цири отново успя да предпази главата си с длани, в резултат на което и двете й ръце увиснаха безсилно. Лявата почти със сигурност беше счупена, костите на китката най-вероятно бяха раздробени.

Дядото подскочи, приземи се от другата й страна и стовари тояжката в корема й. Тя изкрещя и се сви на кълбо. Тогава той се хвърли върху нея като ястреб, обърна я с лице към земята, притисна я с колене. Цири се стегна, рязко се отблъсна назад, не го уцели, нанесе му силен удар с лакът. Дядото изрева яростно и я удари с юмрук в тила толкова силно, че тя зарови лице в пясъка. Той я хвана за косата и притисна към земята носа и устните й. Тя започна да се задушава. Старецът се наведе над нея и все още притискайки главата й към земята, изтръгна меча от гърба й и го хвърли встрани. После се зае с панталоните си, намери катарамата и я разкопча. Цири започна да вие, давейки се и плюейки пясък. Той я притисна още по-силно, лишавайки я от възможността да се движи, оплете косата й около юмрука си. С рязко дърпане й свали панталоните.

— Хей, хей — зафъфли той, дишайки с хриптене. — Хубав задник му е попаднал на Дядо. Ху, ху-у-у, отдавна, отдавна не му е попадал такъв!

Усещайки отвратителното докосване на сухата му, ноктеста ръка, Цири изпищя, плюейки пясък и борови иглички.

— Лежи спокойно, госпожице. — Тя усещаше как му текат слюнки, докато опипва задника й. — Дядо вече не е млад, не отведнъж, постепенно… Но няма страшно, Дядо ще направи каквото трябва. Хей, хей! А после Дядо ще похапне, хей, ще похапне! Добре ще похапне…

Той млъкна, изрева, запищя.

Усещайки, че хватката му отслабва, Цири се дръпна, изтръгна се от него и скочи като пружина. И видя какво се е случило.

Келпи, промъкнала се тихичко, беше захапала Горския дядо за плитката на тила и почти го беше вдигнала във въздуха. Старецът виеше и пищеше, дърпаше се, размахваше крака и риташе, и най-накрая все пак успя да се изтръгне, оставяйки в зъбите на кобилата дългата сива плитка. Посегна към тояжката си, но Цири я изрита надалеч. Понечи да ритне отново, целейки се където трябва, но смъкнатите й до средата на бедрата панталони й попречиха. Дядото се възползва рационално от времето, което тя изгуби, за да се загащи. Той скочи към пъна, изтръгна брадвата, със замах прогони все още ожесточената Келпи, закрещя, озъби се страшно и се хвърли към Цири, вдигнал оръжието си за удар.

— Дядо ще те обладае, госпожичке! — закрещя диво той. — Дори ако му се наложи първо да те разфасова. На Дядо му е все едно цяла ли ще си или на части!

Тя мислеше, че лесно ще се справи с него. В края на краищата това беше един стар, грохнал старец. Но много се лъжеше.

Въпреки чудовищно големите цървули той се въртеше като пумпал, скачаше пъргаво като заек, и размахваше брадвата с извита дръжка с ловкостта на касапин. След като тъмното и наточено острие няколко пъти едва не я достигна, Цири разбра, че единственото спасение е бягството.

Но това, което я спаси, беше не бягството, а случайността. Отстъпвайки, тя закачи с крак меча си. И мигновено го вдигна.

— Хвърли брадвата — издиша тя, със свистене измъквайки Лястовичката от ножницата й. — Хвърли брадвата на земята, похотливо старче. Тогава може и да ти подаря живота. И да не те разфасовам.

Той се спря. Пъшкаше, хриптеше, брадата му беше отвратително олигавена. Но не хвърляше оръжието. В очите му имаше дива ярост.

— Хайде! — завъртя меча тя. — Направи деня ми приятен!

Няколко мига той я гледаше, сякаш не разбирайки, после се озъби, опули очи, изкрещя и се хвърли към нея. На Цири шегичките й бяха омръзнали. Избегна удара с бързо завъртане на полуоборот и съсече двете му вдигнати ръце над лактите. Дядото изпусна брадвата; от ръцете му пръскаше кръв. Но веднага скочи отново към нея, целейки се с разперените си пръсти в очите й. Тя отскочи и го съсече късо през шията. Повече от жалост, отколкото от необходимост — с прерязаните вени и на двете му ръце той и без това неминуемо щеше да издъхне от загуба на кръв.

Той лежеше, невероятно трудно разделяйки се с живота; въпреки раздробените си прешлени продължаваше да се извива като червей. Цири застана над него. Остатъците от пясък все още скърцаха между зъбите й. Тя ги изплю право върху гърба му. Когато спря да плюе, той вече беше умрял.

* * *

Странната конструкция пред колибата, наподобяваща бесило, беше снабдена с железни куки и макара. Масата и пънът бяха хлъзгави и лепнеха от мазнина, воняха отвратително.

На кланица.

В кухнята Цири намери котела с прехвалената перлена каша, обилно напоена с мазнина и пълна с късчета месо и гъби. Беше страшно гладна, но нещо я накара да се въздържи от яденето на тази гозба. Тя само пи вода от една кана и изяде малка, сбръчкана ябълка.

Зад колибата намери зимник със стълби, дълбок и студен. В него имаше гърнета със сланина. От тавана висеше месо. Остатъци от труп.

Тя изскочи от зимника, спъвайки се по стъпалата, сякаш я гонеха дяволи. Падна в копривата, след което скочи. Олюлявайки се, дотича до колибата, хвана се за един от подпорните колове. Въпреки че стомахът й беше почти празен, повръща много дълго.

Висящите в зимника остатъци от труп принадлежаха на дете.

* * *

Движейки се по посока на вонята, тя намери в гората запълнена с вода и тиня яма, в която грижливият Горски дядо беше изхвърлял сметта си и онова, което не беше успял да изяде. Гледайки подаващите се от тинята черепи, ребра и тазови кости, Цири осъзна с ужас, че е останала жива благодарение само на това, че чудовищният старец беше поискал да задоволи похотта си. Ако гладът беше надделял, той щеше да я удари с брадвата, а не с тояжката. После щеше да я окачи за краката на дървеното бесило и да одере кожата й, след което щеше да я разфасова върху масата…

Въпреки че й се виеше свят и едва се държеше върху краката си, а лявата й ръка беше подута и страшно я болеше, Цири все пак намери в себе си сили да завлече трупа до ямата и да го хвърли сред костите на другите жертви. После се върна, затрупа с клони и слама входа на зимника, нареди сухи съчки около коловете, поддържащи колибата, и около всичките принадлежности на Дядото. След това грижливо запали всичко от четири посоки.

Отдъхна си едва когато огънят се разгоря както трябва и обхвана всичко. Когато стана ясно, че никакъв кратък дъжд не може да попречи да се изтрие всякаква следа от това място.

* * *

Ръката вече не беше толкова зле. Наистина, беше подута, болеше, но като че ли нито една кост не беше строшена.

Когато дойде вечерта, на небето наистина изгря една луна. Но на Цири не й се искаше да признае този свят за свой.

Нито пък да стои в него повече, отколкото трябва.

* * *

— Тази нощ ще бъде хубава — промърмори Нимуе. — Усещам го.

Кондвирамурс въздъхна.

Хоризонтът пламтеше в злато и пурпур. В същите цветове беше и ивицата, проточила се през водите на езерото от хоризонта до острова. Седяха на терасата, в кресла, зад които беше огледалото с абаносова рамка и гобленът, изобразяващ сраснал се със скалата замък, отразяващ се във водите на планинско езеро.

„За коя ли подред вечер седим така до мръкване, и до по-късно, в мрака? — помисли си Кондвирамурс. — Без никакъв резултат? Само говорейки си?“

Захладняваше. Магьосницата и послушницата се загърнаха с кожусите си. От езерото се разнасяше скърцането на весла, но лодката на Краля Рибар не се виждаше, тя се губеше в ослепителния блясък на залеза.

— Често сънувам, че съм в ледена пустош — върна се Кондвирамурс към прекъснатия разговор. — В нея няма нищо, освен бял сняг и грамади от искрящ под слънчевата светлина лед. И цари тишина — тишина, звънтяща в ушите. Неестествена тишина. Тишината на смъртта.

Нимуе кимна, сякаш показвайки, че знае за какво става въпрос. Но не каза нищо.

— И изведнъж — продължи послушницата — започва да ми се струва, че чувам нещо. Че усещам как ледът под краката ми трепери. Отпускам се на колене, разравям снега. Под него има лед, прозрачен като стъкло, като чистите планински езера, където камъните на дъното и плуващите риби се виждат въпреки дълбочината на водата. И аз също виждам в съня си, макар че водата е дълбока десетки, а може би стотици сажени. Това не ми пречи да виждам… И да чувам… Хора, викащи за помощ. Там, долу, дълбоко под снега… лежи замръзнал свят.

Нимуе не се обади и този път.

— Разбира се, аз знам какъв е източникът на този сън — продължи послушницата. — Пророчеството на Итлина, прословутите Бял студ, Време на мраз и Вълча виелица. Светът, умиращ сред снегове и ледове, за да се възроди отново след много векове, както гласи пророчеството. Пречистен и по-добър.

— Вярвам дълбоко в това, че светът ще се възроди — каза тихо Нимуе. — Но не и че ще бъде по-добър.

— Моля?

— Чу ме добре.

— И не ми се е причуло? Нимуе, Белият студ е предсказван вече хиляди пъти, при всяка сурова зима казват, че вече е дошъл. Сега дори и децата не вярват, че някоя зима може да заплаши света.

— Моля. Децата не вярват. А аз, представи си, вярвам.

— Изхождайки от някакви рационални съображения? — попита Кондвирамурс с лека ирония. — Или изключително заради мистична вяра в непогрешимостта на елфическите пророчества?

Нимуе мълча дълго, пощипвайки мъха на кожухчето си.

— Земята има кълбовидна форма и се върти около слънцето — каза тя най-накрая с леко менторски тон. — Съгласна ли си с това? Или може би си в някоя от модните секти, които имат съвсем различни разбирания?

— Не. Не съм. Приемам хелиоцентризма и съм съгласна с теорията, че Земята е кръгла.

— Прекрасно. Предполагам, ще се съгласиш с това, че оста на въртене на земното кълбо е наклонена, а пътят на Земята около Слънцето не е по правилна окръжност, а по елипса?

— Учила съм това. Но не съм астроном, така че…

— Не е необходимо да си астроном, достатъчно е да мислиш логично. Тъй като Земята обикаля около Слънцето по елипса, по време на движението си тя се озовава ту по-близо, ту по-далеч от него. Колкото повече се отдалечава от Слънцето, толкова по-студена става — според мен това е логично. И под колкото по-голям ъгъл падат слънчевите лъчи, толкова по-малко светлина достига до северното полукълбо.

— Също логично.

— И двата фактора, тоест елипсовидността на орбитата и степента на наклон на оста на света, подлежат на изменения. Както се смята, циклични. Орбитата може да става повече или по-малко елиптична, оста на въртене може да се накланя повече или по-малко. Екстремалните климатични условия ще се появят при едновременна проява на тези фактори: максимално разтегната елипса и максимално накланяне на оста на въртене. Отдалечената от Слънцето Земя ще получи в афелия много малко светлина и топлина, а ситуацията в полярните райони ще се влоши още повече заради неудачния наклон на оста.

— Ясно.

— По-малко светлина в северното полукълбо означава по-продължително задържане на снега. Белият и блестящ сняг отразява слънчевите лъчи, температурата спада още повече. Благодарение на това снегът се задържа още повече, на все по-големи територии изобщо не се разтапя или се разтапя за съвсем кратко. Колкото повече сняг има, толкова повече не се разтапя изобщо и толкова по-голяма площ заема.

— Разбрах.

— Снегът вали, вали, вали и е все повече. Забележи, заедно с морските течения от юг пристигат маси от топъл въздух, които се събират над замразеното северно полукълбо. Топлият въздух се кондензира и пада във вид на сняг. Колкото по-големи са температурните разлики, толкова по-обилни са снеговалежите. Колкото по-обилни са снеговалежите, толкова повече бял, неразтапящ се сняг има. И е толкова по-студено. А колкото по-студено е, толкова по-големи са температурните разлики и е по-обилно кондензирането на влага, съдържаща се във въздушните маси.

— Разбрах.

— Снежната покривка става толкова тежка, че се превръща в пресован лед. Ледник. Върху който, както вече знаем, продължава да пада сняг, което го уплътнява още повече. Ледникът расте, той не само става по-дебел, но и се разширява встрани, покривайки по-големи територии. Белите пространства…

— … отразяват слънчевите лъчи — кимна Кондвирамурс. — Студено, студено, още по-студено. Белият студ, предсказан от Итлина. Но възможен ли е катаклизъм? Наистина ли има опасност ледът, който винаги си лежи на север, да започне да се движи на юг и да покрие всичко? С каква скорост нараства ледената шапка на полюса? С какви темпове?

— Както сигурно знаеш — каза Нимуе, загледана в езерото, — единственото незамръзващо пристанище в залива Пракседа е Пойнт Ванис.

— Знам.

— Обогати си знанията: преди сто години не е замръзвало нито едно от пристанищата на Залива. Преди сто години — за това има доста свидетелства — в Талгар са отглеждали краставици и тикви, а в Каингорн — слънчоглед и лупина. Сега не ги отглеждат, защото не е възможно — там просто е твърде студено. А знаеш ли, че в Каедвен е имало лозя? Наистина, тамошните вина не са били сред най-хубавите, за което свидетелстват ниските им цени, отбелязани в запазилите се документи. Но въпреки това каедвенските поети са ги възпявали. Сега в Каедвен изобщо няма лози. Защото сегашните зими са доста по-студени от някогашните, а силният студ убива лозите. Не просто забавя вегетацията, а просто ги убива. Унищожава ги.

— Разбирам.

— Да… — замисли се Нимуе. — Какво още да добавя? Освен че в Талгар снегът пада в средата на ноември и се придвижва на юг със скорост над петдесет мили в денонощие? Че в края на декември — началото на януари се случва да има виелици при Алба, където само преди сто години снегът е бил сензация? А това, че топенето на снеговете и на ледената покривка на езерата става през април, се знае от всяко дете. И всяко дете се чуди защо този месец се нарича „цветен“[146]. Ти не си ли се учудвала?

— Не особено — призна си Кондвирамурс. — Защото при нас, във Виковаро, не казваме „цветен“, а „лъжецвят“, или на елфически — Birke. Но разбирам какво имаш предвид. Наименованията на месеците са дошли от древни времена, когато през април наистина всичко е цъфтяло…

— Тези древни времена са само преди сто — сто и двайсет години. Това е почти вчера, момиче. Итлина е била абсолютно права. Нейното предсказание се изпълнява. Светът ще загине под слоеве лед. Цивилизацията ще загине по вина на Разрушителката, която е можела да открие път за спасение. Но както се знае от легендата, не го е направила.

— По причини, които легендата премълчава. Или обяснява с помощта на мъгливо и наивно морализиране.

— Това е вярно. Но фактът си остава факт. Белият студ е факт. Цивилизацията на северното полукълбо е обречена на гибел. Тя ще загине под разрастващия се ледник, под вечен сняг и мраз. Но не бива да се паникьосваме, защото разполагаме с още време, преди това да се случи.

Слънцето залезе изцяло, ослепителният отблясък изчезна от повърхността на езерото. Върху водата се спусна пътека от по-мека, щадяща очите светлина. Над кулата Inis Vitre изгря луната, ярка като пречупен на две златен талер.

— Колко време? — попита Кондвирамурс. — Колко ще продължи това според теб? Тоест, с колко време разполагаме?

— Много.

— Колко, Нимуе?

— Около три хиляди години.

В езерото, на лодката, Краля Рибар изпляска с веслото и изруга. Кондвирамурс въздъхна шумно.

— Малко ме поуспокои — каза тя след кратко мълчание. — Но само малко.

* * *

Следващото място се оказа едно от най-противните, които Цири беше посещавала — безспорно влизаше в първата десетка, и то в началото й.

Това беше пристанище, пристанищен канал — тя виждаше лодки и галери при кейовете и пристаните, виждаше гора от мачти, виждаше платна, тежко увиснали в неподвижния въздух. Наоколо пълзеше и се кълбеше смрадлив дим.

Той се носеше иззад порутените къщурки, наредени до канала. Оттам долиташе и силен детски плач.

Келпи запръхтя, силно тръсна муцуна, отстъпи, кънтейки с копита по паважа. Цири погледна надолу и видя мъртви плъхове. Те бяха пръснати навсякъде. Умрели в мъчения гризачи с бледорозови лапички.

„Нещо тук не е наред — помисли си тя, чувствайки как я обзема ужас. — Нещо тук не е както трябва. Трябва да бягам оттук. Колкото се може по-бързо!“

Под окичения с мрежи и въжета стълб седеше мъж с разкъсана риза и наведена към рамото си глава. На няколко крачки от него лежеше втори. Не приличаха на спящи. Дори не трепнаха, когато подковите на Келпи загракаха по камъните съвсем близо до тях. Цири наведе глава, минавайки под висящите от въжетата парцали, от които се носеше кисела смрад.

На вратите на една от съборетините се виждаше кръст, нарисуван с тебешир или бяла боя. Иззад покрива се вдигаше черен дим. Детето продължаваше да плаче, някой в далечината крещеше, наблизо някой кашляше и хриптеше. Виеше куче.

Цири усети как нещо пълзи по ръката й. Погледна.

Ръката й беше осеяна с черни бълхи.

Изпищя с цяло гърло. Тресейки се от ужас и отвращение, започна да размахва ръце и рязко да ги тресе. Изплашената Келпи хукна в галоп. Цири едва не падна от седлото. Стискайки кобилата с бедрата си, тя с двете си ръце чешеше и дърпаше косите си, тръскаше куртката и ризата си. Келпи влетя в обгърната от дим улица. Цири изкрещя от ужас.

Преминаваше през пъкъла, през преизподнята, през най-кошмарния от всички кошмари. Между къщи, отбелязани с бели кръстове. Между тлеещи купчини парцали. Между мъртъвци, лежащи поединично, и между такива, натрупани на купчини, един върху друг. И между живи — окъсани, полуголи привидения с хлътнали от болка устни, пълзящи в изпражнения, крещящи на език, който тя не разбираше, протягащи към нея измършавелите си, покрити с ужасни кървави гнойни рани ръце.

Да се махам! Да се махам оттук!

Дори в черното небитие на архипелага от места Цири още дълго време усещаше този дим и смрад.

* * *

Следващото място също беше пристанище. Тук също имаше кейове, имаше укрепен с колове канал, а в него — корабчета, баркаси, шхуни, лодки, а над тях — гора от мачти. Но тук, на това място, над мачтите весело подвикваха чайки, а миризмите бяха познати и привични: мокро дърво, смола, море и риба в трите й основни варианти: прясна, развалена и пържена.

На борда на най-близкото корабче се ругаеха двама мъже, стараейки се да се надвикат с възбудени гласове. Тя разбираше какво си говорят. Ставаше въпрос за цената на херингата.

Наблизо имаше кръчма и от отворените й врати се носеше миризма на спарено и на бира, чуваха се гласове, звънтене, смях. Някой пееше неприлична песничка, повтаряйки постоянно един и същ куплет:

Luned, v’ard t’elaine arse

Aen a meath ail aen sparse!

Разбра къде се е озовала. Още преди да прочете на кърмата на един от галеасите: „Evall Muire“. И името на пристанището: Baccalá. Знаеше къде се намира.

В Нилфгард.

Тя избяга преди някой да успее да й обърне внимание.

Но преди да успее да се гмурне в нищото, последната бълха от пълзящите по нея на предишното място, която беше преживяла пътешествието във времето и пространството, стаила се в една от гънките на куртката, с дълъг скок се приземи върху кея на пристанището.

Още същата вечер бълхата се засели в изтънялата козина на един плъх, стар самец, ветеран от множество битки, за което свидетелстваше липсващото му ухо, отхапано до самия череп. Същата вечер бълхата и плъхът преминаха на един кораб. А още на следващата сутрин тръгнаха на път. На стар тримачтов търговски кораб, занемарен и страшно мръсен.

Корабът се казваше „Катриона“. На това име му беше отсъдено да влезе в историята. Но тогава все още никой не знаеше нищо за това.

* * *

Следващото място — макар че беше трудно да се повярва — порази Цири с наистина идилична картина. Край спокойна ленива река, носеща се между наведени над нея брези, елши и дъбове, съвсем до моста, свързващ двата бряга с изящна каменна дъга, сред слезови стръкове, се намираше заобиколена от тръстика кръчма, обвита от дива лоза, бръшлян и пълзящ грах. Над входа се поклащаше табелка с позлатени букви. Букви, напълно непознати за Цири. Но на табелката имаше и съвсем удачно изображение на котка, така че тя предположи, че кръчмата се казва „При черната котка“.

Носещият се отвътре аромат на храна я притегляше като магнит. Тя не се колеба дълго. Намести меча на гърба си и влезе.

Вътре беше полупразно, само на една от масите седяха трима мъже. Селяни на вид. Дори не я погледнаха. Цири седна в ъгъла, с гръб към стената.

Кръчмарката, пълна жена с чиста престилка и остро боне, се приближи и я попита нещо. Гласът й звучеше необичайно звънко, но мелодично. Цири посочи с пръст отворената си уста, потупа се по корема, после отряза от куртката си едно от сребърните копчета и го сложи на масата. Виждайки учудения поглед на жената, тя посегна към второ копче, но кръчмарката я спря с движение на ръката и леко съскащи, но приятно звучащи думи.

Еквивалентът на копчето се оказа чиния с гъста чорба, глинено гърне с боб и пушен бекон, хляб и чаша разредено вино. Докато поглъщаше първата лъжица, Цири си помисли, че ще се разплаче. Но успя да се сдържи. Ядеше бавно. Наслаждаваше се на храната.

Кръчмарката се приближи и я попита нещо със звънливия си глас, допирайки буза до събраните си длани. Ще остане ли за през нощта?

— Не знам — отвърна Цири. — Възможно е. Във всеки случай благодаря за предложението.

Жената се усмихна и тръгна към кухнята.

Цири разкопча колана си и се облегна на стената. Замисли се какво да прави по-нататък. Мястото — особено в сравнение с няколкото предишни — беше приятно, предизвикваше у нея желание да остане по-дълго. Но тя знаеше, че излишната доверчивост можеше да се окаже опасна, а непредпазливостта — пагубна.

Една черна котка, същата като тази на табелата, се появи незнайно откъде, потърка се в глезена й, превивайки гръб. Цири я погали, котката деликатно отърка глава в дланта й, после седна и се зае да ближе корема си. Цири гледаше.

Тя видя Яре, седнал до някакъв огън в компанията на неприятни на вид дрипльовци. Всички ядяха нещо, наподобяващо парчета въглен.

— Яре?

— Така трябва — каза момчето, гледайки в пламъците на огъня. — Четох за това в „История на войните“, труд на маршал Пелиграм. Така трябва, когато родината е в опасност.

— Какво трябва? Да се ядат въглени?

— Да. Точно така. Майката Родина ме зове. А отчасти от лични подбуди.

— Цири, не спи на седлото — казва Йенефер. — Пристигаме.

По къщите на града, в който пристигат, на всички врати и порти се виждат големи кръстове, нарисувани с тебешир или бяла боя. Вие се плътен и вонящ дим, дим от клади, на които се изгарят трупове. Йенефер, изглежда, не забелязва това.

— Трябва да се направя красива.

Пред лицето й, над ушите на коня, виси огледалце. Гребенът танцува във въздуха, реши черните й къдрици. Йенефер действа само с магия, без да използва ръцете си, защото…

Защото ръцете й са буци от засъхнала кръв.

— Мамичко! Какво са направили с теб?

— Стани, момиче — казва Коен. — Превъзмогни болката и се качи на гребена! Иначе ще започнеш да се страхуваш. До края на живота си ли искаш да умираш от страх?

Жълтите му очи пламтят с лоша светлина. Той се прозява. Острите му зъбки блестят в бяло. Това изобщо не е Коен. Това е котка. Черна котка…

Марширува дълга много мили колона от войници, над тях се люлее и вълнува гора от пики, развява се море от хоругви. Яре също марширува, на главата му има кръгъл шлем, на рамото му пика, толкова дълга, че му се налага да я държи здраво с двете си ръце, иначе тя ще го катурне. Бият барабани, свирят тръби и буботят гласовете на пеещите войници. Над колоната грачат гарги. Множество гарги…

Бряг на езеро, на брега — шапки от пяна, изхвърлена изгнила тръстика. В езерото има остров. Кула. С назъбени бойници. Над нея се вижда тъмносиньо вечерно небе, свети луна — като блестящ, счупен на две талер. На терасата в кресла седят две жени, загърнати с кожухчета. Мъж в лодка…

Огледало и гоблен.

Цири вдига глава. Срещу нея на масата седи Ередин Бреак Глас.

— Не може да не знаеш — казва той, усмихвайки се и погазвайки равните си зъби, — че само отлагаш неизбежното. Ти си наша и ще се доберем до теб.

— Как ли пък не!

— Ще се върнеш при нас. Ще се помотаеш из местата и времената, после ще се натъкнеш на Спиралата, а там ще ни паднеш в ръцете. Вече никога няма да се върнеш в своя свят и в своето време. Впрочем, и без това вече е късно. Няма при кого да се върнеш. Хората, които си познавала, отдавна са умрели, гробовете им са обрасли с бурени и са занемарени. Имената им са забравени. Впрочем, и твоето също.

— Лъжеш! Не ти вярвам!

— Вярванията ти са си твоя лична работа. Повтарям: скоро ще се натъкнеш на Спиралата, а аз вече ще те чакам там. Нали ти тайно желаеш това, me elaine luned.

— Бълнуваш!

— Ние, Aen Elle, усещаме тези неща. Ти беше увлечена по мен, искаше ме и се боеше от своето желание. Искаше ме и продължаваш да ме искаш, Zireael. Мен. Ръцете ми. Докосването ми…

Когато той я докосна, тя рязко скочи, обръщайки чашата си — за щастие празна. Понечи да посегне към меча си, но веднага се успокои. Седеше в кръчмата „При черната котка“ и явно беше заспала, задрямала на масата. Ръката, докоснала косите й, беше на пълната кръчмарка. Цири не можеше да понася такива фамилиарности, но жената излъчваше благоразположение и доброта, за които не биваше да й се отвръща с грубост. Цири й позволи да я гали по косата и се усмихна, слушайки мелодичната, звънтяща реч. Беше изтощена.

— Трябва да тръгвам — каза тя най-накрая.

Жената се усмихна, изчурулика напевно. „Как се получава така — запита се Цири, — че във всички светове, места и времена, на всички езици и наречия единствено тази дума винаги звучи разбираемо? И винаги горе-долу по един и същ начин?“

— Да. При мама. Майка ми ме чака.

Кръчмарката я изпрати навън. Преди Цири да се качи на седлото, жената изведнъж я прегърна здраво и я притисна към пищния си бюст.

— Довиждане. Благодаря за гостоприемството. Напред, Келпи.

Цири се насочи направо към дъгообразния мост над спокойната река. Когато подковите зазвънтяха върху камъните, се обърна. Жената все още стоеше пред кръчмата.

Концентрация. Юмруци върху слепоочията. Шум в ушите, сякаш от вътрешността на морска раковина. Блясък. И внезапно — меко и черно небитие.

— Bonne chance, ma fille[147]! — извика Тереза Льопен, застанала до пътя, водещ от Мелюн до Оксер. — Лек път!

* * *

Съсредоточаване. Юмруци върху слепоочията. Шум в ушите, сякаш от вътрешността на морска раковина. Блясък. И внезапно — меко и черно небитие.

Място. Езеро. Остров. Кула. Луна като пречупен на две талер, блясъкът й се отразява във водата във вид на светла пътечка. На пътечката има лодка, а в нея — мъж с въдица.

На терасата на кулата… Две жени?

* * *

Кондвирамурс не издържа, извика развълнувано и веднага закри устата си с длан. Краля Рибар с плясък изпусна котвата, изруга сърдито, после отвори уста и застина така. Нимуе дори не трепна.

Пресечената от лунната пътека повърхност на езерото затрептя и се набръчка сякаш духа силен вятър. Нощният въздух над огледалната вода се пръсна — както се чупи разбит витраж. От пукнатината се появи врана кобила. Върху нея — ездачка.

Нимуе спокойно протегна ръка и изрече заклинание. Висящият на стойката гоблен неочаквано се разгоря и разцъфна във феерията на разноцветни огънчета. Те се отразиха в овала на огледалото, затанцуваха, зароиха се пред стъклото като шарени пчели и изведнъж избухнаха като разноцветно привидение, разширявайки се в ивица, от която стана светло като ден.

Враната кобила се вдигна на задните си крака и диво изцвили. Нимуе рязко разтвори ръце, след което извика формулата. Виждайки появяващото се във въздуха и увеличаващо се изображение, Кондвирамурс се съсредоточи силно. Изображението веднага придоби очертания. Това беше портал. Портал, през който се виждаше…

Плато, осеяно с останки от кораби. Замък, прилепен към острите скали на пропаст, издигаща се над черното огледало на планинско езеро…

— Натам! — извика Нимуе пронизващо. — Ето го пътят, по който трябва да вървиш, Цири, дъще на Павета! Мини през портала и тръгни по пътя, водещ към предопределението ти! Да затворим обръча на времето! Нека змията Уробос забие зъби в опашката си. Стига си блуждала! Побързай да помогнеш на близките си! Това е верният път, вещерке!

Кобилата изцвили отново и пак размаха копита във въздуха. Девойката на седлото клатеше глава, гледайки ту към Нимуе, ту към изображението, създадено от гоблена и огледалото. Отметна коси назад и Кондвирамурс видя на бузата й грозен белег.

— Довери ми се, Цири! — извика Нимуе. — Та ти ме познаваш! Вече си ме виждала веднъж!

— Спомням си — долетя до тях. — Вярвам ти, благодаря.

Видяха как подкараната с юздата кобила с лека танцувална крачка притича в светлината на портала. Преди изображението да се затъмни и да се разпадне, забелязаха как девойката с пепеляви коси им маха с ръка, обърнала се в седлото.

После всичко изчезна. Повърхността на езерото се успокои, лунната пътечка се изглади.

Беше толкова тихо, че им се струваше, че слушат хрипливото дишане на Краля Рибар.

Сдържайки напиращите сълзи, Кондвирамурс силно прегърна Нимуе. Тя усещаше как дребната магьосница трепери. Седяха известно време, прегърнати така. Мълчаха. После двете се обърнаха към мястото, където беше изчезнала Вратата между световете.

— Успех, вещерке! — възкликнаха те в хор. — Лек път!

Осма глава

Близо до мястото на жестоката битка, в която се сблъскаха всичките сили на Севера с цялата нилфгардска мощ, се намираха две рибарски селца: Старите задници и Брена. И тъй като по онова време Брена вече беше изгорена до основи, първоначално това ужасно клане беше наричано „Битката при Старите задници“. Днес за нея говорят като за „Битката при Брена“ и за това има две причини. Първо, построената наново Брена се превърна в голямо и процъфтяващо селище, а село Старите задници постепенно опустя и пътищата, водещи към него, обраснаха с коприва, тръни и репеи. Второ, такова название някак си не подхождаше на подобно славно и трагично събитие. И наистина — битка, в която са загинали повече от трийсет хиляди бойци, и изведнъж — Задници, и то стари?!

Така че в цялата историческа и военна литература беше прието наименованието „Битката при Брена“ — както в нашите, така и в нилфгардските източници, които, честно казано, са много повече от нашите.

Преподобният Яре Стария от Еландер, Annalesseu Cronicae Incliti Regni Temeriae

— Кадет Фиц-Остерлен — незадоволителна оценка. Моля, седнете. Господин кадет, бих искал да обърнете внимание на това, че непознаването на прочутите и важни битки в историята на родината е позорно за всеки патриот и добър гражданин, а за бъдещите офицери е просто скандално! Позволете ми да направя още една малка забележка, кадет Фиц-Остерлен. За всичките двайсет години, през които съм преподавал тук, не си спомням изпит за даване на офицерско звание, в който да не е бил зададен въпрос за Битката при Брена. Така че невежеството по този въпрос практически поставя непреодолима пречка пред по-нататъшната кариера в армията. Но тъй като вие сте барон, не е задължително да станете офицер; можете да опитате късмета си в политиката. Или в дипломацията. От все сърце ви желая успех там, кадет Фиц-Остерлен. А ние ще се върнем на битката при Брена, господа. Кадет Путкамер!

— Аз!

— Елате при картата. Моля, продължете. Оттам, където господин баронът изгуби дар слово.

— Тъй вярно! Фелдмаршал Мено Коехорн решил да извърши маневра и да се отправи бързо на запад заради докладите на разузнаването, съобщаващи, че армия от нордлинги е тръгнала на помощ на обсадената крепост Майена. Маршалът решил да им пресече пътя и да ги принуди да влязат в решителен бой с него. За тази цел разделил силите на армейска група „Център“. Една част оставил при Майена, а с останалите сили се придвижил бързо…

— Кадет Путкамер! Вие не сте писател-белетрист! Вие сте бъдещ офицер! Що за определение е „останалите сили“? Моля, дайте ми точното ordre de bataille[148] на ударната група на маршал Коехорн. Използвайки военна терминология!

— Слушам, господин ротмистър! Под командването на фелдмаршал Коехорн били две армии: Четвърта конна армия начело с генерал-майор Маркус Брайбант, патрон на нашето училище…

— Много добре, кадет Путкамер.

— Мръсен подмазвач — прошепна от мястото си кадет Фиц-Остерлен.

— … както и Трета армия, начело с генерал-лейтенант Рец де Мелис-Сток. В състава на Четвърта конна армия, наброяваща повече от двайсет хиляди бойци, влизали дивизията „Венендал“, дивизия „Магне“, дивизия „Фрундсберг“, Втора виковарска бригада, Седма даерланска бригада, освен това бригадите „Наузика“ и „Врихед“. В Трета армия влизали дивизия „Алба“, дивизия „Дейтвен“, както и… хмм… както и дивизия…

* * *

— Дивизия „Ард Феаин“ — подхвърли Джулия Абатемарко. — Освен ако не сте объркали нещо, разбира се. На знамето им наистина ли имаше голямо сребърно слънце?

— Тъй вярно, полковник! — отвърна твърдо командирът на разузнаването. — Със сигурност го имаше!

— „Ард Феаин“ — измърмори Сладката ветрогонка. — Хм… Интересно. Оказва се, че в трите маршови колони, които уж сте видели, към нас са се запътили не само цялата Конна, но и част от Трета армия. Не! Не вярвам! Трябва да го видя със собствените си очи. Ротмистър, по време на моето отсъствие вие поемате командването на бандерата[149]. Нареждам да изпратите куриер при полковник Панграт…

— Но полковник, смятате ли, че е разумно лично да…

— Изпълнявай!

— Слушам!

— Голям риск поемате, полковник! — Командирът на разузнаването се опита да надвика тропота на приближаващите се коне. — Може да се натъкнем на елфически разезд…

— Стига дрънканици! Води ме!

Отрядът се спусна в галоп по стеснението, понесе се вихрено по долината на реката и влетя в гората. Тук се наложи да намалят темпото. Придвижването им беше затруднено от растящите нагъсто дървета, а освен това наистина можеха да се натъкнат на разузнавателни разезди или изпратени напред нилфгардски аванпостове. Разузнавачите на кондотиерите всъщност бяха приближили неприятеля откъм фланговете, а не фронтално, но фланговете сигурно също бяха защитени. Така че операцията изглеждаше адски рискована. Но Сладката ветрогонка обожаваше такива неща. В цялата Свободна рота нямаше да се намери човек, който да не я последва. Дори в пъкъла.

— Тук е — обади се командирът на разузнаването. — Ето тази кула.

Джулия Абатемарко вдигна глава. Кулата беше крива, порутена, от нея стърчаха изпочупени греди, стените й бяха обсипани с дупки и отвори, в които западният вятър свиреше като на пищялка. Никой не знаеше кой е построил тази кула на това безлюдно място. Но си личеше, че е била построена отдавна.

— Да не се срути?

— Със сигурност няма, полковник.

В Свободната рота, сред кондотиерите, не се използваха обръщенията „господин“ или „госпожа“. Никакви господа, само звания.

Джулия хукна нагоре по стълбите и бързо се озова на върха на кулата. Командирът на разузнаването стигна при нея едва след минута, пъхтейки като бик, яхнал крава. Облегната на изкривения парапет, Сладката ветрогонка оглеждаше долината с помощта на далекоглед, подала език между устните си и вирнала малкото си задниче. При вида й командирът на разузнаването почувства как го побиват тръпки, но бързо се овладя.

— Със сигурност са „Ард Феаин“ — облиза устни Джулия Абатемарко. — Освен това виждам даерланците на Елан Трахе, има и елфи от бригадата „Врихед“, нашите стари познати от Марибор и Майена… Аха! Ето ги и черепите. Прочутата бригада „Наузика“… Виждам и огнените езици на знамената на дивизия „Дейтвен“… И бялата хоругва с черен алерион[150] — знакът на дивизията „Алба“…

— Разпознавате ги веднага — промърмори в отговор командирът на разузнаването, — като стари познати… Как сте ги научила толкова добре?

— Завършила съм военната академия — отсече Сладката ветрогонка. — Станала съм офицер след изпит. Добре. Видях каквото исках да видя. Да се връщаме в бандерата.

* * *

— Към нас се приближават Четвърта конна и Трета армия — каза Джулия Абатемарко. — Повтарям, цялата Четвърта конна и почти цялата кавалерия на Трета. Зад хоругвите, които забелязах, се вдигаше прах до небето. Там, в тези три колони, според мен са около четирийсет хиляди конници. А може и да са повече. Може…

— Може Коехорн да е разделил армейска група „Център“ — довърши Адам „Адю“ Панграт, командир на Свободната рота. — Взел е със себе си само Четвърта конна и конниците от Трета без пехотата, за да се придвижи по-бързо. Хей, Джулия, ако аз бях на мястото на конетабъл Наталис или крал Фолтест…

— Знам. — Очите на Сладката ветрогонка проблеснаха. — Знам какво би направил. Изпрати ли им куриери?

— Разбира се.

— Наталис е старо куче. Може пък утре…

— Може — прекъсна я „Адю“. — Дори мисля, че ще стане. Мятай се на коня, Джулия. Искам да ти покажа нещо.

Двамата препуснаха бързо, отдалечавайки се от останалата войска. Слънцето почти докосваше върховете на западните хълмове, дърветата и храсталаците изпъстряха долината с дългите си сенки. Но все още се виждаше достатъчно добре, за да може Сладката ветрогонка веднага да разбере какво иска да й покаже „Адю“ Панграт.

— Тук — потвърди той предположението й, надигайки се на стремената. — Тук бих приел утрешното сражение. Ако аз командвах армията.

— Добро място — съгласи се Джулия Абатемарко. — Равно, твърдо, гладко… Има къде да се разгърнем… Хм… От тези хълмове до онези вирчета там… Някъде около три мили… А за командването едва ли може да се намери по-добро място от оня хълм ей там.

— Права си. Погледни там, в средата, виждаш ли едно езерце или вирче, което блести… Може да се използва… Рекичката ще свърши добра работа като отбранителна линия, защото е малка и заблатена… Как й беше името, Джулия? Вчера я пресякохме. Помниш ли?

— Забравих го. Май беше Хохла. Или нещо подобно…

* * *

Който познава тамошния край, лесно може да си представи какво се е случило, а за онези, които не са добре запознати с терена, ще поясня, че лявото крило на кралската войска стигна до онова място, където днес се намира село Брена. По онова време там нямаше никакво селище, защото година по-рано то било изравнено със земята от Катериците. Точно там, на лявото крило, се намираше кралският редански корпус, командван от граф Руйтер. В него служеха осем хиляди души, пехота и конница.

Центърът на кралските сили се намираше точно срещу хълма, който след битката започнаха да наричат Обесников. На тоя хълм стояха крал Фолтест със своята свита и конетабъл Ян Наталис, които от високо можеха да наблюдават развитието на бойните действия. Тук бяха струпани главните сили на нашата войска — дванайсет хиляди доблестни темерски и редански пехотинци, подредени в четири огромни четириъгълника, охранявани от десет роти конници, разположени до северния край на езерцето, наричано от местните жители Златното. Зад централната част на войската се беше подредила втора линия резерви — три хиляди бойци от визимската и мариборската пехота, предвождани от войводата Бронибор.

В южния край на Златното езеро, точно до рибните развъдници и завоя на река Хотла, на площ от близо една миля се бяха разположили войските от дясното ни крило, които се състояха от Свободния отряд на махакамските джуджета, осем роти лека кавалерия и бандерите на прочутата Свободна кондотиерска рота. Дясното крило беше командвано от кондотиера Адам Панграт и джуджето Баркли Елс.

От срещуположната страна, на миля или две, на голото поле отвъд гората, се беше строила нилфгардската армия на фелдмаршал Мено Коехорн. Като черна стена се бяха изправили облечените в желязо войни, полк до полка, рота до ротата, ескадрон до ескадрона, докъдето стига погледът — нямаха край. А по гората от хоругви и копия можеше да се съди, че войската е колкото широка, толкова и дълга. Защото в нея имаше четирийсет и шест хиляди войници, за което малцина от нашите знаеха, но така беше по-добре, защото иначе щяха да им се пръснат сърцата при вида на цялата нилфгардска мощ.

Но и без това сърцата дори на най-храбрите заблъскаха като чукове в гърдите им, когато стана ясно, че ще настане кървава сеч и малцина от стоящите в строя ще доживеят да видят залеза на слънцето.

Яре побутна нагоре плъзгащите се по носа му очила, прочете още веднъж написаното, въздъхна, поглади оплешивяващото си теме, след това взе гумата, леко я нагря и изтри последното изречение.

Вятърът шумеше в листата на липите, жужаха пчели. Децата, както и всички останали деца, се опитваха да се надвикат едно-друго.

Търкалящата се по тревата топка се блъсна в крака на стареца. Преди тромавият и непохватен мъж да успее да се наведе, едно от внучетата му се стрелна като малко вълче и без да се спира, сграбчи топката. Масата се разклати. С дясната си ръка Яре успя да задържи мастилницата, притискайки с лявата листовете хартия.

Натежалите от събрания акациев прашец пчели жужаха.

Яре продължи да пише.

Утрото беше навъсено, но слънцето надникваше през облаците, сякаш за да напомни, че часовете летят. Задуха вятър, знамената зашумяха и се засуетиха като птици, събиращи се на ята, за да отлетят надалеч. А нилфгардците не помръдваха от мястото си и накрая всички започнаха да се чудят защо маршал Мено Коехорн не дава заповед за настъпление…

* * *

— Кога? — Мено Коехорн вдигна глава от картите и погледна своите военачалници. — Питате ме кога ще заповядам настъпление?

Никой не се обади. Мено изгледа поотделно всеки един от командирите си. Най-напрегнати и разтревожени изглеждаха онези, които щяха да останат в резерва: Елан Трахе, командир на Седма даерланска, и Кес ван Ло от бригадата „Наузика“. Нервничеше и Оудер де Вингалт, адютант на маршала, чиито шансове да участва активно в битката бяха най-малки.

Онези, които трябваше да ударят първи, изглеждаха спокойни и дори отегчени. Маркус Брайбант се прозяваше. Генерал-лейтенант Рец де Мелис-Сток бъркаше в ухото си с кутре, което след това оглеждаше изпитателно, сякаш очакваше да види там нещо заслужаващо вниманието му. Оберщер[151] Рамон Тирконел, младият командир на дивизия „Ард Феаин“, си подсвиркваше тихичко, вперил поглед в една известна само нему точка от хоризонта. Оберщер Лиам аеп Муир Мос от дивизия „Дейтвен“ разлистваше томчето с поезия, което носеше неотлъчно със себе си. Тибор Егебрахт от дивизията тежки копиеносци „Алба“ се почесваше по тила с дръжката на камшика си.

— Ще започнем нападението веднага, след като се върнат патрулите — каза Коехорн. — Притесняват ме онези хълмове на север, господа офицери. Преди да атакуваме, трябва да разбера какво има зад тези хълмове.

* * *

Ламар Флаут се страхуваше. Умираше от страх, ужасът пъплеше по червата му и му се струваше, че в стомаха му има поне десетина хлъзгави, покрити с воняща слуз змиорки, които яростно се опитват да намерят пролука, през която да се измъкнат на свобода. Един час по-рано, когато патрулът получи заповед и се отправи на разузнаване, някъде дълбоко в себе си Флаут таеше надежда, че сутрешният хлад ще разсее тревогите му, че рутината, отработеният ритуал, твърдата и сурова същност на работата му ще потушат страха. Лъжеше се. Сега, след изтичането на един час и изминаването на някакви си пет мили, далече, опасно далече от своите, дълбоко, страшно дълбоко във вражеска територия, близо, смъртоносно близо до неизвестни опасности — едва сега страхът показа на какво е способен.

Спряха се на края на елховата гора, като внимаваха да не се подават иззад гъстите хвойнови храсти. Пред тях, зад ниските ели, се простираше широка котловина. Над тревата се стелеше мъгла.

— Никой — отбеляза Флаут. — Няма жива душа. Да се връщаме. И без това стигнахме твърде далеч.

Вахмистърът го погледна накриво. Далеч ли? Бяха се отдалечили само на миля. И на всичко отгоре се бяха влачили като куци костенурки.

— Няма да е зле да надникнем и зад онези хълмове, господин лейтенант — каза той. — Струва ми се, че оттам ще имаме по-добра видимост. Надалече, към цялата долина. Ако някой идва насам, не може да не го забележим. Е, какво? Ще се промъкнем ли дотам, господине? Само няколко стаяния са.

„Няколко стаяния — помисли си Флаут. — През открита местност, като на тепсия!“ Змиорките се извиваха в стомаха му и упорито търсеха изход навън. Поне една със сигурност беше на прав път — Флаут усещаше това.

„Чух звън на стремена. Пръхтене на коне. Там, в гъстата зеленина, между младите ели на песъчливия склон. Какво помръдна там? Някаква фигура?

Обкръжават ли ни?“

Из обоза се носеше слух, че няколко дни по-рано кондотиерите от Свободната рота нападнали от засада разезд на бригадата „Врихед“ и пленили един елф. Разправяха, че го били кастрирали, отрязали му езика и му отсекли пръстите на ръцете… А накрая му извадили очите. Ха да те видим сега, присмели му се те, как ще се забавляваш със своята елфка приятелка. Дори няма да можеш да гледаш как тя се забавлява с други.

— Е, господине? — прокашля се вахмистърът. — Ще отскочим ли до хълмчето?

Ламар Флинт преглътна.

— Не — отвърна той. — Не бива да губим време. Уверихме се, че тук няма врагове. Трябва да доложим на командването. Връщаме се!

* * *

Мено Коехорн изслуша доклада и вдигна очи от картите.

— Под знамената! — заповяда рязко той. — Господин Брайбант, господин Де Мелис-Сток. Нападаме!

— Да живее императорът! — извикаха Тирконел и Егебрахт.

Мено ги изгледа някак странно.

— Под знамената — повтори той. — Нека Великото Слънце ви окъпе в слава!

* * *

Мило Вандербек, полуръст, полеви хирург, известен с прякора Ръсти, жадно вдъхна изумителната смес от мирисите на йод, амоняк, спирт, етер и магически еликсири, изпълващи палатката. Искаше да се пропие с тази миризма — здрава, чиста, невинна, незаразена и клинично стерилна. Знаеше, че тя няма да се задържи дълго такава.

Погледна девствено бялата операционна маса и хирургическите аксесоари — десетки инструменти, вдъхващи уважение и доверие с равнодушното и страховито величие на студената стомана, със сияещата чистота на метала, с реда и естетиката на разполагането им.

Около инструментите се въртеше персоналът му — три жени. „Пфу — мислено се поправи Ръсти. — Една жена и две момичета. Пфу: една стара, макар и красива и младолика жена. И две деца.“

Магичката и лечителка на име Марти Содергрен. И доброволките. Шани, студентка от Оксенфурт, и Йола, жрица от храма на Мелителе в Еландер.

„Марти Содергрен я познавам — помисли си Ръсти, — неведнъж съм работил с тази красавица. Малко си пада нимфоманка със склонност към истерии, но това не е страшно, стига магията й да действа. Анестезиращи, дезинфекциращи и спиращи кръвотечението заклинания.

Йола. Жрица, или по-скоро — послушница. Момиче с простодушна красота и обикновена като ленено платно, с големи, силни селски длани. Храмът се бе погрижил дланите й да не загрубеят от тежката и мръсна изморителна работа на полето. Но нямаше как да скрие произхода й.

Не, за нея не се безпокоя. Селските ръце са верни ръце, на които може да се разчита. Освен това възпитаничките на храма рядко могат да подведат някого, в момент на отчаяние не се отпускат, а търсят опора във вярата си, в своята мистика. И интересното е, че това им помага.“

Той погледна към червенокосата Шани, която ловко вдяваше хирургически конци в закривените игли.

„Шани. Дете на зловонните градски улички, попаднала в Оксенфуртския университет благодарение на собствената си жажда за знания и невероятните лишения на родителите й, плащащи за нейното обучение. Шегаджийка. Веселячка. Какво умее тя? Да вдява конец в иглите? Да слага превръзки? Да държи куките при операция? Ха, интересен въпрос: а ако припадне, изпусне куките и забие нос в отворения корем на оперирания?

Хората са толкова неиздръжливи. Затова помолих да ми изпратят елфка. Или някой от моя народ. Но не. Нямат им доверие.

Всъщност те и на мен ми нямат доверие.

Аз съм полуръст. Нечовек.

Чужд!“

— Шани!

— Да, господин Вандербек?

— Ръсти. Тоест, за теб — господин Ръсти. Какво е това, Шани? И за какво служи?

— Изпитвате ли ме, господин Ръсти?

— Отговаряй, момиче!

— Това е распатор. За сваляне на надкостната ципа при ампутации. За да не се къса ципата под зъбците на триона и да се получи чист и гладък разрез! Доволен ли сте? Взех ли изпита?

— Тихо, момиче, тихо.

Шани приглади с длан косата си.

„Интересно — помисли си той. — Тук сме четирима лекари. И всичките сме червенокоси! Съдба ли е това?“

— Моля ви, момичета — каза той, — излезте от палатката.

Те излязоха, въпреки че и трите изсумтяха под нос. Всяка по свой начин.

Пред палатката седеше група санитари, възползващи се от последните минути на сладко безделие. Ръсти ги погледна сурово и подуши въздуха, проверявайки дали вече са се напили.

Ковачът, огромен мъжага, пухтеше край приличащата на скамейка за изтезания маса и подреждаше върху нея инструментите за сваляне на ризници и шлемове с изкривени забрала от телата на ранените.

— Там — започна Ръсти без предисловие, посочвайки с пръст към полето, — всеки момент ще започне битка. И веднага ще се появят първите ранени. Всички вие знаете какво да правите, всеки знае задълженията си и мястото си. Ако всеки си върши работата, нищо лошо няма да се случи. Ясно ли е?

Нито едно от „момичетата“ не се обади.

— Там — продължи Ръсти и отново посочи към полето, — около сто хиляди войници ще започнат да се осакатяват взаимно. По най-различни изискани начини. Тук и в другите две болници сме общо дванайсет лекари. За нищо на света няма да успеем да помогнем на всички пострадали. Дори на нищожен процент от нуждаещите се от помощта ни. Но и никой не очаква това от нас. Обаче ние ще лекуваме! Защото това е, простете за баналния израз, смисълът на нашето съществуване. Да помагаме на нуждаещите се. Така че ще помагаме толкова, колкото можем.

Отново никой не се обади. Ръсти се извърна.

— Ще направим каквото можем — рече той по-тихо и по-топло. — Но нека всички да се постараем онова, което не можем да направим, да е възможно най-малко.

* * *

— Раздвижиха се — каза конетабъл Ян Наталис и избърса изпотената си длан в бедрото. — Ваше Кралско Величество, Нилфгард се раздвижи. Идват към нас!

Крал Фолтест, удържайки танцуващия си сив кон, наметнат с украсено с кралски лилии покривало, обърна към конетабъла своя красив, достоен за изсичане върху монета профил.

— В такъв случай да ги посрещнем достойно. Господин конетабъл! Господа офицери!

— Смърт на Черните! — в един глас ревнаха кондотиерът Адам „Адю“ Панграт и граф Де Руйтер.

Конетабълът ги погледна, след което се изправи в седлото и изрева с всичкия въздух в дробовете си:

— Под знамената!

В далечината глухо ечаха нилфгардските литаври и барабани, бучаха рогове и бойни тръби. Земята се тресеше под тропота на хиляди копита.

* * *

— Сега — обади се Анди Бибервелд, полуръст, старши в обоза, прибирайки косата си зад малкото островърхо ушенце. — Всеки момент…

Тара Хилдебранд, Диди Хофмайер и останалите ездачи, които се бяха събрали около водача си, поклатиха глави. Те също бяха чули глухия монотонен тропот на копита, носещ се иззад хълмовете и гората. Слушаха засилващите се като жужене на пчели, рев и глухо бучене. Чувстваха как се тресе земята. Ревът и бученето рязко се засилиха.

— Първият залп на стрелците. — Анди Бибервелд имаше богат опит, беше виждал, по-точно чувал, не една битка. — Ще последва и втори.

Той беше прав.

— Сега вече ще се сблъскат!

— П-по… добре да се п-пъхнем под талигите — предложи Уилям Хардботъм по прякор Пелтека, като се въртеше неспокойно. — К-казвам ви…

Бибервелд и останалите полуръстове го изгледаха със съчувствие. Под талигите? За какво? От бойното поле ги делеше почти четвърт миля. Дори някой разезд да се добереше до тях, до обоза, нима криенето под талигите щеше да ги спаси?

Ревът и тропотът се усилваха.

— Сега — каза Анди Бибервелд.

И отново се оказа прав.

От четвърт миля разстояние, иззад хълмовете и гората, през рева и дрънкането на желязо в желязо, до обоза достигна отчетлив, чудовищен звук, от който им настръхнаха косите.

— Кавалерията. — Бибервелд облиза устните си. — Кавалерията се натъкна на пиките…

— С-само — обади се пребледнелият Пелтек — не р-разбирам к-какво са им в-виновни к-конете на тия к-кучи синове!

* * *

Яре изтри с гумата за незнайно кой път написаното изречение. Затворил очи, той си спомняше онзи ден, онзи миг, когато се сблъскаха двете армии. Когато всички войници, подобно на разярени кучета, се хванаха за гърлата в смъртоносна схватка.

Търсеше думи, с които би могъл да го опише.

Но напразно.

* * *

Клинът на конницата се вряза в карето на пехотата. Като гигантски кинжал дивизия „Алба“ посичаше всичко, защитаващо достъпа към живите тела на темерийската пехота — пики, копия, алебарди, метателни копия, щитове. Като кинжал дивизия „Алба“ се вряза в живите тела и навсякъде плисна кръв. Кръв, в която газеха и се хлъзгаха конете. Но острието на кинжала, въпреки че проникваше надълбоко, не успя да прониже нито сърцето, нито който и да е друг жизненоважен орган. Вместо да разкъса и нареже на части темерийския квадрат, клинът на дивизия „Алба“ навлезе в него и затъна. Натъкна се на еластичната и лепкава като смола тълпа от пехотинци.

Първоначално това не изглеждаше особено опасно. Главата и фланговете на клина се състояха от елитни, тежковъоръжени роти. Камите и мечовете на ландскнехтите отскачаха от щитовете като чукове от наковални, беше невъзможно да се доберат и до защитените с броня коне. И въпреки че ту един, ту друг войник падаше от коня (а понякога и заедно с коня), мечовете, брадвите, топорите и шестоперите на кавалеристите поваляха пехотинците и забилият се в пехотата клин започна да потъва по-надълбоко.

— Алба-а-а! — Младши лейтенант Девлин аеп Меара чу крясъка на оберщер Егебрахт, който се извиси над ревовете, воя и цвиленето. — Напред, „Алба“! Да живее императорът!

Ездачите се придвижваха напред, удряйки, изблъсквайки и мушкайки. Изпод копитата на цвилещите и хриптящи коне се разнасяше жвакане, скърцане и хрущене.

— Алба-а-а!

Клинът се заби още по-надълбоко. Ландскнехтите, макар и съсечени и окървавени, не отстъпиха и притиснаха конниците като в клещи. Под ударите на алебардите, брадвите и бойните вериги бронираните бойци от първата линия се спряха. Поразявани от протазани[152] и пики, сваляни от седлата с куките на гизарми и рогатини, безжалостно пребивани с железни топузи и боздугани, кавалеристите от дивизия „Алба“ започнаха да гинат. Врязалият се в пехотата клин, който доскоро наподобяваше страшно, осакатяващо желязо, забито в жив организъм, сега приличаше повече на ледена шушулка, стисната в огромен селски юмрук.

— Темерия-я-я! За краля, момчета! Убивай Черните!

Но на ландскнехтите също не им беше лесно. „Алба“ не позволяваше да я разкъсат, мечовете и брадвите се вдигаха и падаха, промушваха и съсичаха, и за всеки свален от седлото конник пехотата плащаше скъпо с кръв.

В процепа между пластините на бронята на оберщер Егебрахт се заби пика, той закрещя и се олюля върху седлото. Преди някой да успее да му се притече на помощ, страшен удар с бойна брадва го свали от коня. Пехотата го стъпка.

Знамето с черен алерион[153] със златен перисониум[154] на гърдите се разклати и падна. Бронираните бойци, сред които и младши лейтенант Девлин аеп Меара, се хвърлиха към него, съсичайки, тъпчейки и крещейки.

„Иска ми се да знаех — помисли си Девлин аеп Меара, издърпвайки меча си от разцепения череп на някакъв темерийски ландскнехт. — Иска ми се да знаех: за какво е всичко това? Защо? Заради кого?“

* * *

— Ъъъ… И тогава се събрал Конвентът на великите магистърки… Нашите почтени Майки… Ъъъ… Споменът за които ще живее вечно в сърцата ни… Тъй като… Ъъъ… Магистърките от Първата ложа… решили… Ъъъ… Решили…

— Послушнице Абонде. Не си готова. Оценка — незадоволителна. Седни си.

— Но аз учих, наистина…

— Сядай.

— За какъв дявол трябва да учим тези древни неща? — промърмори Абонде, сядайки на мястото си. — Кой днес се интересува от това? На кого му е нужно? И каква е ползата от него…

— Тишина! Послушнице Нимуе!

— Тук съм, госпожо магистър.

— Виждам. Можеш ли да отговориш на въпроса? Ако не, сядай и не ми губи напразно времето.

— Мога.

— Слушам те.

— Значи хрониките ни учат, че Конвентът на магистърките се събрал в замъка „Плешивата планина“, за да реши как да сложи край на пагубната война между императора на Юга и владетелите от Севера. Почтената Майка Асире, свята мъченица, обявила, че владетелите на Севера няма да спрат да воюват, докато не им изтече кръвта. А почтената Майка Филипа, свята мъченица, отвърнала: „Ще им дадем една голяма и кървава, страшна и жестока битка. Нека кръвта на армията на императора и войските на кралете да изтече в тази битка, и тогава ние, Великата ложа, ще ги принудим да сключат мир.“ Така и станало. Почтените Майки направили така, че да се проведе битката край Брена. А владетелите били принудени да сключат цинтрийския мир.

— Много добре, послушнице Нимуе. Бих ти дала отлична оценка… ако не беше онова „значи“ в началото на изложението ти. Изреченията не трябва да започват с думата „значи“. Седни. А сега за цинтрийския мир ще ни разкаже…

Удари звънецът, обявявайки междучасието. Но послушниците не скочиха да отбележат края на урока с викове и тропане по чиновете. Запазиха тишина и благовъзпитано спокойствие. Та нали вече не бяха деца, бяха в трети клас! На по четиринайсет години!

А това задължаваше.

* * *

— Е, тук няма какво да се добави. — Ръсти прецени състоянието на първия ранен, чиято кръв изтичаше върху доскоро девствено бялата операционна маса. — Бедрената кост е раздробена… Артерията не е разкъсана, иначе щяхте да ми донесете труп. Прилича на удар с брадва, като твърдото крило на седлото е изпълнило ролята на дърварски пън. Моля, погледнете…

Шани и Йола се наведоха. Ръсти потри ръце.

— Както вече казах, тук няма какво да се добави. Може само да се отнеме. На работа, Йола. Стегни бинта, силно. Шани — нож. Не този, а двуострия. За ампутации.

Раненият не сваляше очи от ръцете им, следеше действията им с погледа на изплашено, попаднало в капан животно.

— Малко магия, Марти, ако обичаш — кимна полуръстът, навеждайки се над пациента така, че да скрие всичко от погледа му. — Ще ампутирам, синко.

— Не-е-е! — зарева раненият, мятайки глава наляво и надясно, опитвайки се да се изтръгне от ръцете на Марти Содергрен. — Не иска-а-ам!

— Ако не го ампутирам, ще умреш.

— По-добре да умра… — Под влиянието на магията раненият беше започнал да говори по-бавно. — По-добре да умра… отколкото да остана сакат… Оставете ме да умра… Моля ви… Оставете ме да умра!

— Не мога. — Ръсти вдигна ножа и погледна към острието, към все още блестящата, неопетнена стомана. — Не мога да ти позволя да умреш. Така се случи, синко, че аз съм лекар.

Той решително заби острието и направи дълбок разрез. Раненият започна да вие. Диво, нечовешки.

* * *

Куриерът спря коня си толкова рязко, че изпод копитата му захвърчаха чимове. Двама адютанти се вкопчиха в юздата, опитвайки се да удържат покрития с пяна жребец. Куриерът скочи на земята.

— От кого? — извика Ян Наталис. — Кой те праща?

— Господин Де Руйтер… — едва промълви куриерът. — Спряхме Черните… Но имаме огромни загуби… Господин Де Руйтер моли за помощ…

— Няма помощ — след кратко мълчание отвърна конетабълът. — Трябва да издържите. Длъжни сте!

* * *

— А тук — посочи Ръсти с вид на колекционер, който показва своята колекция, — погледнете, прекрасен пример за рана в корема… Някой много ни е улеснил, като е направил любителска лапаротомия[155] на този нещастник. Добре, че са го носили внимателно и не са разсипали по пътя важни органи… Тоест предполагам, че не са разсипали. Ти как смяташ, Шани? Защо изведнъж направи такава физиономия, момиче? Досега си познавала мъжете само отвън?

— Червата са повредени, господин Ръсти.

— Диагнозата ти е толкова точна, колкото и очевидна! Тук дори не е нужен оглед, достатъчно е само да се помирише. Йола, кърпа. Марти, все още тече силно; ако обичаш, отдели още малко от безценната си магия. Шани, притискане. Постави съдова клема, нали виждаш, че тече като река. Йола, нож.

— Кой надделява? — попита неочаквано раненият съвсем нормално, макар и леко нечленоразделно, и опули очи. — Кажете… кой… побеждава?

— Синко — Ръсти се наведе над отворената, кървава и пулсираща коремна ципа, — повярвай ми, ако бях на твое място, това щеше да е последното нещо, за което да се тревожа!

* * *

… и тогава на лявото крило и в центъра се разрази жестока и кървава битка, но колкото и големи да бяха яростта и натискът на нилфгардците, редовете им се разбиха в кралските войски, както вълна се разбива в скалите, защото тук бяха струпани подбрани войници, бойните роти на мариборската, визимската и третогорската бронирана пехота, както и ландскнехти, професионални наемници, които конницата не може да уплаши.

И се сблъскаха двете армии така, както морето се хвърля срещу твърдата скала, и се разрази бой, в който трудно можеше да се разбере кой взема връх, защото макар че морските вълни непрестанно се нахвърляха върху скалата и не утихваха, а отстъпваха само за да ударят отново, скалата си стоеше непоклатима и все си се виждаше сред бурните вълни.

По съвсем различен начин се развиваха събитията на дясното крило на кралските войски.

Също както опитен ястреб, който знае къде да се спусне и да нанесе смъртоносен удар с клюна си, така и фелдмаршал Мено Коехорн знаеше къде да удари. Събра в юмрук бронираните си дивизии, копиеносците от „Дейтвен“ и бронираната пехота от „Ард Феаин“ и нападна вражеските войски малко над Златното езеро, където се намираха ротите от Бруге. Бругенците се съпротивляваха геройски, но се оказаха по-слаби и по оръжие, и по дух. Не удържаха на нилфгардския напън. На помощ им се притекоха две бандери на Свободната рота под командването на стария кондотиер Адам Панграт и успяха да спрат Нилфгард, проливайки реки от кръв. Но така намиращите се на десния фланг джуджета от Свободния отряд се оказаха заплашени от обкръжаване и цялата кралска войска я застрашаваше разцепване.

Яре топна перото си в мастилницата. Някъде в градината се разкрещяха внучетата му и смехът им зазвъня като стъклени камбанки.

Но зоркият поглед на Ян Наталис веднага забеляза надигащата се опасност и той веднага осъзна какво става там. И без да се колебае, изпрати куриер при джуджетата със заповеди към полковник Елс…

* * *

При цялата си наивност на седемнайсетгодишен младеж, корнет[156] Аубри разбираше, че трябва да стигне до джуджетата и да се върне на командния хълм за по-малко от десет минути. В никакъв случай не повече. Не и при положение, че язди Чиквита, изящната и бърза като вятър кобила.

Но още преди да се добере до Златното езеро, корнетът разбра, че първо, не е ясно кога ще успее да достигне дясното крило, и второ, не е ясно кога ще успее да се върне. И освен това разбра, че пъргавината на Чиквита ще му бъде от голяма полза.

На полето западно от Златното езеро кипеше бой. Черните се биеха с бругенската конница, която защитаваше бойните редици на пехотата. Внезапно, пред очите на корнета, от групата хора и коне към река Хотла като парченца цветно стъкло се втурнаха в безпорядък стотици фигурки със зелени, жълти и червени наметала. След тях като черна река се устремиха нилфгардците.

Аубри рязко спря кобилата и дръпна юздата й, готов да се обърне и да побегне, да се махне от пътя на бегълците и преследвачите им. Но чувството за дълг взе връх. Корнетът се прилепи към шията на коня и препусна в зашеметяващ галоп.

Около него се разнасяха викове и ревове, като в калейдоскоп се мяркаха фигурки, проблясваха мечове, чуваше се звън и грохот. Няколко притиснати до езерото бругенци се съпротивляваха отчаяно, забили в земята около себе си знамена с котвени кръстове. На полето Черните довършваха разпръснатата, лишена от подкрепа пехота.

Изведнъж черно наметало с изображение на сребърно слънце закри гледката му.

— Evgyr, nordling!

Аубри изкрещя, подплашената от вика му Чиквита направи еленов скок, спасявайки му живота, и той се озова отвъд обсега на нилфгардския меч. Над главата му засвистяха стрели, пред очите му отново се замяркаха разноцветни фигури.

„Къде съм? Къде са нашите? Къде е врагът?“

— Evgyr, morv, nordling!

Грохот, удари, цвилене на коне, вик.

— Спри се, хлапако! Не отивай там!

Женски глас. Жена върху вран жребец, облечена в доспехи, с развяващи се коси и лице, опръскано с кръв. До нея — войници с брони.

— Кой си ти? — Жената размаза кръвта по лицето си с ръката, в която държеше меча.

— Корнет Аубри… Адютант на конетабъл Наталис… Нося заповеди на полковниците Панграт и Елс…

— Няма да успееш да стигнеш там, където се бие Адю. Иди при джуджетата. Аз съм Джулия Абатемарко… Напред, по дяволите! Обкръжават ни! В галоп!

Той не успя да й възрази. А и нямаше никакъв смисъл.

След две-три минути главозамайващ галоп от прахоляка изникнаха пехотинците, строени в каре, прикриващи се зад дървени щитове като костенурка под черупката си, а копията им стърчаха като игли от игленик. Над карето се развяваше голямо златно знаме с кръстосани чукове, а до него стърчеше прът с конски опашки и човешки черепи.

Нилфгардците се нахвърляха върху карето като псета, опитващи се да ухапят размахващ бастуна си старец. Дивизията „Ард Феаин“ с огромните слънца на наметалата си не можеше да бъде сбъркана с никоя друга.

— Напред, Свободна рота! — извика жената и размаха меча си. — Да си заработим дукатите!

Конниците, а с тях и корнет Аубри, се нахвърлиха върху нилфгардците. Схватката продължи само няколко минути, но беше ужасяваща. След това пред тях се разтвори стената от щитове. Озоваха се насред карето, сред тълпа от джуджета с ризници, шлемове с мрежести качулки и островърхи забрала, сред реданската пехота, леката бругенска кавалерия и облечените в брони кондотиери.

Джулия Абатемарко — едва сега Аубри осъзна, че това е Сладката ветрогонка, кондотиерката — го побутна към едно шкембесто джудже с островръх шлем, украсен с червен пискюл, което седеше непохватно върху нилфгардски кон и се надигаше, за да може да надниква над главите на пехотинците.

— Полковник Баркли Елс?

Джуджето одобрително кимна с пискюла, забелязвайки кръвта, с която бяха опръскани корнетът и кобилата му. Аубри неволно се изчерви. Това беше кръвта на нилфгардците, избити от кондотиерите, които бяха яздили с него. Той самият дори не беше успял да си изтегли меча.

— Корнет Аубри.

— Синът на Анзелм Аубри?

— Най-малкият.

— Ха! Та аз познавам баща ти! Какви новини ми носиш от Наталис и Фолтест, корнете?

— Центърът на силите ни е заплашен от пробив… Господин конетабълът заповядва на Свободния отряд да се придвижи колкото се може по-бързо към Златното езеро и река Хотла… За да подкрепите… — Думите на корнета бяха заглушени от рев, пръхтене и цвилене на коне. Аубри изведнъж осъзна колко безсмислени са заповедите му. Че те не означават нищо за Баркли Елс, за Джулия Абатемарко, за цялото каре на джуджетата под златното знаме с чуковете, развяващо се над черното море от обкръжаващите ги, атакуващи от всички страни нилфгардци.

— Закъснял съм — изстена той. — Пристигнах твърде късно…

Сладката ветрогонка изсумтя. Баркли Елс се озъби.

— Не, корнете — отвърна той. — Просто Нилфгард пристигна твърде рано.

* * *

— Поздравявам дамите и себе си със сполучливата резекция на тънкото и дебелото черво, спленектомията и закърпването на черния дроб. Обръщам внимание на времето, което ни беше необходимо, за да ликвидираме последствията от причиненото на нашия пациент за части от секундата по време на боя… Съветвам ви да го приемете като тема за философски размишления. А сега госпожица Шани ще зашие нашия пациент.

— Но аз никога не съм го правила, господин Ръсти.

— Все някога трябва да започнете. Зашивайте червеното с червен, жълтото с жълт, а бялото с бял конец. Така със сигурност ще се получи добре…

* * *

— Хубава работа! — хвана се за брадата Баркли Елс. — Какви ги говориш? Какво искаш да ми кажеш, сине на Анзелм Аубри? Че ние тук безделничим? Та ние дори не трепнахме под натиска им, мамка му! Не отстъпихме нито крачка! Не е наша вината, че онези от Бруге не издържаха!

— Но заповедите…

— Не ми пука за тия заповеди!

— Ако не затворим пролуката — надвика заобикалящия ги рев Сладката ветрогонка. — Черните ще пробият фронта! Ще пробият фронта! Направи ми отвор, Баркли! Аз ще ги ударя! Ще се промъкна!

— Ще ви избият, преди да успеете да се доберете до езерото! Ще загинете за нищо!

— Какво предлагаш тогава?

Джуджето изруга, свали шлема от главата си и го удари в земята. Очите му гледаха диво, налети с кръв, страшни.

Чиквита, уплашена от виковете, затанцува под корнета, доколкото позволяваше теснотията.

— Доведете ми Ярпен Зигрин и Денис Цранмер! Веднага!

От пръв поглед си личеше, че двете джуджета бяха водили яростен бой. И двете бяха облети в кръв. Стоманеният нараменник на едното носеше следите от силни удари с меч и плочките му стърчаха, изкривени нагоре. Главата на другото беше увита с парцал, през който се процеждаше кръв.

— Всичко наред ли е, Зигрин?

— Интересно — въздъхна джуджето, — защо всички все това питат?

Баркли Елс се обърна, потърси с поглед корнета и впи поглед в него.

— Значи така, най-малки сине на Анзелм? — изхриптя той. — Кралят и конетабълът ни заповядват да им се притечем на помощ? Добре, отвори си хубаво очите, корнете. Защото ще има какво да видиш.

* * *

— По дяволите! — изрева Ръсти, отскочи от масата и размаха скалпела си във въздуха. — Защо? Защо, по дяволите, трябваше да стане така?

Никой не му отговори. Марти Содергрен само разпери ръце. Шани наведе глава. Йола подсмръкна.

Пациентът им, който току-що беше умрял, гледаше нагоре с неподвижни и стъклени очи.

* * *

— Убийте ги! Смърт на гадовете!

— Равнявайте се! — крещеше Баркли Елс. — В крачка! Дръж строя! И плътно, плътно!

„Няма да ми повярват — помисли си корнет Аубри. — За нищо на света няма да ми повярват, когато започна да им разказвам за това. Това каре джуджета се бие в пълно обкръжение… Обградени са от всички страни от кавалерия, секат ги, удрят ги… А това каре продължава да върви напред. Върви с равна крачка, плътно. Върви напред, минава през труповете и ги тъпче, изтласква пред себе си конницата, изтласква пред себе си елитната дивизия «Ард Феаин». И не спира да върви.“

— Бийте ги!

— Поддържайте ход! Поддържайте ход! — ревеше Баркли Елс. — Дръж строя! Пейте, мамка ви! Нашата песен! Напред, Махакам!

От няколко хиляди гърла на джуджета се разнесе знаменитата махакамска бойна песен.

Хоу! Хоу! Хоу!

Чакайте, клиенти!

Скоро ще ви разтресем.

Бардака ви ще разнесем

до неговите фундаменти.

Хоу! Хоу! Хоу!

— Бийте ги, Свободна рота! — Като тънък кинжал в грозния рев на джуджетата се вряза високото сопрано на Джулия Абатемарко. Кондотиерите се откъсваха от строя и нападаха атакуващите карето конници. Действията им граничеха със самоубийство. Върху наемниците, лишени от защитата на алебардите, пиките и щитовете на джуджетата, се стовари цялата мощ на нилфгардската атака. Ревът, виковете на хората, цвиленето на конете накараха корнет Аубри неволно да се свие върху седлото. Някой го удари по гърба и той почувства как заедно с повлечената от тълпата кобила се придвижва към най-страшното стълпотворение, към най-страшното клане. Аубри стисна здраво дръжката на меча, която изведнъж му се стори хлъзгава и ужасно неудобна.

Само след миг се озова пред линията на щитовете и започна да сече наляво и надясно като обезумял и да реве като звяр.

— Още веднъж! — чу той дивия крясък на Сладката ветрогонка. — Още един напън! Дръжте се, момчета! Бийте ги! За дукатите, лъскави като слънце! Свободна рота!

В строя се вклини нилфгардски конник без шлем и със сребърно слънце на наметалото. Вдигна се на стремената и със страшен удар на брадвата си повали едно джудже заедно с щита му и разсече главата на друго. Аубри се завъртя върху седлото и замахна с всичка сила. От главата на нилфгардеца излетя голямо парче, покрито с коса, и той рухна на земята. В този миг корнетът също отнесе удар по главата и падна от седлото. Заради голямата блъсканица не се озова веднага на земята, известно време повися на стремената между небето и земята, приклещен между хълбоците на два коня. Но въпреки че ужасно се страхуваше, той не изпита почти никаква болка. Когато най-накрая падна на земята, подкованите копита на конете за секунда размазаха черепа му.

* * *

Шейсет и пет години по-късно старицата, която бяха помолили да разкаже за онзи ден, за Брененското поле, за карето на джуджетата, което се придвижваше към Златното езеро през труповете на приятели и врагове, се усмихна, при което нейното и без това сбръчкано и тъмно като сушена слива лице се набръчка още повече. Тя махна раздразнено — а може би само се преструваше на раздразнена — с треперещата си, костелива, ужасно изкривена от артрита ръка.

— По никакъв начин — започна тя — едната страна не успяваше да надделее над другата. Ние се намирахме в центъра. Обкръжени. Те — отвън. Просто се избивахме едни други. Кхъ-кхъ-кхъ… Те нас, ние тях…

Старицата с голямо усилие успя да потисне пристъп на кашлицата си. Онези от слушателите, които се намираха по-близо, забелязаха на бузата й сълза, която се опитваше да си пробие път между бръчките и старите белези.

— Те бяха също толкова смели, колкото и ние — избъбри бабичката, която някога наричаха Джулия Абатемарко, Сладката ветрогонка от Свободната кондотиерска рота… — Кхъ-кхъ… Бяхме еднакво смели. И ние, и те.

Старицата замълча. Но не за дълго. Слушателите не я подканваха, защото виждаха как тя се усмихва на спомените си. На своята храброст. На мяркащите се в мъглата лица на онези, които бяха загинали геройски. И лицата на онези, които геройски бяха оцелели… За да бъдат по-късно подло убити от водката, наркотиците и туберкулозата.

— Да, бяхме еднакво смели — завърши Джулия Абатемарко. — Нито една от страните нямаше сили да бъде по-смела от другата. Но ние… Ние успяхме да бъдем смели една минута повече…

* * *

— Марти, много те моля, дай ни още малко от своята чудна магия! Още съвсем мъничко! В корема на тоя нещастник е такъв гулаш, на всичко отгоре подправен с множество телени брънки от ризница! Не мога да направя нищо, докато се гърчи като риба, която кормят! Шани, дръж куката, по дяволите! Йола! Спиш ли, мамка му? Притискай! Притиска-а-ай!

Йола въздъхна дълбоко и преглътна с усилие слюнката в устата си. „Сега ще припадна — помисли си тя. — Няма да издържа, не понасям тая воня, тая ужасна смесица от миризми — на кръв, повръщано, екскременти, урина, съдържанието на червата, пот, страх, смърт. Не издържам на непрекъснатите викове и вой, на хлъзгавите окървавени ръце, които се вкопчват в мен, сякаш аз съм тяхното спасение, техният живот… Не мога да понеса безсмислието на онова, с което се занимаваме тук. Защото то е безсмислено. Една голяма, огромна, безсмислена безсмислица.

Няма да издържа на усилията и умората. Носят все нови… И нови…

Няма да издържа. Сега ще започне да ми се повдига. Сега ще припадна. Какъв срам…“

— Салфетка! Тампон! Притиснете червото! Не това! Мекото притисни! Гледай какво правиш! Ако още веднъж сбъркаш, ще те плесна по червенокосата кратуна! Чуваш ли ме? По червенокосата кратуна!

„Велика Мелителе! Помогни ми! Помогни ми, богиньо!“

— Значи можело! Веднага се оправи. Още едно притискане, жрицо! Сложи клемата на артерията! Чудесно! Чудесно, Йола, дръж така! Марти, избърши й очите и лицето. Моите също…

* * *

„Каква е тази болка? — помисли си конетабъл Ян Наталис. — Какво ме боли толкова?

А, да!

Стиснатите ми юмруци!“

* * *

— Ще ги довършим! — извика Кес ван Ло и потри ръце. — Ще ги довършим, господин маршал! Линията им се разкъса! Да нападнем! Да ги нападнем, без да отлагаме и те няма да издържат, кълна се във Великото слънце! Ще преминат в бягство!

Мено Коехорн, който нервно гризеше нокът, се усети, че го гледат, и бързо извади пръста от устата си.

— Да нападнем — повтори по-спокойно, не чак толкова развълнувано Кес ван Ло. — „Наузика“ е готова…

— „Наузика“ ще остане на мястото си — прекъсна го Мено. — Даерланската бригада също няма да мърда. Господин Фаоилтиарна!

Командирът на бригадата „Врихед“ Исенгрим Фаоилтиарна, наричан Железния вълк, обърна към маршала страховитото си лице, обезобразено от белег, минаващ през челото, веждите, основата на носа и бузата му.

— Атакувайте там, където се допират Темерия и Редания! — посочи с жезъла си Мено. — Тук!

Елфът отдаде чест. Осакатеното му лице не трепна, не се промени и изразът в големите му, дълбоки очи.

„Съюзници — помисли си Мено. — Съратници. Бием се заедно. Против общ враг.

Но аз въобще не ги разбирам, тези елфи.

Те са съвсем различни.

Съвсем чужди.“

* * *

— Интересно. — Ръсти се опита да избърше лицето с ръкав, но той беше подгизнал от кръв. Йола му се притече на помощ. — Любопитно — продължи хирургът, посочвайки пациента си. — Намушили са го с вила или с някаква двувърха разновидност на гизарм… Единият връх е пробил сърцето. Ето, погледнете. Камерата със сигурност е пробита, аортата е почти прекъсната… А допреди минута все още дишаше. Тук, на масата. Ранен в сърцето, той е издържал до масата…

— Нима искате да кажете — попита намусено конникът от леката доброволческа кавалерия, — че е мъртъв? И напразно сме го донесли тук от бойното поле?

— Никога не е напразно — отвърна Ръсти, без да отмества поглед. — Но, да, той е мъртъв. Уви. Край. Отнасяйте го. Ех, по дяволите… Погледнете му очите, момичета.

Марти Содергрен, Шани и Йола се наведоха над трупа. Ръсти отвори клепачите на мъртвеца.

— Някога виждали ли сте нещо подобно?

Момичетата потрепериха, но след това отговориха.

— Да — казаха те едновременно, с лека изненада.

— И аз съм виждал — каза Ръсти. — Това е вещер. Мутант. Затова е издържал толкова дълго… Ваш боен другар ли е бил, хора? Или случайно сте го донесли?

— Приятел ни беше, господин докторе — отвърна начумерено другият доброволец, гигант с превързана глава. — От нашия ескадрон, доброволец като нас. Какъв майстор с меча беше! Името му беше Коен.

— Вещер?

— Аха. Но въпреки всичко си беше порядъчен човек.

— Да — въздъхна Ръсти, забелязвайки четиримата войници, носещи на пропито с кръв наметало поредния ранен — много млад, съдейки по тънкия му вой. — Да, жалко… С удоволствие бих се захванал с аутопсията на този порядъчен вещер. И любопитството ме яде отвътре, и дисертация бих могъл да напиша, ако му надникна във вътрешностите. Но няма време! Свалете трупа от масата! Шани, вода. Марти — дезинфекция! Йола, полей… Хей, момиче, пак ли плачеш? Сега пък за какво?

— За нищо, господин Ръсти. За нищо. Вече всичко е наред.

* * *

— Чувствам се така — повтори Трис Мериголд, — сякаш са ме ограбили.

Ненеке не отговори дълго време, продължавайки да гледа от терасата към градината на храма, където гъмжеше от жрици и послушнички, занимаващи се с пролетна работа.

— Ти направи своя избор — каза най-накрая тя. — Ти избра своя път, Трис. Своята съдба. Доброволно. И няма за какво да съжаляваш.

— Ненеке — сведе очи магьосницата. — Наистина не мога да ти кажа нищо повече от това, което вече ти разказах. Повярвай ми и ми прости.

— Че коя съм аз да ти прощавам? И каква е ползата ти от моята прошка?

— Нали виждам как ме гледаш! — възмути се Трис. — Ти и твоите жрици! Виждам как очите ви питат: „Какво правиш тук, магичке? Защо не си там, където са Йола, Еурнейд, Кати, Мира? Яре?“.

— Преувеличаваш, Трис!

Магьосницата зарея поглед към гората, синееща се зад стените на храма, към пушеците от далечните огньове. Ненеке мълчеше. В мислите си тя не се намираше тук, а там, където кипеше бой и се лееше кръв. Мислеше си за момичетата, които беше изпратила там.

— Те ми отказаха всичко — обади се най-накрая Трис.

Ненеке мълчеше.

— Отказаха ми всичко — повтори Трис. — Толкова мъдри, разсъдливи, толкова логични… Как да не им повярваш, когато ти казват, че има по-важни и по-незначителни проблеми… че без колебание трябва да се откажа да разсъждавам върху незначителните и без капчица съмнение да се посветя изключително на най-важните. Че няма смисъл да спасявам хората, които познавам и обичам, защото това са просто отделни единици, а съдбата на единиците не оказва влияние върху съдбата на света. Че няма смисъл да се изправям в защита на чест и идеали, защото това са просто празни приказки. Че истинското бойно поле за съдбата на света се намира на едно съвсем друго място и точно там ще се проведе битката.

А аз се чувствам ограбена. Ограбиха ме, не ми позволиха да върша безумни постъпки. Не мога да си бия главата като обезумяла, да изтичам на помощ на Цири, не мога да се втурна да спасявам Гералт и Йенефер. Не мога дори да участвам във войната, в тази война, където избяга Яре и където ти изпрати своите девойки… Отказаха ми възможността да се изкача на Хълма. Да застана още веднъж там. Но този път напълно премислила и осъзнаваща правилността на своето решение.

— Всеки си има свое решение и свой Хълм, Трис — рече тихо архижрицата. — Всеки. И ти няма да избягаш от своите.

* * *

Пред входа на палатката се струпа навалица. Донесоха поредния ранен, съпровождан от няколко рицари. Единият, облечен в желязо от глава до пети, ги подтикваше, командваше, пришпорваше:

— По-бързо, санитари! По-живо! Носете го насам, насам! Хей, ти, фелдшере!

— Зает съм. — Ръсти дори не вдигна глава. — Оставете ранения на носилка. Ще се заемем с него, след като свърша…

— Веднага ще се заемеш с него, глупав докторе! Това е самият благороден граф Гарамон!

— Този лазарет — повиши глас Ръсти, тъй като заседналият във вътрешностите на ранения войник накрайник от стрела за арбалет отново се изплъзна от пинсетата му, — този лазарет няма много общо с демокрацията. Тук носят главно барони, графове, маркизи и всякакви други с по-високи рангове. А за ранените с по-нисък ранг едва ли се грижи някой. Но и тук все пак съществува някакво равенство! Под тук имам предвид масата пред мен!

— А? Не разбрах!

— Няма значение — Ръсти отново пъхна в раната пинсетите — дали този клетник, от чийто корем се опитвам да измъкна това желязо, е благородник или не. Той лежи на моята маса. И смея да заявя, че за мен е все едно дали е княз или шут.

— И какво?

— Вашият граф ще си изчака реда.

— Ах ти, смотан полуръст!

— Помогни ми, Шани. Вземи другите пинсети. По-внимателно с артерията. Марти, още малко магия, ако може. Тук има ужасно кръвотечение.

Рицарят скочи напред със скърцащи зъби и дрънчаща броня.

— Ще заповядам да те обесят! На въжето, нечовек такъв!

— Млъкни, Папеброк — проговори раненият граф с усилие, хапейки устни. — Млъквай. Остави ме тук и се връщай на бойното поле…

— В никакъв случай, графе!

— Това е заповед.

Зад платнището на палатката долетяха грохот и звън на желязо, конско цвилене и див вой. Ранените в лазарета виеха по най-различни начини.

— Моля, погледнете. — Ръсти вдигна пинсетата и показа измъкнатия с толкова усилия заседнал във вътрешностите на ранения войник накрайник. — Това нещо е изковано от професионалист, който за труда си получава заплата, позволяваща му да издържа многочленно семейство и същевременно да подпомага развитието на дребното производство, като така спомага за повишаването на всеобщото благосъстояние, а чрез него — и на всеобщото щастие. А начинът, чрез който този предмет се е задържал в човешките вътрешности, несъмнено е защитен с патент. Да живее прогресът!

Той небрежно захвърли окървавения накрайник в кофата и погледна към ранения, който по време на операцията беше изгубил съзнание.

— Зашийте го и го отнесете — прошепна той. — Ако извади късмет, ще живее. Давайте следващия поред. Онзи с разцепената глава.

— Той отстъпи реда си — спокойно отвърна Марти Содергрен. — Току-що.

Ръсти вдъхна дълбоко, отдалечи се от масата без излишни коментари и се наведе над ранения граф. Ръцете му бяха мръсни, дрехите му бяха пропити с кръв като облеклото на касапин. Даниел Ечевери, граф Гарамон, пребледня още повече.

— Е — изсумтя Ръсти, — ваш ред е, уважаеми графе. Слагайте го на масата. Така. Какво имаме тук? Ха, от тази колянна става не е останало нищо за спасяване. Каша! Толкова здраво ли се биете там, графе, че до такава степен да си натрошите кокалите? Е, сега малко ще ви заболи, господине. Моля ви да не се вълнувате. Ще бъде също като в битка. Бинт! Нож! Ще ампутираме, ваша светлост.

Даниел Ечевери, граф Гарамон, който до този момент запазваше достойнство, нададе вой като вълк. Преди да успее да стисне зъби от болка, Шани бързо мушна в устата му парче липово дърво.

* * *

— Ваше Кралско Величество! Господин конетабъл!

— Говори, момко.

— Свободният отряд и Свободната рота удържат прохода покрай Златното езеро… Джуджетата и кондотиерите се държат твърдо, макар да са целите в кръв… Казват, че „Адю“ Панграт е убит. Фронтино е убит, Джулия Абатемарко е убита… Всички, всички са мъртви. Дорианската рота, която им отиваше на помощ, е изклана до крак…

— Резервите, господин конетабъл — тихо, но твърдо рече Фолтест. — Ако искате да знаете моето мнение, време е да се пуснат резервите. Нека Бронибор прати срещу Черните своята пехота! Още сега! Незабавно! Иначе ще разкъсат редиците ни, а това значи край.

Ян Наталис не отговори нищо, забелязал поредния куриер, препускащ към него на разпенен кон.

— Поеми си дъх, момко. После ми разкажи всичко.

— Фронтът е разкъсан… Елфите от бригада „Врихед“… Господин Руйтер съобщава на наша светлост…

— Какво съобщава? Говори!

— Че е време да си спасявате живота.

Ян Наталис вдигна очи към небето.

— Бленкерт! — каза глухо той. — Да дойде Бленкерт! Или да падне нощ.

* * *

Земята около палатката затрепери под копитата, стените й сякаш се издуха от конското цвилене и силните викове. Вътре връхлетя някакъв войник, следван от двама санитари.

— Бягайте! — извика войникът. — Спасявайте се! Нилфгард побеждава нашите! Смърт! Смърт! Поражение!

— Клема. — Ръсти извърна лице от струйката кръв, която бликна като фонтан от артерията. — Клипс! И тампон! Притисни го, Шани! Марти, моля те, направи нещо с това кръвотечение…

Точно до палатката някой изрева като звяр. Отсечено. Изцвили кон и нещо се стовари на земята със звън и грохот. Стрела от арбалет прониза платнището и свистейки, излетя от другата страна, за щастие твърде високо, за да застраши лежащите на носилките ранени.

— Нилфга-а-ард! — извика отново войникът с писклив, треперещ глас. — Господа фелдшери! Не чувате ли какво ви говоря? Нилфгард разкъса кралската линия, идва насам и сече наред! Бягайте!

Ръсти взе иглата от ръцете на Марти Содергрен и направи първия бод. Оперираният от дълго време не помръдваше. Но сърцето му биеше. Личеше си.

— Не искам да умирам! — изрева някой от намиращите се в съзнание ранени.

Войникът изруга, подскочи към изхода, извика нещо, политна назад и се стовари върху глинения под, пръскайки кръв на всички страни. Йола, която стоеше на колене до носилките, скочи на крака и се отдръпна назад.

Изведнъж стана много тихо.

„Лошо — помисли си Ръсти, когато видя кой влиза в палатката. — Елфи. Сребърната мълния. Бригада «Врихед». Прочутата бригада «Врихед».“

— Изглежда, тук се лекува — отбеляза първият от елфите, висок, с продълговато, красиво, изразително лице и големи светлосиви очи. — Лекува ли се?

Никой не отговори. Ръсти усети, че ръцете му започват да треперят. Той бързо подаде иглата на Марти. Забеляза, че челото и горната част на носа на Шани пребледняват…

— Значи така? — продължи елфът, разтягайки зловещо думите. — Защо ли ги раняваме там, на полето? Ние ги раняваме в битката, за да умрат от раните си. А пък вие ги лекувате? Никаква логика не виждам в това. Никакво съвпадане на интересите.

Той се наведе и почти без да замахва, заби меча си в гърдите на ранения, който лежеше на най-близката до входа носилка. Другият елф довърши втория ранен с копието си. Третият, който все още беше в съзнание, се опита да отбие удара с лявата си ръка и дебелото бинтовано чуканче на дясната.

Шани извика. Тънко, пронизващо. Заглушавайки тежкия, нечовешки стон на убивания сакат мъж. Йола се хвърли към носилките и прикри с тялото си следващия ранен. Лицето й беше побеляло като бинт, а устните й трепереха неконтролируемо. Елфът присви очи.

— Va vort, baenna! — излая той. — Иначе ще те пронижа заедно с твоя Dh’oine!

— Марш оттук! — С три скока Ръсти се озова пред Йола и я прикри с тялото си. — Вън от моята палатка, убиецо! Върви си там, на полето! Там ти е мястото. Сред другите убийци. Там можете да се избивате един друг, щом толкова ви се иска! Но се махайте оттук!

Елфът погледна надолу. Към треперещия от страх пълничък полуръст, чиято къдрава глава стигаше малко над кръста му.

— Bloede Pherian — изхриптя той. — Човешки лакей! Махай се от пътя ми!

— Няма да стане. — Зъбите на полуръста тракаха, но той произнесе ясно думите си.

Вторият елф подскочи и смушка хирурга с дървената дръжка на копието си. Ръсти падна на колене. Високият елф дръпна грубо Йола от ранения и замахна с меча. Но замръзна, щом видя на черното, нагънато под главата му наметало, сребърните пламъци на дивизия „Дейтвен“. И пагоните на полковник.

— Yaevinn! — изкрещя елфка с тъмни, заплетени на плитка коси, връхлитайки в палатката. — Caemm, veloe! Ess’avgyriad a’Dh’oine a’en va! Ess’tedd!

Високият елф погледа още няколко секунди ранения полковник, след това отмести поглед към насълзените от ужас очи на хирурга. Погледна го, завъртя се на токове и излезе.

От другата стана на стените отново се разнесе тропот, викове и звън на желязо.

— Бой по Черните! — ревяха хиляди гласове. Някой нададе животински рев, воят премина в чудовищно хриптене. Ръсти се опита да стане, но краката не го слушаха. Ръцете му също не му се подчиняваха.

Йола, която се тресеше цялата от спазми, се сви като зародиш на пода до ранения нилфгардец.

Шани плачеше, без да се опитва да скрие сълзите си. Но не изпускаше от ръце кукичката. Марти шиеше спокойно, само устните й се движеха в някакъв безмълвен, беззвучен монолог.

Ръсти остана седнал на пода. Погледът му попадна върху свития в ъгъла санитар.

— Дай малко водка — едва успя да промълви той. — Само не ми казвай, че нямаш. Знам ви аз вас, мошеници. Винаги имате водка.

* * *

Генерал Бленхайм Бленкерт се надигна в стремената и протегна врат като жерав, заслушвайки се в звуците на боя.

— Разгърнете строя — заповяда той на командирите си. — И зад оня хълм минете в тръс. Според разузнаването ще попаднем веднага на дясното крило на Черните.

— И ще им дадем да се разберат! — извика с тънко гласче един от лейтенантите, юноша с меки като коприна и още съвсем редки му стачки.

Бленкерт го погледна накриво.

— Напред, със знамената начело! — заповяда той, вдигайки меча си. — При атаката викайте „Редания“! Викайте с цяло гърло! Нека момчетата на Фолтест и Наталис разберат, че иде помощ.

* * *

През последните четиринайсет години, откакто беше навършил шестнайсет, граф Кобус де Руйтер беше участвал в много битки и несъмнено в гените му имаше нещо, което му позволяваше да приема ревовете, крясъците и тътена на битката като симфония, като концерт за барабан с оркестър, макар че за всички останали бойният рев и тътен не бяха нищо повече от оглушителни викове и грохот.

Затова граф де Руйтер веднага различи в концерта новите ноти, акорди и оттенъци.

— Ура, момчета! — закрещя той и размаха жезъла си. — Редания! Редания идва! Орли! Орли!

От север, иззад хълмовете, към бойното поле се носеше вълна от конници, над които се вееха амарантови знамена и голям гонфалон със сребърен редански орел.

— Помощ! — ревна Руйтер. — Идва помощ! Ура! Бой по Черните!

Тъй като беше потомствен войник, той веднага забеляза, че нилфгардците свиват фланга си и се опитват да го разгърнат срещу настъпващата в плътен фронт конница. Знаеше, че не бива да допуска това.

— След мен — изкрещя графът, изтръгвайки знамето от ръката на знаменосеца. — След мен! Третогорци, след мен!

Те нападнаха. Атакуваха самоубийствено, страшно. Но ефективно. Строят на нилфгардците от дивизия „Венендал“ се разпадна и върху тях връхлетяха реданските конници. Към небето се надигна страшен тътен.

Кобус де Руйтер вече не виждаше и не чуваше нищо. Една стрела от арбалет се заби право в слепоочието му. Графът увисна настрани и падна от коня, а знамето го покри като саван. Осем поколения Де Руйтерови, които препускаха редом с него в боевете и следяха настоящата битка от отвъдното, одобрително закимаха с глави.

* * *

— Може да се каже, господин ротмистър, че в този ден нордлингите били спасени от чудо. Или някакво стечение на обстоятелствата, което никой не би могъл да предвиди. Наистина, Рестиф дьо Монтолон пише в своята книга, че маршал Коехорн сбъркал при оценката на силите и на намеренията на противника. Че поел неоправдан риск, като разделил армия „Център“ и преместил кавалерийския резерв. Че рисковано влязъл в битка, без да има поне трикратно превъзходство на силите. И че пренебрегнал разузнаването и не забелязал реданската армия, която идвала на помощ.

— Кадет Путкамер! „Произведението“ със съмнителна стойност на господин Дьо Монтолон не се изучава в нашето училище! А Негово Императорско Величество дори се изказа много критично за тази книжка! Така че, кадет, не си позволявайте да я цитирате тук. Направо ме изумявате. Досега отговорите ви бяха много добри, много точни и изведнъж започвате да ни говорите за чудеса и стечение на обстоятелствата, а накрая си позволявате да критикувате способностите на командир Мено Коехорн, един от най-великите военачалници, които са се раждали в тази империя. Кадет Путкамер и останалите господа кадети, благоволете да засучете несъществуващите си мустаци и запомнете, че ако наистина смятате да вземете офицерския изпит, то решаваща роля в битката при Брена не са играли разни чудеса или случайности, а заговор! Враждебни диверсионни сили, подривни елементи, подли смутители на реда, космополити, фалирали политици, предатели и изменници! Язва, която по-късно прогорихме с нажежено желязо! Но преди да го направим, подлите предатели на собствената си нация успяха да оплетат мрежите си и да подготвят капаните си. Точно те омаяха и предадоха маршал Коехорн, измамиха го и го заблудиха! Точно те, подлеци без чест и вяра, свикнали…

* * *

— Кучи синове — повтори Мено Коехорн, без да отлепя око от далекогледа. — Просто кучи синове. Но почакайте, аз ще ви намеря, ще ви науча какво означава разузнаване! Де Вингалт! Искам лично да намериш офицера, който командваше патрула до хълмовете на север. И заповядай всички от патрула да бъдат обесени!

— Слушам! — тракна с токове Оудер де Вингалт, адютант на маршала.

Но той нямаше как да знае, че Ламар Флаут, офицерът, който командваше патрула, точно в този момент загива под копитата на атакуващите по фланговете скрити нордлинги, онези същите, които не беше забелязал. Де Вингалт нямаше как да знае, че на самия него му остават само два часа живот.

— Според вас колко от тях има там, господин Трахе? — Коехорн все още не отместваше далекогледа от окото си.

— Не по-малко от десет хиляди — сухо отвърна командирът на Седма даерланска. — Главно реданци, но забелязвам също така знамената на Аедирн. Има и еднорог, което означава, че участва и Каедвен… Със сигурност поне една рота…

* * *

Ротата препускаше в галоп, изпод копитата хвърчаха пясък и дребен чакъл.

— Напред, Кафяви! — ревеше пияният както винаги стотник Полугалон. — Бийте ги! Каедвен! Каедвен!

„По дяволите, как ми се пикае! — помисли си Зивик. — Трябваше да изпразня мехура преди битката… Сега може и да нямам време!“

— Напред, Кафяви!

„Винаги Кафявите! Където е най-гадно, Кафявите са там! Кого изпратиха като експедиционен корпус в Темерия? Кафявите. Винаги кафявите. А на мен ми се пикае.“

Пристигнаха. Зивик изрева, извъртя се върху седлото и съсече бронята и рамото на конник с черно наметало и сребърна звезда с осем лъча.

— Кафяви! Каедвен! Бийте ги!

С грохот, тракане и звън, с рев на хора и цвилене на коне, Кафявата рота, известна още като Мечата, влезе в бой с нилфгардците.

* * *

— Де Мелис-Сток и Брайбант ще се справят с тяхна помощ — изрече спокойно Елан Трахе, командир на Седма даерланска бригада. — Силите са изравнени, засега нищо лошо не се е случило. Дивизията на Тирконел неутрализира левия фланг, „Магне“ и „Венендал“ удържат десния. А ние… Ние можем да наклоним везните, господин маршал…

— Да ударим там, където армиите им се съединяват, да поправим грешката на елфите — веднага разбра Мено Коехорн. — Да им излезем в тила, да предизвикаме паника. Правилно! Така и ще постъпим, кълна се във Великото слънце! Под знамената, господа! „Наузика“ и Седма, настъпи вашият час!

— Да живее императорът! — извика Кес ван Ло.

— Господин Де Вингалт — каза маршалът, — вземете адютантите си и ескадрона охранители. Стига са безделничели! Тръгваме на бой заедно със Седма даерланска.

Оудер де Вингалт леко пребледня, но веднага се овладя.

— Да живее императорът! — извика той с цяло гърло. И гласът му почти не трепереше.

* * *

Ръсти режеше, раненият виеше и дращеше по масата. Борейки се геройски с виенето на свят, Йола се грижеше за превръзките, бинтовете за спиране на кръвотечението и клампите. От входа на палатката се чуваше раздразненият глас на Шани:

— Къде? Да не сте се побъркали? Тук живите чакат спасение, а вие ми носите труп?

— Но това е самият барон Анзелм Аубри, госпожо фелдшер! Командир на отряда!

— Бил е командир на отряд. Сега е покойник! Успели сте да го донесете цял само защото бронята му е здрава! Вземайте си го! Тук е лазарет, а не морга!

— Но госпожо фелдшер…

— Не ми блокирайте входа! Виждате ли, носят ми друг, който още диша. Поне на мен ми се струва, че диша. Защото това може да са само газове.

Ръсти изсумтя, но веднага се намръщи.

— Шани! Веднага ела тук! Запомни, момиче — процеди той през зъби, наведен над натрошения крак. — Хирургът може да си позволи да бъде циничен едва след десет години практика. Запомни ли?

— Да, господин Ръсти.

— Вземай респиратора и издърпай надкостната ципа… Ех, по дяволите, трябваше да му сложим още обезболяващо… Къде е Марти?

— Повръща зад палатката, господин Ръсти — без капчица цинизъм отвърна Шани. — Като преяла котка.

— Магьосници. — Ръсти взе триона. — За какво ги измислят всичките тези заклинания, страшни и могъщи, като трябва да се съсредоточат върху измислянето на едно-единствено. Такова, което да им позволи да правят по-малки магии. Например обезболяващи. Но без проблеми. И без повръщане.

Трионът застърга на кост. Раненият нададе вой.

— Стегни превръзката, Йола.

Костта най-после поддаде. Ръсти я обработи с длето и избърса челото си.

— Съдовете и нервите — рече машинално той и се оказа, че е било напразно, защото преди да успее да довърши фразата, момичетата вече зашиваха. Той взе от масата ампутирания крак и го хвърли в ъгъла, върху купчината други ампутирани крайници. От известно време раненият не ревеше и не виеше.

— Припаднал или умрял?

— Припаднал, господин Ръсти.

— Хубаво. Заший чуканчето, Шани. Давайте следващия! Йола, върви да провериш дали Марти е изповръщала всичко.

— Интересно — рече тихо Йола, без да вдига глава, — колко години практика имате вие, господин Ръсти? Сто?

* * *

След няколко минути форсиран марш и гълтане на задушлив прах стотниците и десетниците най-накрая спряха с крясъци визимските подразделения и ги подредиха в линия. Яре, който дишаше с отворена уста като риба, забеляза войводата Бронибор, който дефилираше пред строя на великолепния си, покрит с броня жребец. Самият войвода също беше сложил ризницата си, покрита със сини ивици, които го правеха да изглежда като огромна тенекиена скумрия.

— Как сте, смотаняци?

Редовете пиконосци отвърнаха с бучене, наподобяващо далечен гръм.

— Издавате пърдящи звуци — констатира войводата, обърна покрития си с броня кон в срещуположната посока и пое към другия край на строя. — Явно се чувствате добре. Защото когато се чувствате лошо, не пърдите едва-едва, а виете и ръмжите, сякаш всеки момент ще ви окачат на бесилото. По физиономиите ви виждам, че си мечтаете да се хвърлите в бой, че умирате от нетърпение да се срещнете с нилфгардците! Е, визимски разбойници, имам за вас една добра новина! След малко мечтите ви ще се сбъднат. След съвсем мъничко.

Пиконосците отново забучаха. Бронибор стигна до края на строя, обърна се и продължи, почуквайки с жезъла си по украсеното седло:

— Пехотата се нагълта с прах, марширувайки подир бронираната конница. Да, засега вместо слава и плячка се намирисахте на конски тор. За малко да не попаднете на бойното поле дори днес, когато възникна огромна необходимост. Но ви излезе късметът, поздравявам ви от все сърце! Тук, до селото, чието име забравих, най-накрая ще покажете на какво сте способни и колко струвате като войска. Множеството, което виждате в полето, е нилфгардската конница, възнамеряваща да удари армията ни по фланга, да ни стъпче и да ни потопи в блатата край реката, чието име също забравих. На вас, славните визимски пиконосци, по волята на крал Фолтест и конетабъл Наталис, се падна честта да запълните дупките, които ще се появят в нашите стройни редици. И тези дупки вие ще прикривате със собствените си гърди, така да се каже, удържайки нилфгардската атака. Е, как е, радвате ли се, селяци? Изпълва ли ви гордост, а?

Стиснал здраво пиката си, Яре се огледа. Не се забелязваха никакви признаци на ликуване пред перспективата за скорошния бой, а дори и войниците да бяха изпълнени с гордост от оказаната им чест да запушват дупки със собствените си гърди, умело успяваха да я прикрият. Мелфи, който стоеше от дясната страна на Яре, мърмореше под нос молитва. От лявата му страна сумтеше, ругаеше и нервно покашляше професионалният войник Деслакс.

Бронибор обърна жребеца си и се изправи върху стремената.

— Не ви чувам! — изкрещя той. — Попитах ви, кучи синове, дали ви изпълва гордост?

Този път пиконосците, не виждайки друг изход, изреваха в един глас, че да, изпълва ги. Яре също ревеше. Щом трябва, така да бъде.

— Добре! — Войводата спря жребеца пред строя. — А сега се стройте както трябва! Стотници, какво чакате, мамка ви! Стройте се в каре! Първата редица на коляно, втората права! Пиките напред! Не с тоя край, идиот! Да, да, на тебе говоря, дръвнико. Накрайниците по-високо! Сгъстете редовете, по-плътно, рамо до рамо! Да, така е по-добре! Почти като войска!

Яре се оказа във втория ред. Той здраво опря края на пиката в земята и стисна дървото с изпотени от страх ръце. Мелфи продължаваше да реди молитвата си, Деслакс мърмореше неразбрано, редейки едни и същи думи, отнасящи се до подробности от интимния живот на нилфгардците, кучетата, кралете, конетаблите, войводите и майките на всички гореизброени.

Облакът от хора в полето растеше.

— Ей, там, спрете да пърдите и да тракате със зъби! — изрева Бронибор. — Ако си мислите, че с вонята си ще уплашите нилфгардските коне, жестоко се лъжете! Онези пред вас се наричат бригада „Наузика“ и Седма даерланска, известни бойни дивизии с прекрасно обучени войни! Не могат да бъдат уплашени! Не могат да бъдат победени! Те трябва да бъдат избивани! По-високо пиките!

Отдалече вече се носеше тих, но бързо усилващ се барабанен тропот на копита. Земята затрепери. Сред вдигнатия прах засвяткаха като искри мечове.

— За ваше удобство, визимци — отново закрещя войводата, — пехотната пика от новия, модернизиран образец, има дължина двайсет и една стъпки! А нилфгардският меч е само три стъпки и половина. Надявам се, че можете да смятате? Да знаете, че те също могат. Но разчитат на това, че вие няма да издържите, че ще покажете истинското си лице и по тоя начин ще потвърдите, че сте дрисльовци, страхливци и крастави овце! Черните разчитат на това, че ще захвърлите оръжията и ще хукнете да бягате, а те ще ви подгонят по полето и ще ви секат по гърбовете, по задниците и по вратовете лесно и без никакво затруднение. Запомнете, смотаняци, че макар страхът да дава криле, от конниците няма да успеете да избягате. На който му е мил животът, на който му е мила славата и плячката, той трябва да остане! Да стои твърдо! Като стена! И да сгъстява строя!

Яре се огледа. Стоящите зад линията на пиконосците арбалетчици вече затягаха дръжките, вътрешната част на карето настръхна от остриета на гизарми, алебарди, коси и вили. Земята трепереше все по-силно, в черната стена на приближаващата се конница вече можеха да се различат отделните фигури.

— Мамо, майчице — повтаряше с треперещи устни Мелфи. — Мамо, майчице…

— Мамка ти — бучеше Делакс.

Тропотът се приближаваше. Яре искаше да оближе устните си, но не можеше. Езикът му отказваше да се държи нормално, беше станал твърд като чуждо тяло, и сух като треска. Тропотът се приближаваше.

— Сгъсти се! — ревна Бронибор и се хвана за меча. — Усещай рамото на съседа! Помнете, че никой от вас не се бие сам! Единственото средство против страха, който ви е обзел, това е пиката в ръката! Пригответе се за бой! Пиките — към гърдите на конете! Е, какво ще правим, визимски разбойници? Вас питам!

— Ще стоим твърдо — изреваха в един глас пиконосците. — Ще стоим като стена! Ще държим строя!

Яре също ревеше. Щом трябва, така да бъде! Изпод копитата на препускащите в клин конници хвърчаха пясък, чакъл и чимове трева. Нападателите ревяха като демони и размахваха оръжия. Яре стисна здраво пиката, сви глава между раменете си и замижа.

* * *

Без да спира работата си, Яре махна с ръка и прогони кръжащата над мастилницата оса.

Идеята на маршал Коехорн не даде никакъв резултат. Фланговият му отряд беше спрян от героичната визимска пехота под командването на войводата Бронибор, която заплати с много кръв за своето геройство. И докато визимците оказваха отпор, нилфгардците на лявото крило започнаха да отстъпват — едни се обръщаха в бягство, други се събираха и се защитаваха групово, обкръжени от всички страни. Почти същото се случваше и на дясното крило, където яростта на джуджета и кондотиери най-после взе връх над императорските войски. Над целия фронт се надигна всеобщ вик на триумф, а кралските рицари си възвърнаха силата на духа. В същото време духът на нилфгардците падна, ръцете им се вцепениха и нашите започнаха така да ги налагат, че пушек се вдигаше.

Щом видя как гинат и се разбягват бригадите му, фелдмаршал Коехорн разбра, че битката е изгубена.

При него дотичаха офицери и рицари, водейки отпочинал кон, и започнаха да умоляват Коехорн да бяга и да се спасява. Но в гърдите на нилфгардския маршал биеше безстрашно сърце. „Не може — възкликна той и отблъсна юздата, която му подаваха. — Не може да избягам като някой страхливец от бойното поле, на което под мое командване толкова много достойни мъже дадоха живота си за императора!“ И смелият Мено Коехорн добави…

* * *

— Вече няма накъде да бягаме — спокойно и разсъдливо добави Мено Коехорн, оглеждайки полето. — Обкръжили са ни от всички страни.

— Дайте ми наметалото и шлема си, господин маршал. — Ротмистър Сийверс избърса от челото си кръв и пот. — Вземете моите! Слезте от жребеца си и вземете моя… Не протестирайте! Трябва да останете жив! Вие сте необходим на империята, незаменим… Ние, даерланците, ще нападнем нордлингите, ще им отвлечем вниманието, а вие се опитайте да пробиете оттук, в ниското, покрай езерцето…

— Но вие няма да се измъкнете — каза Коехорн, хващайки поводите на коня.

— За мен е чест — изправи се на седлото си Сийверс. — Аз съм войник. От Седма даерланска! След мен, другари! След мен!

— Успех — промърмори Коехорн, намятайки на раменете си даерланското наметало с черния скорпион на рамото. — Сийверс!

— Да, господин маршал?

— Не, нищо. Успех, момко.

— И на вас, господин маршал. На конете, другари!

Коехорн ги изпрати с поглед. Гледа дълго подир тях, докато групата на Сийверс не се сблъска с викове и грохот с кондотиерите. С числено превъзхождащия ги отряд, на който веднага се впуснаха на помощ и останалите. Черните наметала на даерланците се изгубиха сред кондотиерската сивота. Всичко потъна в прах.

Коехорн се съвзе от нервното покашляне на Де Вингалт и адютантите. Маршалът оправи стремето и седлото, успокои неспокойния жребец и заповяда:

— На конете!

В началото им провървя. При изхода на долината, водещ към реката, се отбраняваше в кръг отряд от последните оцелели от бригадата „Наузика“. Нордлингите бяха съсредоточили върху тях всичките си сили и се опитваха да пробият кръга.

Само че на малката групичка на маршала просто не й провървя — наложи се да си пробиват път покрай лека доброволческа конница, съдейки по знаците — бругенска. Боят беше кратък, но яростен. Коехорн вече беше изгубил и последните остатъци от смелостта си и искаше само едно — да оцелее. Без да се интересува от сражаващия се с бругенците ескорт, той се прилепи към шията на коня си и заедно с адютантите си препусна към реката.

Пътят беше свободен; отвъд реката, отвъд кривите върби, се простираше пуста равнина, на която не се виждаше и следа от вражеските войници. Препускащият до Коехорн Оудер де Вингалт също забеляза това и нададе тържествуващ вик.

Преждевременно.

От ленивата, мътна река ги делеше само една обрасла с пача трева поляна. Когато навлязоха в нея в пълен галоп, конете им неочаквано попаднаха в блато и рухнаха напред по корем.

Маршалът прелетя през главата на коня си и пльосна в блатото. Наоколо цвилеха коне, крещяха мятащите се в калта, покрити с пача трева хора. Сред целия този хаос той изведнъж различи друг звук. Звук, означаващ смърт.

Свистене на пера.

Затънал до бедрата в тресавището, Коехорн се опита да си пробие път до коритото на реката. Газещият редом с него адютант изведнъж рухна по лице и маршалът забеляза стрелата, стърчаща от гърба му, забита почти до перата. В този миг усети силен удар по главата. Залитна, но не падна, затънал в тинята. Искаше му се да извика, но от устата му се разнесе само хриптене. „Жив съм“ — помисли си той, опитвайки се да се измъкне от лепкавата тиня. Един от конете, който се опитваше да се измъкне от калта, го удари по шлема, хлътналият надълбоко метал разкъса бузата му, изби зъбите му и разряза езика му… „Кръвта ми изтича… Гълтам кръв… Но съм жив…“

Чу се ново бръмчене на тетива, свистене на пера, звън и скърцане на пробиващи бронята стрели, цвилене на коне, жвакане и плисване на кръв. Маршалът се огледа и видя стрелците на брега: ниски, набити, широкоплещести фигури с ризници и островърхи шлемове с вдигнати забрала. „Джуджета“ — помисли си той.

Бръмчене на тетива, свистене на стрели. Писъци на обезумели коне и викове на хора, заглушаващи бълбукането на водата в реката и тресавището.

Оудер де Вингалт се обърна към стрелците и с висок, писклив глас обяви, че се предава, умоляваше ги да го спасят, да му пощадят живота. Щом осъзна, че никой не разбира думите му, той вдигна меча над главата си и го хвана за острието. След това го протегна с дръжката напред към джуджетата — международен, почти космополитен жест на подчинение. Но, изглежда, той не беше разбран или поне беше разбран неправилно, защото две стрели веднага се забиха в гърдите му с такава сила, че буквално го изхвърлиха от блатото.

Коехорн свали изкривения си шлем. Той знаеше достатъчно добре всеобщия език на нордлингите.

— Аш шъм малшал Коеон… — зафъфли той, плюейки кръв. — Малшал… Коеон… Пледавам ше…

— Какви ги плещи тоя, Золтан? — попита едно от джуджетата.

— На кого му пука. Виждаш ли емблемата на наметалото му, Мънро?

— Сребърен скорпион! Ха-а-а! Момчета, бой по този кучи син! За Калеб Стратън!

— За Калеб Стратън!

Засвистя тетива. Едната стрела се заби в гърдите на Коехорн, втората — в бедрото, а третата в ключицата. Фелдмаршалът на Нилфгардската империя залитна назад, падна върху рядката кал, която се разтвори под тежестта му. „Кой — успя все пак да си помисли той, — е тоя Калеб Стратън? Никога в живота си не съм чувал за никакъв Калеб…“

Мътната, кална, окървавена вода на река Хотла го заля през главата и нахлу в дробовете му.

* * *

Тя излезе от палатката, за да глътне малко чист въздух. И тогава го забеляза да седи на земята до пейката на ковача.

— Яре!

Той я погледна. В очите му зееше пустота.

— Йола? — попита той, отваряйки с усилие пресъхналите си устни. — Откъде се…

— Ама че въпрос! — веднага го прекъсна тя. — По-добре ти кажи откъде се взе?

— Донесохме нашия командир… Войводата Бронибор… Ранен…

— Ти също си ранен. Я си покажи ръката. О, богиньо! Ще ти изтече кръвта, момче!

Яре я гледаше, но Йола изведнъж се усъмни, че той изобщо я вижда.

— Води се битка — каза младежът, леко потраквайки със зъби. — Трябва да сме като стена… Твърдо в строя. Леко ранените да се носят в лазарета, тежко ранените… Заповед.

— Покажи ми ръката си!

Яре изписка кратко, зъбите му затракаха още по-бързо. Йола се намръщи.

— Ох. Никак не изглежда добре… Ох, Яре, Яре… Майка Ненеке ще е много ядосана… Ела с мен.

Тя забеляза как той пребледня, когато надуши носещата се от палатката воня. Залитна. Тя го прихвана. Видя го как гледа към облятата в кръв маса. Към лежащия върху нея човек. Към хирурга, малкия полуръст, който изведнъж подскочи, затропа с крака, грубо изруга и хвърли скалпела на земята.

— По дяволите! Защо? Защо все така става? На кого му е нужно?

Никой не отговори.

— Кой беше това?

— Войводата Бронибор — едва чуто отвърна Яре, гледайки напред с празен поглед. — Нашият командир… Ние стояхме твърдо в строя. Заповед. Като стена. А Мелфи го убиха…

— Господин Ръсти — помоли се Йола. — Познавам това момче… Той е ранен…

— Все още се държи на крака — студено оцени хирургът. — А тук един почти умиращ очаква трепанация. Тук никакви познанства нямат значение…

В този момент, с отличен усет за драматичното, Яре изгуби съзнание и се строполи на глинения под. Полуръстът изсумтя.

— Е, добре, качвай го на масата — изкомандва той. — Охо, добре са подредили ръката му. Интересно на какво ли се държи още? Май на ръкава? Бинт за спиране на кръвотечението, Йола! Стягай силно! И не си и помисляй да плачеш! Шани, триона.

С отвратително стържене пилата се вряза в костта над лакътната става. Яре се свести и изрева. Ужасно, но кратко… Защото когато костта поддаде, той отново изгуби съзнание.

* * *

Случи се така, че могъществото на Нилфгард остана да лежи в калта и прахта на брененското поле, а на разширяването на Империята на север окончателно беше сложен кръст. Империята изгуби четирийсет и четири хиляди души, убити и взети в плен. Падна цветът на рицарството, елитната кавалерия. Загинаха, попаднаха в плен или робство, или изчезнаха безследно такива войни като Мено Коехорн, Брайбант, Де Мелис-Сток, Ван Ло, Тирконел, Егебрахт и други, чиито имена не са запазени е нашите архиви.

Така Брена стана началото на края. Но тук трябва да отбележа, че тази битка беше само малък камък в строежа и значението й нямаше да е толкова голямо, ако плодовете от победата не бяха използвани толкова мъдро. Трябва да спомена, че вместо да почива на лаврите си, да се пъчи от гордост и да чака почести и награди, Ян Наталис се отправи на юг, почти без почивка. Конните отряди под командването на Адам Панграт и Джулия Абатемарко разбиха две дивизии на Трета армия, които се бяха отправили на помощ на Мено Коехорн. Наталис ги разгроми така, че няма накъде повече. Щом научиха за това, останалите живи от армия „Център“ позорно обърнаха гръб и бързичко се оттеглиха към Яруга, следвани по петите от Фолтест и Наталис. Имперските войски изгубиха целия си обоз и всичките си щурмови машини, с които в своето високомерие смятаха да превземат Визима, Горс Велен и Новиград.

И като спускаща се от планината лавина, която по пътя си събира все повече сняг и расте, така и Брена водеше до все по-тежки последствия за Нилфгард. Настъпиха тежки времена за армия „Верден“ под командването на Дьо Вет, която имаше големи проблеми с партизанската война, водена от моряците от Скелиге и крал Етайн от Цидарис. Когато Дьо Вет научи новините от Брена, когато разбра, че с ускорен марш към него настъпват войските на Фолтест и Наталис, веднага заповяда да тръбят отстъпление и панически избяга отвъд реката в Цинтра, сеейки трупове по пътя си, защото при вестта за нилфгардското поражение въстанието във Верден отново се разгоря. В Настрог, Розрог и Бодрог, незавладените от нилфгардците крепости, останаха мощни гарнизони, които се оттеглиха оттам с почести едва след подписването на цинтрийския мир.

В Аедирн вестта за победата при Брена доведе до това, че враждуващите крале Демавенд и Хенселт си подадоха ръце и заедно настъпиха срещу Нилфгард. Армия „Изток“ под командването на херцог Ардал аеп Дахи, която се отправи към долината на Понтар, не успя да се противопостави на партизаните на кралица Меве, жестоко нападащи тила на нилфгардците. Демавенд и Хенселт изтласкаха Ардал аеп Дахи до самия Алдерберг. Херцог Ардал искал да приеме битката, но по ирония на съдбата неочаквано го присвил стомахът. Налегнали го ужасни колики и дизентерия, повалили го силни болки и след два дни умрял в страшни мъчения. Без да се бавят, Демавенд и Хенселт удариха нилфгардците и храбро ги разбиха в битката, макар и враговете им да имаха значително числено превъзходство. Така духът и изкуството възтържествуваха над грубата сила.

Трябва да се напише и за още нещо: че никой не знае какво точно се е случило с Мено Коехорн при Брена. Казват, че паднал в битката, но никой не познал тялото му и той бил погребан в общ гроб. Други твърдят, че се е укрил в Брокилон, при дриадите, и там станал отшелник, пуснал брада до земята. И починал при дриадите.

Сред простолюдието се носи и едно предание, според което маршалът се връщал нощем на брененското поле, обикалял между гробовете и стенел: „Върнете ми легионите!“, и в края на краищата се обесил на една трепетлика на същия онзи хълм, който и до днес се нарича Обесников. И нощем призракът на стария маршал може да се види сред призраците на останалите, бродещи из полето.

— Дядо Яре! Дядо Яре!

Яре вдигна глава от листа и побутна нагоре плъзналите се по носа му очила.

— Дядо Яре! — извика пискливо най-малката му внучка, палаво и буйно шестгодишно момиченце, което, слава на боговете, приличаше повече на майка си, дъщерята на Яре, отколкото на безхарактерния му зет.

— Дядо Яре! Баба Люсиене нареди да ти кажа, че за днес стига с това безсмислено драскане и че вечерята е на масата!

Яре внимателно прибра изписаните листове и затвори мастилницата. Чуканчето на ръката му го наболяваше. „Времето се разваля — помисли си той. — Ще вали.“

— Дядо Яре-е-е!

— Идвам, Цири! Ей сега идвам.

* * *

Когато се захванаха с последния ранен, вече беше късно през нощта. Операцията се провеждаше на светлина, първо обикновена, от лампата, след това и магическа. Марти Содергрен се беше съвзела от кризата и въпреки че все още беше бледа като мъртвец, и движенията й бяха бавни и неестествени като на голем, тя правеше заклинанията правилно и ефективно.

Най-накрая и четиримата излязоха от палатката и приседнаха отвън.

Равнината беше обсипана от светлинки. Най-различни. Неподвижни — лагерни огньове, и движещи се — пламъци на факли и борини. В нощта отекваха далечно пеене, възклицания, разговори, победни викове.

Наоколо се разнасяха и откъслечни крясъци и стонове на ранени, молби и въздишки на умиращи. Привикнали към звуците на страдания и смърт, медиците не ги чуваха. Това беше нещо обичайно за тях, нещо естествено, толкова типично за нощта, като пеенето на цикадите в акациите около Златното езеро.

Марти Содергрен мълчеше лирично, склонила глава на рамото на полуръста. Йола и Шани, прегърнати и притиснати една към друга, се тресяха в тих, напълно безсмислен смях.

Преди да излязат от палатката, изпиха по чаша водка, а Марти беше почерпила всички с едно заклинание: развеселяваща магия, която обикновено се прилагаше при вадене на зъб. Ръсти се чувстваше излъган: вместо да го отпусне, усилената от магията напитка само го замая; вместо да премахне умората, само я засили. Вместо да го накара да забрави, само му напомняше.

„По всичко личи — помисли си хирургът, — че алкохолът и магията подействаха както трябва само на Йола и Шани.“

Той се обърна и на лунната светлина забеляза по лицата и на двете девойки блестящите, сребристи следи от сълзи.

— Интересно — каза той, облизвайки изсъхналите си, безчувствени устни, — кой победи в тая битка? Някой знае ли?

Марти се обърна към него, но продължи да мълчи лирично. Цикадите свиреха сред акациите, върбите и елшите край Златното езеро. Жабите квакаха, ранените стенеха, умоляваха, пъшкаха. И умираха. Шани и Йола се смееха през сълзи.

* * *

Марти Содергрен умря две седмици след битката. Събра се с един офицер от Свободната кондотиерска рота. Отнесе се към приключението лекомислено. За разлика от офицера. Когато след това Марти, която обичаше промените, се свърза с един темерийски ротмистър, полуделият от ревност кондотиер я прониза с нож. Него го обесиха, но лечителката не успяха да спасят.

Ръсти и Йола починаха година след битката, в Марибор, по време на ужасна епидемия от кървава треска, наричана още „Червената смърт“ или — по името на кораба, който я беше донесъл, — „Бичът на Катриона“. Тогава от Марибор избягаха всички лекари и повечето жрици. Ръсти и Йола останаха, разбира се. Те лекуваха — нали бяха лекари. За тях нямаше никакво значение, че за Червената смърт не съществуваха лекарства. И двамата се заразиха. Той умря в ръцете й, в силните обятия на нейните едри, грозновати, селски ръце. Тя умря четири дни след него. Сама.

Шани живя още седемдесет и две години след битката. Отиде си прочута, уважавана от всички — като декан на катедрата по медицина в Оксенфуртския университет. Много поколения бъдещи хирурзи повтаряха прочутата й шега: „Зашивайте червеното с червен, жълтото с жълт, а бялото с бял конец. Така със сигурност ще се получи добре.“

Но малцина забелязваха, че когато произнасяше тази шега, госпожа деканката скришом избърсваше сълзите си.

Малцина.

* * *

Жабите квакаха, цикадите свиреха сред върбите край Златното езеро. Шани и Йола се смееха през сълзи.

— Интересно — повтори Мило Вандербек, полуръст, полеви хирург, повече известен под името Ръсти. — Интересно, кой ли е победил?

— Ръсти — отвърна лирично Марти Содергрен. — Повярвай ми, на твое място това щеше да е последното нещо, за което щях да се тревожа.

Девета глава

Някои от пламъците бяха високи и силни, светеха ярко и живо, други бяха малки и колебливи, и светлината им бледнееше и замираше. На самия край имаше едно огънче, толкова мъничко и слабичко, че едва тлееше и едва топлеше — ту с много усилия се разгаряше, ту почти угасваше.

— Чие е това угасващо огънче? — попита вещерът.

— Твоето — отвърна Смъртта.

Флорънс Деланой, „Приказки и предания“

Почти до най-далечните си, синеещи в мъглата високи върхове, платото приличаше на каменно море, над което на места се издигаха гърбици и ребра като остри зъби на рифове. Впечатлението се засилваше от останките на кораби. Десетки скелети: галери, галеони, каравели, бригове, дракари. Някои изглеждаха така, сякаш са се появили скоро на това място, други — купчини дъски и шпангоути, които се разпознаваха с усилие, явно бяха прекарали тук десетки, ако не и стотици години.

Някои лежаха с кила нагоре, други, полегнали на една страна, изглеждаха така, сякаш са били изхвърлени от някоя сатанинска буря. Трети като че ли бяха маневрирали между опасностите, очакващи ги в каменния океан. Те се издигаха прави, изпъчили гордо бордовете си, с изправени мачти, на които се вееха остатъците от флагове и се мятаха ванти и щагове. Корабите дори си имаха свои призрачни екипажи — заклещени в прогнилите дъски и заплетени в корабните въжета скелети на мъртви моряци, поели на едно безкрайно плаване.

Внезапната поява на ездача и потропването на копитата подплаши ято черни птици, които се издигнаха с крясъци над мачтите, реите, въжетата и скелетите. Само за миг небето почерня от тях и те закръжиха над ръба на пропастта, на чието дъно се намираше езеро, сиво и гладко като живак. На стръмния склон, издигащ се над корабната гробница, се забелязваше замък, тъмен и мрачен, срастващ се с отвесните скали над езерото. Келпи се разигра, зацвили, размърда уши и погледна накриво към скелетите, останките, целия този мъртъв пейзаж. Към грачещите черни птици, които вече се връщаха и отново накацваха по рушащите се мачти, по вантите и черепите. Птиците разбираха, че няма защо да се боят от самотния конник. И ако някой тук трябва изобщо да се страхува, то това е самият конник.

— Спокойно, Келпи — заговори Цири с променен глас. — Това е краят на пътя. Това е точното място и точното време.

* * *

Тя изскочи пред портите незнайно откъде, появи се изведнъж, като мираж между скелетите. Стражите при вратите я забелязаха първи, разтревожени от граченето на гарваните. Сега всички крещяха, жестикулираха и я сочеха с пръсти, привиквайки останалите.

Когато тя се приближи до кулата над портата, там вече се беше събрала тълпа. Чуваше се възбудена глъч. Гледаха я всички: малцината, които като Бореас Мун и Дакре Силифант вече я бяха виждали и я познаваха, както и онези, които само бяха чували за нея — новобранците на Скелен, наемниците и обикновените разбойници и грабители от Ебинг и околностите. Сега те изумено гледаха към момичето с пепелява коса, белег на лицето и меч на гърба, и към великолепната врана кобила, която държеше главата си високо, изпръхтяваше от време на време и подрънкваше с подкови по плочите на двора.

Глъчката и виковете утихнаха. Настъпи пълна тишина. Кобилата пристъпваше като балерина, подковите звъняха като удар на чук върху наковалня. Мина доста време, преди да й препречат пътя, кръстосвайки гизарми и рунки[157]. Някой протегна неуверено и страхливо ръка към юздата й. Кобилата изпръхтя.

— Отведете ме при господаря на замъка — изрече девойката със звънлив глас.

Бореас Мун, без сам да знае защо, хвана стремето и й подаде ръка. Останалите държаха потропващата с копита и цвилеща кобила.

— Позна ли ме, уважаема госпожице? — попита тихо Бореас Мун. — Вече сме се срещали.

— Къде?

— На леда.

Девойката го погледна право в очите.

— Тогава изобщо не ви гледах лицата — подхвърли равнодушно тя.

— Ти си Господарката на езерото — поклати той сериозно глава. — Защо дойде тук, момиче? Защо?

— За Йенефер. И заради своето предопределение.

— По-скоро за своята смърт — прошепна Мун. — Това е замъкът Стига. На твое място щях да бягам оттук колкото се може по-далеч и по-бързо.

Тя отново го погледна. Бореас веднага разбра какво иска да му каже с този поглед.

Появи се Стефан Скелен. Оглежда я дълго, скръстил ръце на гърдите си. Накрая с енергичен жест я покани да го последва. Двамата вървяха мълчаливо, обградени отвсякъде с въоръжени хора.

— Странно момиче — измърмори Бореас. И потрепери.

— За наш късмет тя не е наша грижа — обади се язвително Дакре Силифант. — Направо съм изненадан как ей така я заговори. Та тя е вещица, уби Варгас и Фрип, а после Оли Харшейм…

— Кукумявката уби Харшейм, не тя — сряза го Бореас. — Тя ни подари живота там, на леда, макар че можеше да ни потопи и да ни издави като кученца. Всичките. Включително и Кукумявката.

— Че как. — Дакре се изплю на дворните плочи. — А сега той, заедно с магьосника и Бонхарт ще й се отплати за милостта. Защо не погледнеш, Мун, церемонията сигурно вече е започнала. Ще й съдерат кожата на тънки лентички.

— Не се съмнявам, че ще я съдерат — подхвърли Бореас. — Те са си живи кожодери. И ние не сме по-добри, щом им служим.

— Че имаме ли някакъв избор? Нямаме.

Някой от наемниците на Скелен внезапно тихо извика, друг го последва. Трети изруга. Някой въздъхна. Друг мълчаливо посочи с пръст. Върху зъберите, конзолите и триъгълните фронтони над прозорците, над улуците, гаргойлите и маскароните, където и да погледнеха, виждаха накацали черни птици. Тихо и беззвучно те се бяха сбрали тук от гробището на корабите и сега стояха тихо и в очакване.

— Предусещат смъртта — обади се някой от наемниците.

— И труповете — добави друг.

— Нямаме друг избор — машинално повтори Силифант и погледна Бореас.

Бореас Мун гледаше птиците.

— Може би е време да се появи? — отвърна тихо той.

* * *

Изкачиха се нагоре по голямото стълбище с три площадки, минаха покрай статуите, стоящи в нишите на дългия коридор, след това прекосиха галерията, окръжаваща вестибюла. Цири крачеше смело, без да се тревожи. Не я плашеха нито оръжието, нито разбойническите физиономии на придружителите й. Беше излъгала, когато каза, че не помни лицата на хората от замръзналото езеро. Помнеше ги. Помнеше как Стефан Скелен, същият, който сега я водеше с мрачно лице из вътрешността на този страшен замък, трепереше и тракаше със зъби върху леда.

Сега, когато Скелен я поглеждаше от време на време и я изпепеляваше с поглед, тя чувстваше, че той, както и преди, се страхува от нея. Цири въздъхна дълбоко.

Влязоха в хола под високия, поддържан от колони купол, под огромни, приличащи на паяжини полилеи. Цири видя кой я чака там. Страхът заби нокти в сърцето й.

С три крачки Бонхарт стигна до нея. Хвана я с две ръце за салтамарката, вдигна я, притегли я към себе си и приближи лицето й към безцветните си, изпъкнали очи.

— Пъкълът сигурно е ужасно място — изхриптя той, — щом предпочете да се върнеш при мен.

Тя не отвърна нищо. В дъха му се усещаше алкохол.

— А може би дори пъкълът е отказал да те приеме, малко чудовище? Може би онази дяволска кула те е изплюла навън с отвращение, след като е опитала отровата ти?

Той я притегли още по-близо. Тя извърна лице.

— Правилно — тихо рече той. — Ненапразно си се притеснявала, че това ще е краят на пътя ти. Оттук не можеш да избягаш. Тук, в този замък, ще ти източа кръвчицата.

— Приключихте ли, господин Бонхарт?

Тя веднага позна човека, произнесъл тези думи. Магьосникът Вилгефорц, същият, който на Танед беше окован във вериги, а след това я преследваше в Кулата на чайката. Тогава, на острова, той изглеждаше по-нормално. Сега лицето му беше променено по някакъв начин, което го правеше да изглежда грозно и страшно.

— Позволете, господин Бонхарт. — Магьосникът дори не помръдна в подобното на трон кресло. — Аз ще се заема с приятното задължение да посрещна с „добре дошла“ в замъка Стига нашата гостенка, госпожица Цирила от Цинтра, дъщеря на Павета, внучка на Каланте, потомка на знаменитата Лара Дорен аеп Шиадал. Добре дошла. Моля, приближи се.

В последните думи на магьосника вече не се усещаше скритата под маската на учтивостта подигравка. В тях имаше само заплаха и заповед. Цири веднага разбра, че няма да успее да се противопостави на заповедите му. Изпълни я страх. Чудовищен страх.

— По-близо — прошепна Вилгефорц.

Едва сега тя съобрази какво не е наред с лицето му. Лявото око, което беше значително по-малко от дясното, примигваше, очната ябълка се въртеше като полудяла в сбръчканата синя очна вдлъбнатина. Картината беше кошмарна.

— Държи се смело, на лицето й няма и следа от страх — каза магьосникът, накланяйки глава. — Одобрявам. Стига само смелостта да не се окаже резултат от глупостта й. Веднага смятам да разпръсна всякакви илюзии. Както правилно отбеляза господин Бонхарт, ти не можеш да избягаш оттук. Нито чрез телепортиране, нито с помощта на собствените ти необичайни способности.

Тя знаеше, че той е прав. По-рано вярваше, че при всички случаи, дори в последния момент, ще успее да избяга и да се скрие между времената и световете. Сега вече знаеше, че това са напразни надежди. Неосъществими. Целият замък се тресеше от зловеща, враждебна, чужда магия, която я пронизваше, изследваше, пълзеше като паразит по вътрешностите й и гънките на мозъка. И тя не можеше да направи нищо, за да я спре. Беше във властта на враговете си. Безсилна.

„Какво да се прави? — помисли си тя. — Знаех къде отивам и какво правя. Знам защо дойдох тук. Всичко останало наистина беше просто фантазия. Е, да става каквото трябва да стане.“

— Браво — каза Вилгефорц. — Точна оценка на положението. Ще стане каквото трябва. По-точно, ще стане каквото аз реша. Интересно дали се досещаш, прелестна моя, какво ще бъде решението ми?

Тя искаше да отговори, но не успя да преодолее съпротивата на свитото си пресъхнало гърло. Той отново я изпревари, прочел мислите й.

— Разбира се, че се досещаш. Господарка на световете, Господарка на времената и местата. Да, да, прекрасна моя, ти не ме хвана неподготвен със своето посещение. Аз просто знам как и по какъв начин си успяла да избягаш от езерото. Знам с какво и с кого си се сблъскала там. Знам как си попаднала тук. Единственото, което не знам, е дълъг ли беше пътят? Събра ли много впечатления? Ах — усмихна се зловещо той, изпреварвайки я отново. — Няма нужда да отговаряш. Знам, че е било интересно. Знаеш ли, просто с нетърпение чакам лично да го изпробвам. Страшно ти завиждам за тая дарба. Ще се наложи да я споделиш с мен, прекрасна моя. Да, „ще се наложи“ са точните думи. Докато не споделиш дарбата си с мен, просто няма да те изпусна от ръцете си. Нито денем, нито нощем.

Цири най-накрая разбра, че гърлото й се свива не само от страх. Магьосникът го стискаше чрез магия. Гавреше се. Унижаваше я. Пред погледите на всички.

— Пусни… Йенефер — изхриптя тя, гърчейки се от усилието. — Пусни я… А с мен можеш да правиш каквото поискаш.

Бонхарт избухна в смях, сухо се засмя и Стефан Скелен. Вилгефорц почеса с кутрето си ъгълчето на чудовищното си око.

— Едва ли си толкова глупава, за да не разбираш, че и без това мога да направя с теб каквото си поискам. Искането ти е жалко, дори смешно.

— Ти искаш мен… — Цири вдигна глава, въпреки че това й костваше доста усилия. — За да ти родя дете. Всички го искат, ти също. Да, аз съм в твоята власт, но дойдох сама тук… Не можа да ме хванеш, въпреки че ме преследваше по целия свят. Дойдох сама и сама ще ти се отдам. В замяна на Йенефер. За живота й. Смешно ли ти е? Добре, тогава се опитай да ми направиш бебе… насила… Ще видиш как бързичко ще изгубиш желание за смях.

Бонхарт скочи към нея и замахна с камшика. Вилгефорц направи един на пръв поглед небрежен жест с ръка, но и това беше достатъчно, за да се изтръгне камшикът от ръката на Бонхарт, а самият той да се завърти така, сякаш е получил силен удар.

— Господин Бонхарт — каза Вилгефорц, масажирайки пръстите си, — като че ли все още ви е трудно да разберете какви са задълженията на един гост. Постарайте се да запомните: когато сте някъде на гости, не се чупят мебели и произведения на изкуството, не се крадат дребни предмети, не се цапат килими и труднодостъпни места. Не се изнасилват и не се пребиват другите гости. Това, последното правило, важи поне до момента, в който домакинът сам приключи с изнасилването и пребиването на гостите си и даде знак, че вече може свободно да се бие и изнасилва. А ти, Цири, също трябва да си направиш изводи от думите ми. Не можеш ли? Ще ти помогна. Ти ще ми се отдадеш сама и ще се съгласяваш покорно с всичко, ще ми позволяваш да правя с теб всичко, което поискам. Според теб това е огромна жертва от твоя страна. Дълбоко се заблуждаваш. Защото аз няма да правя с теб онова, което ми се иска, а което съм принуден. Например: за да се реванширам за Танед, на мен ми се иска да ти извадя поне едното око, а не мога, защото се притеснявам, че няма да го преживееш.

Цири разбра, че трябва да действа или сега, или никога. Тя рязко се извъртя и измъкна Лястовичката от ножницата. Целият замък изведнъж завибрира, тя почувства, че пада и болезнено удари коленете си. Сви се, почти опирайки чело в пода, борейки се с желанието да повърне. Мечът се изплъзна от вцепенените й пръсти. Някой го вдигна.

— Да-а-а — провлачи глас Вилгефорц и подпря брадичка върху допрените си като за молитва длани. — Докъде бяхме стигнали? А, да, до твоето предложение. Животът и свободата на Йенефер в замяна… На какво? На това, че ти ще ми се отдадеш доброволно, с желание, без насилие и принуда? Съжалявам, Цири. За онова, което ще направя с теб, насилието и принудата просто са необходими. Да, да — повтори той, наблюдавайки с интерес как момичето хрипти, лигави се и се опитва да изкара съдържанието на стомаха си. — Без насилие и принуда просто няма да се получи. Уверявам те, че никога няма да се съгласиш доброволно на онова, което смятам да направя с теб. Така че предложението ти си остава жалко и смешно, а на всичкото отгоре и безсмислено. Затова го отхвърлям. Хванете я. И я отведете в лабораторията.

* * *

Лабораторията почти не се различаваше от онази, която беше позната на Цири от храма на Мелителе в Еландер. Тя също беше ярко осветена, тук също цареше идеална чистота. И тук имаше дълги маси с плотове, обковани с ламарина. Върху плотовете бяха натрупани стъкленици, реторти, колби, епруветки, тръбички, лещи, съскащи и бълбукащи дестилационни кубове и други странни прибори. И тук, както и в Еландер, силно миришеше на етер, спирт, формалин и още нещо, което внушаваше страх. Дори там, в приятелския храм, заедно с приятелски настроените жрици и Йенефер, лабораторията внушаваше страх на Цири. А там, в Еландер, никой не я беше вкарал вътре насила, никой не я беше хвърлил грубо върху скамейката, никой не я беше държал за ръцете с желязна хватка. Там, в Еландер, насред лабораторията, нямаше ужасяващ стоманен стол, чието садистично предназначение беше повече от очевидно. Там нямаше облечени в бяло и обръснати до голо типове, нямаше го Бонхарт, нямаше го възбуденият, почервенял и нервно облизващ устни Стефан Скелен. Нямаше го и Вилгефорц с едно нормално и друго малко и кошмарно мърдащо око.

Вилгефорц се обърна към масата и започна да подрежда върху нея предизвикващи страх инструменти.

— Разбираш ли, прелестна моя — заговори той, приближавайки се към Цири, — за мен ти си ключът към могъществото и властта. Властта не само над тукашния свят, но и над всички светове. Над пълния комплект места и времена, появили се след Сливането. Сигурно ме разбираш. Някои от тези места и времена вече си ги посещавала. Срам ме е да си призная — продължи той след малко, запретвайки ръкави, — но властта ужасно ме привлича. Може да прозвучи тривиално, знам, но аз искам да бъда владетел. Владетел, пред когото ще се кланят, когото ще боготворят и благославят за това, че съществува и ще му отдават божествени почести, ако да речем, реши да избави света от катаклизъм. Дори и ако го направи просто от каприз. Ох, Цири, сърцето ми ликува, когато си помисля колко щедро ще възнаграждавам верните и колко жестоко ще наказвам непослушните и непокорните. Истински мед за душата ми ще бъдат произнасяните от цели поколения молитви за мен, за моята милост и моята любов. Цели поколения, Цири, и цели светове. И чуй какво още следва. Слушаш ли? Те ще се молят да ги спася от глада, огъня, войната и от гнева на Вилгефорц…

Магьосникът размърда пръсти пред лицето й — и рязко я хвана за бузите. Цири извика и се дръпна, но той я държеше здраво. Устните й затрепериха. Вилгефорц забеляза това и се закикоти.

— Дете на Предопределението. — Той се засмя нервно, в ъгълчетата на устата му се появи пяна. — Aen Hen Ichaer, свещената елфическа Стара кръв… Вече си само моя…

Той се изправи рязко и избърса устата си.

— Всякакви глупаци и мистици — продължи Вилгефорц с обичайния си студен тон — се опитваха да те нагодят, да те приспособят по някакъв начин към приказките, легендите и предсказанията, търсеха гена, който носиш, наследството на предците. Бъркайки небето и звездите с отражението им върху повърхността на езерото, те мистично предположиха, че генът, носител на велики способности, ще продължи да се развива и ще достигне пълната си мощ или в твоето дете, или в детето на детето ти. По този начин около теб растеше магическа аура, виеше се тамянен дим. А истината се оказа толкова банална, колкото и прозаична. Важна е кръвта ти, прелестна моя. Но в абсолютно буквалния, лишен от поетичност смисъл на тази дума.

Вилгефорц взе от масата една стъклена спринцовка с дължина около половин стъпка. На края й имаше тънък, леко извит капиляр. Цири усети как устата й пресъхва. Магьосникът поднесе спринцовката към светлината.

— След малко — заяви студено той, — ще те съблекат и ще те сложат на стола. Онзи същия, който разглеждаш с такова любопитство. На този стол ще прекараш — в наистина неудобна поза — известно време. А с помощта на ей този прибор, който, както забелязвам, също доста те заинтересува, ти ще бъдеш оплодена. Това изобщо не е толкова страшно, почти през цялото време ще бъдеш в полусънно състояние от еликсирите, които ще започна да ти преливам от този съд, за да закрепя правилно яйцеклетката и да избегна извънматочната бременност. Няма от какво да се страхуваш, имам голям опит, вече съм го правил стотици пъти. Вярно, че моите избранички нито веднъж не са били посочени от съдбата и от предопределението, но не смятам, че матката и яйчниците на избраницата се различават значително от матката и яйчниците на обикновените момичета. А сега — най-важното нещо. — Вилгефорц явно се наслаждаваше на думите си. — Това може и да те натъжи, а може и да те успокои, но трябва да ти кажа, че няма да раждаш детето си. Кой знае, то може наистина да е най-великият избраник, с невероятни способности, спасител на света и водач на народите. Само че никой не може да гарантира това, а и аз нямам намерение да чакам толкова дълго. Нужна ми е кръв. По-точно кръв от плацентата. Щом плацентата се оформи, аз ще я извлека от теб. По-нататъшните ми планове, както можеш сама да се досетиш, вече няма да са свързани с теб, затова не виждам смисъл да ти ги разкривам — би било излишна фрустрация.

Той млъкна, правейки ефектна пауза. Устните й затрепериха — тя вече не можеше да се контролира.

— А сега — театрално кимна Вилгефорц, — моля, заповядайте на стола, госпожице Цири.

— Няма да е зле — блеснаха зъбите под гъстите мустаци на Бонхарт — оная кучка Йенефер да гледа. Заслужила си го е!

— Така си е. — В крайчетата на усмихващите се устни на Вилгефорц отново се появи бяла пяна. — Несъмнено оплождането е свято дело, възвишено и тържествено, мистерия, при която трябва да присъстват всички най-близки роднини. А Йенефер е нейната квазимайка — в примитивните култури подобните на нея активно участват в съпровождането на дъщерите си до брачното ложе. Хайде! Доведете я!

— А що се отнася до оплождането — Бонхарт се наведе над Цири, която избръснатите до голо аколити на магьосника вече бяха започнали да разсъбличат, — не може ли по обичайния начин, господин Вилгефорц?

Скелен изсумтя и поклати глава. Вилгефорц леко смръщи вежди.

— Не, господин Бонхарт — отвърна той студено. — Не може.

Сякаш току-що осъзнала сериозността на положението си, Цири изпищя пронизващо. Веднъж, после втори път.

— Хайде, хайде — намръщи се магьосникът. — Влезе смело в леговището на лъва, с гордо вдигнати глава и меч, а сега се плашиш от една малка стъклена тръбичка? Срамота, момиче.

Без да се интересува, че е срамота, Цири изпищя отново, с такава сила, че лабораторните съдове зазвъняха.

И неочаквано замъкът Стига отвърна с викове и суматоха.

* * *

— Задават се неприятности, момчета — повтори Задарлик, човъркайки с върха на рунката си изсъхналия тор от процепите между плочите на двора. — Ще видите какви неприятности ще си имаме.

Той погледна другарите си, но никой от стражите не отговори. Мълчеше и Бореас Мун, който беше останал при портата. По собствена воля, не по заповед. Той можеше също като Силифант да тръгне с Кукумявката, за да види със собствените си очи какво ще се случи с Господарката на езерото, каква съдба ще я сполети. Но Бореас не искаше да гледа това. Предпочиташе да остане тук, на двора, под открито небе, по-далеч от стаите и залите на горния етаж, където бяха отвели момичето. Беше сигурен, че виковете й няма да стигнат дотук.

— Тези черни птици са лош знак. — Задарлик кимна към гарваните, които продължаваха да стоят по стените и корнизите. — Лош знак е и оная девойка, която пристигна с враната кобила. Не е чиста работата на Кукумявката, дето и ние му я вършим. Казват, че той вече не е коронер, нито пък важен господин, а го издирват, както и нас. Че императорът му е страшно ядосан. Както и на нас — ако ни хванат, лошо ни се пише, момчета.

— Аха! — обади се и друг мъж от стражата, мустакатко с калпак, украсен с пера от черен щъркел. — Така си е! Лошо е, когато императорът ти е ядосан.

— О, стига — обади се трети, който беше пристигнал в замъка с последните попълнения към наемническата дружина на Скелен. — На императора съвсем не му е до нас. Сега той си има други проблеми. Войските му ядат голям бой от нордлингите.

— Може пък да не е чак толкова зле, че сме тук с Кукумявката? — рече четвърти. — Винаги е по-добре да си при онзи, който е отгоре.

— Вярно, че е по-добре — обади се новакът. — Мисля, че Кукумявката ще се издигне. А с него и ние ще се оправим.

— Ох, момчета — облегна се на рунката си Задарлик. — Тъпи сте като конски опашки…

Черните птици излетяха с оглушителен шум и грачене, заслониха небето и обкръжиха кулата.

— Какво става, по дяволите? — ахна един от пазачите.

— Отворете портата!

Изведнъж Бореас Мун усети силната миризма на билки: конски босилек, мента и мащерка. Той преглътна, тръсна глава, затвори и отвори очи. Не му помогна. Слабият, сивокос, приличащ на просяк тип, който се беше появил до него от нищото, нямаше никакво намерение да изчезва. Той стоеше и се усмихваше, без да отваря устни. Косите на Бореас за малко да му повдигнат шапката.

— Моля, отворете вратата — обади се усмихващият се мъж. — Веднага. Повярвайте ми, така ще е по-добре.

Задарлик, изпуснал рунката си със звънтене, стоеше неподвижно и мърдаше беззвучно с устни. Погледът му беше абсолютно пуст. Останалите пазачи се приближиха до портата с вдървена, неестествена походка, като големи. Свалиха гредата и отвориха двете крила.

В двора с тропот връхлетяха четирима конници. Косите на единия бяха бели като сняг, в ръката му като мълния проблясваше меч. Вторият се оказа светлокоса жена, опъваща тетивата на лъка си. Третата ездачка, съвсем младичка девойка, със замах разсече челото на Задарлик.

Бореас Мун подхвана изпуснатата рунка и вдигна дръжката й пред себе си, за да се предпази. Четвъртият ездач изведнъж се надвеси над него. От двете страни на шлема му бяха прикрепени крила на хищна птица. Проблесна вдигнатият му меч.

— Остави го, Кахир — каза рязко белокосият. — Пести времето и кръвта. Милва, Регис, да вървим…

— Не! — избоботи Бореас, без сам да знае защо прави това. — Не натам… Там има само задънен проход. Трябва да вървите нататък, по онези стълби. Горе, в замъка. Ако искате да спасите Господарката на езерото… трябва да побързате.

— Благодаря — отвърна белокосият. — Благодаря ти, непознати. Регис, чу ли го? Води ни.

Само след миг на двора останаха само труповете. И Бореас Мун, все още облегнат на дървената рунка. Не можеше да я пусне, толкова силно му трепереха краката.

Гарваните с грачене кръжаха над замъка Стига. Мъгла обгръщаше кулите.

* * *

Вилгефорц изслуша със стоическо спокойствие и с каменно лице съобщението на дотичалия наемник. Но играещото и непрекъснато примигващо око го издаде.

— Помощ в последния момент? — изскърца той. — Не е за вярване. Такива неща просто не се случват. Или се случват, но само в панаирджийските представления, а това точно на такова ми мяза. Бъди така любезен, добри ми човече, и ми кажи, че всичко това си го измислил, за да се пошегуваш с нас?

— Нищо не съм измислил! — възмути се войникът. — Истината ви казвам! Нахълтаха някакви… Цяла армия…

— Добре, добре — прекъсна го магьосникът. — Пошегувах се. Скелен, заеми се лично с това. Сега е моментът да покажеш какво струва малката ти армия, наета, между другото, с моето злато.

Кукумявката подскочи, размахвайки нервно ръце.

— Не гледаш ли твърде просто на нещата, Вилгефорц? — извика той. — Като че ли не си даваш сметка за сериозността на ситуацията! Ако някой е нападнал замъка, то това може да е само армията на Емхир! Което означава…

— Нищо не означава — отряза го магьосникът. — Но знам какво си мислиш. Добре, ако фактът, че стоя зад гърба ти, ще те поуспокои, нека бъде така. Да вървим. Вие също, господин Бонхарт. А що се отнася до теб — погледна той Цири със страшното си око, — остави всяка надежда. Знам кой е дошъл тук със своята достойна за фарс помощ. И ти гарантирам, че ще превърна този фарс в ужас.

Той се обърна към слугите и аколитите:

— Хей, вие! Оковете девойката в двимерит и я заключете в килията с три катинара. И не отстъпвайте нито на крачка от вратата! Ще отговаряте с главите си за нея! Ясно ли е?

— Тъй вярно, господине!

* * *

Връхлетяха в коридора, оттам в друга зала, пълна със статуи. Никой не им препречи пътя. Мярнаха се само няколко слуги, които се скриха веднага, щом ги забелязаха.

Хукнаха нагоре по стълбите. Кахир изби вратата с ритник. Ангулеме влетя вътре с боен вик и с един удар на меча си отсече шлема на стоящата до вратата броня, която взе за стража. Веднага разбра грешката си и избухна в смях.

— Хе-хе-хе! Вижте само…

— Ангулеме — укроти я Гералт. — Не стой! Давай нататък!

Пред тях се отвориха врати, мярнаха се фигури. Без да се замисля, Милва опъна тетивата и пусна една стрела. Някой изкрещя. Вратите се затвориха. Гералт чу как падна мандалото.

— Напред! Напред! — извика той. — Не стойте!

— Вещерю — каза Регис. — Глупаво и безсмислено е да тичаме така на сляпо. Аз ще отида… Ще полетя на разузнаване.

— Лети.

Вампирът изчезна, сякаш отвян от вятър. Гералт нямаше време да се изненада. Те отново се натъкнаха на хора, този път въоръжени. Кахир и Ангулеме се хвърлиха с викове срещу тях и хората хукнаха да бягат, най-вече от Кахир и впечатляващия му шлем с крила.

Озоваха се в заобикалящата вътрешния двор галерия. До вратата, водеща към вътрешността на сградата, оставаха няколко крачки, може би двайсетина, когато в другия край на галерията се появиха хора. Разнесоха се викове, усилени от ехото. Засвистяха стрели.

— Скрийте се! — извика вещерът.

Стрелите се сипеха като градушка. Фучаха пера, накрайниците изкарваха искри от каменния под, трошаха мазилка по стените. По вещера и групата му се сипеше прах.

— Залегнете! Зад парапета!

Проснаха се на пода, опитвайки се да се прикрият колкото могат зад резбованите колони на парапета. Но не успяха да се отърват без рани. Вещерът чу как Ангулеме извика и видя как момичето се хваща за рамото, за окървавения ръкав.

— Ангулеме!

— Няма нищо! Мина през месото! — извика момичето с леко треперещ глас, потвърждавайки онова, което вещерът вече знаеше — ако острието на стрелата беше раздробило костта, Ангулеме щеше да изгуби съзнание от шока.

Стрелците от другия край на галерията не спираха да стрелят и крещяха, викайки подкрепление. Неколцина притичаха настрани, за да могат да достигат до противника от по-остър ъгъл. Гералт изруга и прецени разстоянието, отделящо ги от аркадата. Работата не изглеждаше добре. Но да останат тук означаваше сигурна смърт.

— Скачаме! — изкрещя той. — Внимание! Кахир, помогни на Ангулеме.

— Ще ни избият!

— Скачаме! Така трябва!

— Не! — извика Милва и се изправи с лък в ръка.

Тя се изпъна и зае стрелкова поза, като истинска статуя, мраморна амазонка с лък. Стрелците от галерията закрещяха.

Милва отпусна тетивата.

Единият от стрелците излетя назад, удари се с гръб в стената и върху мазилката остана кървав отпечатък, наподобяващ огромно осмокрако. От галерията долетяха рев, гневни и заплашителни крясъци.

— Велико слънце… — изстена Кахир. Гералт го стисна за рамото.

— Да скачаме! Помогни на Ангулеме.

Стрелците от галерията съсредоточиха обстрела си върху Милва. Стрелкинята дори не помръдна, въпреки че около нея се сипеха отломки от мазилката, хвърчаха парчета мрамор и натрошени стрели. Тя спокойно пусна тетивата. Нов вик и втори противник рухна като парцалена кукла, опръсквайки с кръв и мозък своите съседи.

— Сега! — извика Гералт, забелязвайки как стражите скачат от галерията и падат по каменния под на дворчето в опит да се скрият от безмилостните стрели на Милва. Продължиха да стрелят само тримата най-смели.

Една стрела се удари в стълба, засипвайки Милва с прах от мазилката. Тя издуха падналия върху лицето й кичур коса и опъна лъка.

— Милва! — Гералт, Ангулеме и Кахир изтичаха до арките. — Остави ги! Бягай!

— Само още веднъж — каза стрелкинята, притиснала перата на стрелата към крайчето на устните си.

Тетивата изплющя. Единият от тримата смели стрелци изкрещя, преметна се през перилата и падна долу, върху каменния под на дворчето. Останалите за миг изгубиха цялата си смелост. Стовариха се на пода и се притиснаха към него. Притичалите се на помощ хора не бързаха да излязат в галерията и да се изложат под убийствения обстрел на Милва.

С изключение на един.

Милва го оцени веднага. Не много висок, хилав, побелял. С протрит до блясък нараменник върху лявата мишница, със стрелкова ръкавица на дясната ръка. Тя го видя как вдига красивия си комбиниран лък с резбовано ложе, как меко го натяга. Видя опънатата тетива на фона на загорялото му лице, видя как червеното перо на стрелата докосва бузата му. Видя, че той се цели правилно.

Тя вдигна лъка, меко опъна тетивата, като същевременно се прицелваше. Тетивата се докосна до лицето й, перото на стрелата — до крайчеца на устните й…

* * *

— По-силно, по-силно, Марийке! До бузата. Усучи тетивата с пръсти, за да не падне стрелата от ложето. Притисни ръка към бузата. Прицели се. Отвори и двете очи! Сега притаи дъх. Стреляй!

Въпреки кожения предпазител, тетивата болезнено ожули лявата й мишница.

Баща й искаше да каже още нещо, но се разкашля. Тежка, суха, болезнена кашлица. „Той кашля все по-силно — помисли си Марийка Баринг, отпускайки лъка. — Все по-силно и все по-често. Вчера се разкашля, когато се целеше в козата. И заради това на обед ядохме варен лебед. Не мога да понасям варения лебед. Мразя глада. И нищетата.“

Старият Баринг си пое въздух с хриптене.

— Стрелата ти премина на педя от целта, момиче! На цяла педя! Нали ти казах да не дърпаш така, преди да отпуснеш тетивата! А ти подскачаш, сякаш имаш охлюв в задника. И се целиш твърде продължително. Стреляш с изморена ръка! Само хабиш стрелите!

— Ама нали уцелих! И то не на една педя, а на половин педя от целта.

— Не ми викай! Боговете ме наказаха, като вместо момче ми пратиха момиче с кашкавалени пръсти.

— Въобще не са ми кашкавалени пръстите!

— Тепърва ще разберем. Стреляй още веднъж. И не забравяй какво ти казах. Стой така, сякаш си се сраснала със земята. Цели се и стреляй бързо. Какво ми се мръщиш?

— Защото ми се караш!

— Имам право на това — баща съм ти. Стреляй.

Тя опъна лъка, нацупена, готова да се разплаче. Той го забеляза.

— Обичам те, Марийке — рече глухо баща й. — Никога не го забравяй.

Тя отпусна тетивата в мига, в който перото се докосна до устните й.

— Добре — рече баща й. — Добре, дъще.

И се закашля страшно, хрипливо.

* * *

Мургавият стрелец в галерията загина на място. Стрелата на Милва попадна под лявата му подмишница и навлезе надълбоко, почти до половината, строшавайки ребрата му и разкъсвайки дробовете и сърцето.

Пуснатата секунда по-рано от мургавия стрелец червенопера стрела улучи Милва ниско в корема и излезе отзад, разбивайки таза и разкъсвайки червата и артерията. Стрелкинята се стовари на пода като ударена с таран.

Гералт и Кахир закрещяха в един глас. Без да ги интересува, че стрелците от галерията забелязаха падането на Милва и отново вдигнаха лъковете си, те изскочиха пред портичката, зад която се прикриваха, сграбчиха стрелкинята и я издърпаха, без да обръщат внимание на дъжда от стрели. Една от стрелите иззвънтя, удряйки се в шлема на Кахир. А Гералт можеше да се закълне, че друга му облиза косата.

Милва остави след себе си широка блестяща ивица кръв. На пода, където я оставиха да лежи, веднага се образува огромна локва. Кахир ругаеше, ръцете му трепереха. Гералт усети как го обзема отчаяние. И ярост.

— Лелче! — извика Ангулеме. — Лелче, не умира-а-ай!

Мария Баринг отвори уста, разкашля се силно и изплю кръв на брадичката си.

— И аз те обичам, татко — произнесе тя съвсем ясно.

И умря.

* * *

Бръснатите аколити не можеха да се справят с мятащата се и викаща Цири, на помощ им се притекоха прислужниците. Един от тях, който отнесе силен ритник от нея, се преви, падна на колене и се хвана с две ръце за слабините, трескаво опитвайки се да си поеме въздух.

Но това само разгневи останалите. Цири получи удар с юмрук по шията и пестник в лицето. Преобърнаха я, някой силно я удари в бедрото, друг седна на глезените й. Един от бръснатите аколити, млад, със зли жълто-зелени очи, притисна колене в гърдите й, хвана я за косата и силно дръпна. Цири нададе вой.

Аколитът също изкрещя. И се изцъкли. Цири забеляза как от бръснатата му глава бликна кървав фонтан, опръсквайки бялата му лабораторна мантия с кошмарен десен.

Затрещяха преобръщащи се мебели. Пронизителното звънтене и хрущене на чупещото се стъкло се сляха с безумния вой на хората. Разливащите се по масите и пода екстракти, филтри, еликсири и други магически субстанции се смесваха и съединяваха, като при някои контакти се издигаха кълба жълт пушек. Помещението веднага се напълни с отровна смрад.

С насълзените си от вонята очи Цири с ужас забеляза през дима, че из залата с невероятна скорост се мята нещо черно, наподобяващо гигантски прилеп. Видя как по време на полета си прилепът докосва хората, и онези, до които се е допрял, падат с писък на пода. Пред очите й един от бягащите прислужници беше подхвърлен във въздуха и се строполи върху масата, където започна да се гърчи, да пръска кръв и да хрипти сред разбитите реторти, тръбички, дестилационни кубове, лещи и колби.

Получилите се смеси плиснаха върху лампата. Засъска и засмърдя, а в лабораторията изведнъж избухнаха пламъци. Вълната от топлина разпръсна пушека. Цири стисна зъби, за да не се разкрещи.

На стоманения стол, който беше предназначен за нея, седеше слабоват, прошарен мъж, облечен с елегантен черен костюм. Той спокойно заби зъби в шията на преметнатия през коленете му аколит и започна стръвно да смуче. Аколитът пищеше пронизващо и подритваше конвулсивно. Изпънатите му ръце и крака потреперваха ритмично.

Мъртвешки сините езичета на пламъците танцуваха по металическото покритие на масата. Ретортите и колбите се взривяваха една след друга.

Вампирът се откъсна от шията на жертвата си и погледна Цири с черните си като ахат очи.

— Понякога се случва така — заяви той нравоучително, облизвайки кръвта от устните си, — че човек не може да не пие. Но ти не се страхувай — усмихна се той, виждайки изражението на лицето й. — Не се бой, Цири. Радвам се, че те намерих. Казвам се Емиел Регис. Аз, колкото и странно да ти прозвучи, съм приятел на вещера Гералт. Дойдох заедно с него, за да те спасим.

В димящата лаборатория влетя въоръжен наемник. Приятелят на Гералт се извъртя към него, засъска и оголи кучешките си зъби. Наемникът нададе див вой, който дълго време продължи да отеква в далечината.

Емиел Регис бутна от коленете си неподвижното, омекнало като парцал тяло на аколита, стана и съвсем по котешки се протегна.

— Кой би предположил! — рече той. — Такъв палячо, а кръвта му колко вкусна се оказа. На това му се казва „скрито достойнство“. Позволи ми, Цирила, да те отведа при Гералт.

— Не — измърмори Цири.

— Няма защо да се страхуваш от мен.

— Не се страхувам — възрази тя, героично сражавайки се със зъбите си, които се опитваха да се разтракат. — Не е там работата. Тук някъде е затворена в тъмница Йенефер. Трябва да я освободя колкото се може по-бързо. Боя се, че Вилгефорц… Моля ви, господин…

— Емиел Регис.

— Моля ви да предупредите Гералт, че Вилгефорц е тук. Той е магьосник. Могъщ магьосник. Нека Гералт много да внимава.

* * *

— Трябва много да внимаваш — повтори Регис, без да сваля поглед от трупа на Милва. — Защото Вилгефорц е много могъщ магьосник. А тя отиде да освобождава Йенефер.

Гералт изруга.

— Да вървим! — извика той, сякаш за да повдигне падналия дух на приятелите си. — Напред!

— Да вървим! — Ангулеме стана и избърса сълзите си. — Да вървим! Време е да сритаме някои задници, мамка му!

— Усещам в себе си такава сила — изсъска вампирът, усмихвайки се зловещо, — че сигурно ще мога да разруша целия замък!

Вещерът го погледна с подозрение.

— Едва ли ще е необходимо — каза той. — Но се качете на горните етажи и вдигнете малко шум, за да им отвлечете вниманието от мен. Аз ще се опитам да намеря Цири. Не ми харесва, изобщо не ми харесва, че си я оставил самичка, вампире.

— Тя настоя — спокойно обясни Регис. — Тонът й изключваше всякакви дискусии. Признавам, хвана ме неподготвен.

— Знам. Вървете на горния етаж. Дръжте се! А аз ще се опитам да я намеря. Нея или Йенефер.

* * *

Намери една от двете, и то много бързо.

Натъкна се на тях случайно, съвсем неочаквано, когато излизаше от завоя на коридора. Тогава ги видя. И картината предизвика у него такъв приток на адреналин, че кръвта му завря дори в кръвоносните съдове на върха на пръстите му.

По коридора яки мъже влачеха Йенефер. Магьосницата беше раздърпана и окована във вериги, но това не й пречеше да се гърчи, да рита и да ругае като пристанищен хамалин.

Гералт не остави време на мъжете да се съвземат от неочакваната среща. Удари само веднъж, само един, отблизо, с лакът. Мъжът нададе вой като куче, отлетя назад, заби глава с трясък и звънтене в подредените в нишата брони и се свлече в краката им, размазвайки кръвта си по метала.

Останалите — трима от тях — пуснаха Йенефер и отстъпиха назад. С изключение на четвъртия, който хвана магьосницата за косата и допря ножа си до гърлото й, над самия двимеритов нашийник.

— Не се приближавай — изрева той. — Ще я заколя! Не се шегувам!

— Аз също. — Гералт завъртя меча си като вятърна мелница и погледна дангалака в очите. Онзи не издържа. Пусна Йенефер и се присъедини към другарите си. Всички държаха оръжие в ръцете си. Единият свали от стената стара, но страшна на вид алебарда. Четиримата се присвиха, неспособни да решат да нападнат ли, или да се отбраняват.

— Знаех, че ще дойдеш — каза Йенефер и се изправи гордо. — Покажи им на тези негодници на какво е способен вещерският меч, Гералт.

Тя вдигна високо окованите си ръце и опъна свързващата ги верига. Гералт хвана сихила с две ръце, наведе се леко, прицели се и удари. Толкова бързо, че никой не забеляза движението на острието.

Оковите паднаха със звън на пода. Някой от наемниците шумно въздъхна. Гералт стисна още по-здраво ръкохватката и постави показалеца си под ефеса.

— Застани неподвижно, Йен. Главата леко наведена настрани, ако обичаш.

Магьосницата дори не трепна. След удара се чу съвсем тихичък звън на метал.

Двимеритовият нашийник падна на земята, до веригите. На шията на Йенефер се появи една, само една червена капчица.

Тя се засмя, масажирайки китките си. След това се обърна към мъжете. Нито един не издържа погледа й.

Онзи с алебардата остави старото оръжие на пода внимателно, сякаш се страхуваше, че то ще зазвъни.

— С такива Кукумявката сам да се оправя — изръмжа той. — На мен ми е мил животът.

— Заповядаха ни — измънка друг, отстъпвайки назад. — Наредиха ни… Ние по заповед…

— Нищо не сме ви направили, госпожо — облиза устните си третият. — Във вашата килия… Застъпете се за нас…

— Махайте се — извика Йенефер. Освободена от двимеритовите окови, изправена, с гордо вдигната глава, тя изглеждаше като титанка. Черната й разрошена грива сякаш допираше тавана.

Мъжете се ометоха. Йенефер се смали до нормални размери и се хвърли на шията на Гералт.

— Знаех, че ще дойдеш за мен — промълви тя, търсейки устните му. — Че при всички случаи ще дойдеш.

— Да вървим — каза той след малко, поемайки си въздух. — Сега — Цири.

— Цири — съгласи се тя и в очите й се разгоряха страховити виолетови пламъци. — И Вилгефорц.

* * *

Иззад ъгъла изскочи здравеняк с арбалет; изкрещя и стреля, целейки се в магьосницата. Гералт скочи като пружина и замахна с меча. Отбитата стрела прелетя толкова близо над главата на арбалетчика, че той се сви от страх. Преди да успее да се изправи отново, вещерът подскочи и го разпра като шаран. По-нататък по коридора се забелязваха още двама, те също държаха арбалети и също стреляха, но ръцете им трепереха твърде силно, за да улучат. След миг вещерът вече стоеше до тях и двамата умряха бързо.

— Накъде, Йен?

Магьосницата затвори очи и се съсредоточи.

— Насам. По стълбата.

— Сигурна ли си?

— Да.

Главорезите на Скелен ги нападнаха веднага, щом излязоха от завоя близо до украсената с архиволт врата. Бяха повече от десетима, въоръжени с копия, протазани и корсеки. Освен това бяха решителни и яростни. Но въпреки това всичко приключи много бързо. Единият беше поразен в гърдите от огнена стрела, пусната от дланта на Йенефер. Гералт се завъртя в пирует, влетя между останалите и сихилът започна да проблясва и съска като змия. След като убиха четирима, останалите побягнаха, събуждайки със звън и тропот ехо в коридорите.

— Всичко наред ли е, Йен?

— Не може да е по-добре!

Под архиволта стоеше Вилгефорц.

— Колко впечатляващо — каза той спокойно и звучно. — Възхитен съм. Честна дума, наистина съм възхитен, вещерю. Може да си наивен и безнадеждно глупав, но с техниката си определено предизвикваш възхищение.

— Твоите главорези — отвърна също така спокойно Йенефер — току-що избягаха, изоставяйки те в наши ръце. Дай ми Цири, а аз ще те оставя здрав.

— Знаеш ли, Йенефер — озъби се магьосникът, — за втори път днес получавам такова великодушно предложение. Благодаря, благодаря. А ето и отговорът ми.

— Пази се! — извика Йенефер и отскочи встрани. Гералт също отскочи. Навреме. Излетялото от ръката на магьосника огнено кълбо превърна в черна цвъртяща каша мястото, където двамата бяха стояли до момента. Вещерът избърса от лицето си саждите и остатъците от вежди. Забеляза, че Вилгефорц протяга ръка. Гмурна се настрани и падна на пода до колоната. Разнесе се такъв гръм, че в ушите им зазвъня, а замъкът се разтресе из основи.

Страшният гръм отекна в целия замък, стените се разтресоха, полилеите зазвъняха. Със силен трясък на земята се стовари голям портрет с позлатена рамка.

В очите на притичалите наемници гореше див ужас. Стефан Скелен ги изгледа страшно, направи войнствена физиономия и попита с решителен глас:

— Какво става там? Говорете!

— Господин коронер — изхриптя един. — Там е страшно! Те са демони и дяволи… Стрелят с лъкове безпогрешно… Колят навред… Сеят смърт… Всичко е почервеняло от кръв!

— Поне десетина паднаха… Може и повече да са… А там… Чувате ли?

Отново отекна гръм и замъкът се разтресе.

— Магия — измърмори Скелен. — Вилгефорц… Е, да видим. Да разберем кой кого.

Дотича още един войник, пребледнял и посипан с прах. Дълго време не можа да обели нито дума, а когато най-накрая заговори, гласът му трепереше също както ръцете му.

— Там… там… Чудовище… Господин коронер… Прилича на огромен прилеп! Пред очите ми късаше главите на хората… Лее се кръв като фонтан! А той съска и се смее… С ей такива зъбища!

— Няма да се отървем… — прошепна някой зад гърба на Кукумявката.

— Господин коронер — най-накрая се осмели да се обади Бореас Мун. — Това са привидения. Видях… младия граф Кахир аеп Кеалах. А той е мъртъв.

Скелен го погледна безмълвно.

— Господин Стефан… — едва чуто се обади Дакре Силифант. — Дали не воювахме достатъчно тук?

— Това не са хора — простена един от наемниците. — Дяволи от пъкъла, ето какво са! Човешката сила не може да ги спре…

Кукумявката скръсти ръце на гърдите си и погледна войниците със смел и властен поглед.

— Значи няма да се месим в конфликта между пъклените сили! — заяви той силно и уверено. — Нека демоните се бият с демони, магьосниците с магьосници, а привиденията — с надигналите се от гроба мъртъвци. Няма да им се пречкаме. Просто спокойно ще изчакаме тук резултата от битката.

Лицата на наемниците се проясниха. Самочувствието им видимо се подобри.

— Това стълбище е единственото тук — продължи с гръмък глас Скелен. — Няма друг изход. Ще почакаме тук. Да видим кой ще тръгне да слиза по него.

На горния етаж се разнесе ужасяващ грохот, от стените се посипа мазилка. Замириса на сяра и изгоряло.

— Много е тъмно тук! — възкликна Кукумявката с гръмък и смел глас, за да повдигне духа на войниците си. — Бързо палете каквото може! Факли, борини! Трябва да видим кой пръв ще се появи на стълбището! Да напълним с нещо бързо запалимо онези железни кошове!

— Какво запалимо, господине?

Скелен безмълвно им посочи.

— Картините? — попита недоверчиво наемникът. — Платната?

— Именно! — изсумтя Кукумявката. — Какво ме гледате! Изкуството е мъртво!

Рамките се превърнаха в трески, платната — в парцали. Добре изсъхналото дърво и намазаната с маслени бои материя се подпалиха веднага и над тях се извиха ярки пламъци. Бореас Мун гледаше. За себе си вече беше решил. Окончателно.

* * *

Нещо зазвъня, проблесна, и колоната, зад която бяха успели да отскочат в последния момент, се срути. Стълбът се пречупи, украсеният с акант капител се стовари на пода и разби на парчета теракотената мозайка. Към тях със съскане се понесе кълбовидна мълния. Йенефер я отби със заклинание и жест.

Вилгефорц идваше право към тях, наметалото му се развяваше като драконови криле.

— Йенефер въобще не ме изненадва — говореше той. — Тя е жена, същество по-нисше в еволюционното си развитие, управлявано от хормонален хаос. Но ти, Гералт, ти си не само мъж, разсъдлив по природа, но си и мутант, неподвластен на емоциите.

Магьосникът замахна с ръка. Проблесна и се чу звънтене. Мълнията отскочи от измагьосания от Йенефер щит.

— Въпреки своята разсъдливост — продължаваше Вилгефорц, прехвърляйки от длан в длан огнено кълбо, — в едно нещо проявяваш изумителна и изключително глупава последователност: непрекъснато те тегли да пикаеш срещу вятъра. Това не може да не свърши зле. Да знаеш, че днес, в замъка Стига, ти пикаеш срещу ураган.

* * *

Някъде по долните етажи се водеше битка, някой крещеше силно, виеше от болка. Нещо гореше. Цири вдишваше дима и миризмата на изгоряло, усещаше полъха на горещия въздух.

Нещо изгърмя с такава сила, че поддържащите тавана колони се разтресоха, а от стените се посипа алабастър.

Цири надникна предпазливо иззад ъгъла. Коридорът беше пуст. Тя пое бързо и тихо покрай подредените вляво и вдясно по коридора скулптури. Вече ги беше виждала някъде.

В сънищата си.

Излизайки от коридора, тя се натъкна на човек с копие. Отскочи назад, приготвяйки се да направи салто и да го нападне, но изведнъж осъзна, че човекът с копието всъщност е белокоса, слаба, прегърбена жена. И в ръцете си държи метла, а не копие.

— Къде държат магьосницата с черните коси? — попита Цири. — Къде?

Жената с метлата мълча дълго, помръдвайки с устни, сякаш дъвчеше нещо.

— Откъде да знам, гълъбче? — промърмори най-накрая тя. — Аз само почиствам тук. Нищо друго не правя, само вървя след тях и чистя — повтори тя, без да поглежда Цири. — А те само цапат и цапат. Сама виж, гълъбче.

Цири погледна. На пода на зигзаг беше размазана ивица кръв. Няколко крачки по-нататък кръвта стигаше до сгърчен край стената труп. Още по-нататък лежаха други двама — единият свит на кълбо, другият — съвсем неестествено разпънат на кръст. До тях бяха захвърлени арбалети.

— Само цапат. — Жената взе кофата и парцала, отпусна се на колене и започна да бърше. — Само мръсотия, мръсотия и пак мръсотия. А ти бършеш ли, бършеш. Ще му се види ли някога краят?

— Не — отвърна глухо Цири. — Никога. Така е устроен светът.

Жената спря да бърше. Но не вдигна глава.

— Аз само почиствам — рече тя. — Нищо друго. Но на теб, гълъбче, ще ти кажа, че оттук трябва да тръгнеш направо, а след това наляво.

— Благодаря.

Жената наведе още по-ниско глава и се захвана за работа.

* * *

Тя беше сама. Съвсем самичка, изгубена в плетеницата от коридори.

— Госпожо Йенефе-е-ер!

Досега пазеше тишина, защото се страхуваше да не привлече хората на Вилгефорц. Но сега…

— Йенефе-е-ер!

Стори й се, че чу нещо. Да, разбира се!

Тя хукна по коридора и влезе в голяма зала с високи колони. В носа отново я лъхна миризмата на изгоряло.

Бонхарт се появи като призрак от една ниша и я удари по лицето. Тя се олюля, а той като ястреб се нахвърли върху нея, хвана я за гърлото и я притисна към стената. Цири го погледна в рибешките очи и почувства как сърцето й потъва надолу, към корема.

— Нямаше да те намеря, ако не се беше развикала — изхриптя Бонхарт. — Но ти викаше, и то тъжно! За мен ли тъгуваш, миличка?

Продължавайки да я притиска към стената, той заплете пръсти в косата на тила й. Цири отдръпна глава. Ловецът се озъби. Прекара ръка през раменете й, през гърдите, и я хвана грубо за слабините. След това я пусна и я блъсна така, че тя се свлече до стената.

Тогава той хвърли в краката й меча. Нейната Лястовичка. И тя веднага разбра какво се иска от нея.

— Бих предпочел да е на арената — процеди той през зъби. — Като завършек, като финал на много превъзходни представления. Вещерката срещу Лео Бонхарт. Ех, доста биха платили хората, за да видят нещо подобно. Хайде де! Грабвай желязото и го вади от ножницата!

Тя така и направи. Но не извади меча от ножницата, само го преметна на гръб така, че да може да го достигне с ръка.

Бонхарт отстъпи една крачка.

— Мислех си — рече той, — че ще ми е достатъчно да гледам процедурите, които ти е подготвил Вилгефорц. Но съм грешал. Трябва да усетя как животът ти изтича по моето острие. Майната им на всички магии и заговори, на всички предопределения и предсказания, на съдбата на света. Майната й на старата и новата кръв. За какво са ми всички пророчества и магии? Каква полза от тях? Никаква! Нищо не може да се сравни с удоволствието…

Гласът му секна. Тя видя как той стисна зъби, как зловещо проблеснаха очите му.

— Ще ти източа кръвчицата, вещерке — прошепна Бонхарт. — А след това, преди да се вкочаниш, ще отпразнуваме сватбата си. Ти си моя. И ще умреш моя. Грабвай оръжието.

Разнесе се далечен грохот, замъкът се разтресе.

— Вилгефорц прави на кайма твоите вещерски спасители — поясни с каменно лице Бонхарт. — Хайде, момиче, грабвай меча.

„Трябва да бягам — помисли си тя, вкаменена от ужас. — Да избягам на друго място и в друго време, само да е по-далеч от него, колкото се може по-далеч“. Досрамя я. Как така ще бяга? Да изостави Йенефер и Гералт на произвола на съдбата? Но разумът й подсказваше: „Мъртва няма да им помогна много…“

Тя се съсредоточи и притисна юмруци към слепоочията си. Бонхарт веднага разбра какво му готви и се хвърли към нея. Но късно. В ушите на Цири зашумя, нещо проблесна. „Получи се“ — помисли си тя тържествуващо.

И веднага разбра, че е прибързала с ликуването. Разбра го, щом чу яростните викове и ругатни. Виновна за провала й най-вероятно беше злата, враждебна и парализираща аура на това място. Тя се беше пренесла, но наблизо. Съвсем близо до Бонхарт. Но все пак извън обсега на ръцете и меча му. Поне за известно време.

Преследвана от крясъците му, тя се обърна и побягна.

* * *

Цири побягна по дългия широк коридор, съпровождана от мъртвите погледи на алабастровите канефори[158], поддържащи арките. Зави веднъж, втори път. Възнамеряваше да се крие и да измами Бонхарт, освен това бързаше към звуците от битката. Където имаше бой, там бяха приятелите й.

Връхлетя в голямо кръгло помещение, в средата на което на мраморен подиум се извисяваше статуята на жена с покрито лице, най-вероятно богиня. Оттук излизаха два коридора, и двата доста тесни. Тя избра наслуки. И естествено, направи лош избор.

— Момичето! — изрева един от наемниците. — Падна ни!

Бяха твърде много, за да приеме боя дори в тесния коридор. А Бонхарт сигурно вече беше близо. Цири се обърна и хукна да бяга. Влетя в залата с мраморната богиня. И се втрещи.

Пред нея стоеше рицар с огромен меч, с черен плащ и шлем, украсен с крилете на хищна птица.

Градът гореше. Тя чуваше бученето на пожара, виждаше извиващите се огнени езици, чувстваше пърлещата жега. В ушите й отекваха цвиленето на коне, воплите на умиращите… Крилата на черната птица изведнъж се размахаха и закриха всичко… Помощ!

„Цинтра — помисли си тя, идвайки на себе си. — Остров Танед! Намерил ме е дори тук. Това е демон. Обкръжават ме демони, кошмарите от сънищата ми. Отзад — Бонхарт, отпред — той.“

Разнесоха се викове и тропот на бягащи хора.

Рицарят с шлема внезапно пристъпи към нея. Цири преодоля страха си. Измъкна Лястовичката от ножницата.

— Няма да ти дам да ме докоснеш!

Рицарят пристъпи още веднъж и Цири с изумление забеляза, че зад гърба му, прикрито с наметало, се крие светлокосо момиче, въоръжено с крива сабя.

Момичето се промъкна като рис до Цири и с един удар на сабята съсече единия от преследвачите. А черният рицар — о, чудо! — вместо да нападне Цири, със силен удар повали втори наемник. Останалите отстъпиха към коридора.

Светлокосото момиче се спусна към вратата, но не успя да я затвори. И въпреки че въртеше ловко сабята, наемниците я изтласкаха навътре. Цири забеляза как един от тях я мушка с копие, видя как девойката пада на колене и скочи към нея, размахвайки Лястовичката. От другата страна, развъртайки ужасния си меч, притича Черният рицар. Светлокосата, все още на колене, измъкна отнякъде бойна брадвичка и я метна в лицето на един от наемниците. След това скочи към вратата и я затвори, а рицарят пусна мандалото.

— Уф — въздъхна момичето. — Дъб и желязо! Ще се помъчат, преди да я разбият!

— Изобщо няма да си губят времето, ще потърсят друг път — отвърна делово Черният рицар и веднага се намръщи, забелязвайки, че по дрехите на момичето избива кръв. То махна с ръка — нищо работа.

— Да бягаме оттук! — Рицарят свали шлема си и погледна Цири. — Аз съм Кахир Мавр Дифрин, син на Кеалах. Дойдох заедно с Гералт. За да те спасим, Цири. Знам, че това може да ти се стори невероятно.

— Виждала съм и по-невероятни неща — промърмори Цири. — Дълъг път си извървял… Кахир. Къде е Гералт?

Той я погледна. Тя си спомни очите му от Танед. Тъмносини и меки, като коприна. Красиви.

— Спасява магьосницата — отвърна той. — Онази…

— Йенефер. Да вървим.

— Да! — рече светлокосата. — Трябва да сритаме още някои задници! Заради леличката!

— Да вървим — повтори рицарят.

Но вече беше късно.

— Бягайте — прошепна Цири, когато забеляза кой се приближава по коридора. — Това е въплъщение на дявола. Но той иска само мен. Вас няма да ви преследва… Бягайте… Помогнете на Гералт.

Кахир поклати глава.

— Цири — произнесе меко той, — ти ме изумяваш. Дойдох тук от края на света, за да те намеря, спася и защитя. А ти искаш да бягам?

— Не знаеш с кого си имаш работа.

Кахир затегна ръкавиците си, свали наметалото и го уви около лявата си мишница. Замахна с меча и го развъртя така, че въздухът засвистя.

— Сега ще разбера.

Щом забеляза тримата, Бонхарт се спря. Но само за миг.

— Аха! — рече той. — Дошла е помощ! Това твоите приятелчета ли са, вещерке? Добре. Двама повече или по-малко, няма голяма разлика.

На Цири изведнъж й хрумна една идея.

— Прости се с живота, Бонхарт! — извика тя. — Това е краят ти! Косата удари на камък!

Тя малко се престара, той улови фалша в гласа й. Спря се, гледайки подозрително.

— Вещерът? Наистина ли?

Кахир стисна меча и зае позиция. Бонхарт не помръдна.

— Оказва се, че магьосницата ги предпочита по-младички, отколкото си мислех — извика той. — Погледни насам, пале.

Той разтвори ризата си. Проблеснаха сребърни медальони. Котка, грифон и вълк.

— Ако наистина си вещер — изскърца той със зъби, — тогава знай, че скоро ще добавя личния ти знахарски амулет към колекцията си. Ако не си вещер, ще се превърнеш в труп преди да успееш да мигнеш. По-добре се махай от пътя ми и бягай, където ти видят очите. Трябва ми само това момиче, ти не ме интересуваш.

— Много те бива с думите — спокойно отвърна Кахир, въртейки меча си. — Да видим дали си толкова добър и в друго. Ангулеме, Цири! Бягайте!

— Кахир…

— Бягайте на помощ на Гералт — поправи се той.

Те побягнаха. Цири подкрепяше куцащата Ангулеме.

— Сам си го търсеше. — Бонхарт присви безцветните си очи и пристъпи напред, завъртайки меча си.

— Сам си го търсех? — повтори глухо Кахир Мавр Дифрин аеп Кеалах. — Не. Така иска предопределението!

Те се хвърлиха един срещу друг, достигнаха се бързо и във въздуха лудо заблестяха остриетата на мечовете. Коридорът се изпълни със звън на метал, който сякаш накара мраморната статуя на жената да затрепери.

— Не е зле — закашля се Бонхарт, когато се разделиха. — Никак не е зле, момко. Но ти не си никакъв вещер, малката змия ме измами. Край с теб. Приготви се да умреш.

— Силен си в приказките.

Кахир въздъхна дълбоко. Сблъсъкът го беше убедил, че шансовете му да победи рибоокия са минимални. Този тип беше твърде бърз, твърде силен за него. Можеше да се надява само на това, че противникът му бързаше да догони Цири. И очевидно нервничеше.

Бонхарт го нападна отново. Кахир парира удара, сви се, подскочи, хвана противника си за кръста, блъсна го в стената и заби коляно между краката му. Бонхарт го сграбчи за лицето и го удари в слепоочието с дръжката на меча веднъж, втори път, трети… Третият път отхвърли Кахир назад. Той видя блясъка на острието. Машинално го парира. Но твърде бавно.

* * *

В рода Дифрин се спазваше една стара традиция: всички мъже от рода изкарваха по едно денонощие при тялото на починалия им роднина, изложено в оръжейната на замъка. През това време жените, за да не пречат и да не разсейват мъжете в тяхното мълчаливо бдение, плачеха и припадаха в най-далечното крило на замъка. След като ги свестяваха, те отново започваха да ридаят истерично. И така отново и отново.

Истерията и сълзите се считаха за нетактичност и безчестие дори при жените, виковарски дворянки. Но в рода Дифрин традицията беше такава и всички я спазваха. И никой не смяташе да я отменя.

Десетгодишният Кахир, най-малкият брат на загиналия в Назаир и лежащ сега в оръжейната Аилил, все още не можеше да се смята за мъж. Не го допуснаха при събралото се край открития гроб мъжко общество, не му позволиха да седи и да мълчи заедно с дядо Груфид, баща на Кеалах, брат на Деран, и всичките останали чичовци, братя и братовчеди. Естествено, не му беше позволено и да плаче и да припада заедно с баба си, майка си, трите сестри и безбройните лели и братовчедки. Заедно с останалите си малолетни роднини, които бяха дошли за панихидата, погребението и тържествения помен в Дарн Дифра, Кахир безделничеше и лудуваше край стените на замъка. И водеше юмручни боеве с онези, които смятаха, че най-смели от смелите в боевете за Назаир са били техните бащи и братя, а не Аилил аеп Кеалах.

— Кахир! Ела тук, синко!

В галерията стоеше Мавр, майката на Кахир, и нейната сестра, леля Кинеад вар Анахид. Лицето на майка му беше почервеняло и толкова подпухнало от плач, че Кахир направо се уплаши. Остана поразен, че плачът може да превърне една толкова красива жена като майка му в истинско чудовище. И той твърдо реши никога през живота си да не плаче.

— Помни, синко — заплака Мавр, прегръщайки сина си толкова силно, че му спря дъхът. — Запомни този ден. Не забравяй кой отне живота на брат ти Аилил. Трябва да ги намразиш за цял живот. Проклетите нордлинги са виновни. Те са твоите врагове, синко. Длъжен си завинаги да намразиш тази проклета престъпна нация!

— Ще ги мразя, госпожо мамо — обеща доста изненаданият Кахир. Първо, брат му Аилил беше паднал в честен бой, с достойната и завидна смърт на войн, така че защо да се проливат сълзи за това? Второ, не беше тайна, че баба Евива, майката на Мавр, произхожда от нордлингите. Татко му неведнъж я наричаше в гнева си „северна вълчица“. Разбира се, когато тя не го чуваше. Но щом такава е волята на майка му…

— Ще ги мразя — горещо се закле той. — Даже вече ги мразя! А когато порасна голям и имам истински меч, ще отида на война и ще им отрежа главите! Ще видиш, госпожо мамо!

Майка му си пое дълбоко дъх и се разплака още по-силно. Леля Кинеад я прегърна.

Кахир сви юмруци и затрепери от омраза. Към онези, които бяха натъжили майка му и я бяха накарали да изглежда толкова грозна.

* * *

Ударът на Бонхарт разсече челото, бузата и устната му. Кахир изпусна меча и залитна, а ловецът се завъртя и заби меча си между шията и ключицата му. Кахир падна в краката на мраморната богиня и кръвта му, като в езическо жертвоприношение, изми основата на статуята.

* * *

Разнесе се грохот, подът под краката им се разтресе, от стената със звън се стовари някакъв щит. По коридора се кълбеше отровен дим. Цири избърса лицето си. Светлокосото момиче тежеше като воденичен камък.

— По-бързо… Да бягаме…

— Не мога по-бързо — обади се момичето и изведнъж тежко се стовари на пода. Цири видя с ужас, че от подгизналия крачол на панталона й започна да тече кръв, образувайки бързо червена локва.

Момичето беше бледо като труп.

Цири падна на колене до нея, свали й шала, после и колана и се опита да направи пристягаща превръзка. Но раната беше твърде голяма. И се намираше твърде близо до слабините. Кръвта не спираше да се лее.

Момичето я хвана за ръката. Пръстите й бяха студени като лед.

— Цири…

— Да?

— Казвам се Ангулеме. Не вярвах… Не вярвах, че ще те намерим. Но тръгнах заедно с Гералт… Защото човек не може да не го последва. Нали знаеш?

— Знам. Такъв си е той.

— Намерихме те. И те спасихме. А Фрингила ни се присмиваше… Кажи ми…

— Моля те, замълчи.

— Кажи ми… — Устните на Ангулеме се движеха все по-бавно. — Кажи ми, нали си кралица… В Цинтра… Ние ще ти бъдем фаворити, нали? Ще ме направиш ли… графиня? Кажи ми истината… Ще ме направиш ли? Кажи!

— Замълчи. Пази си силите.

Ангулеме въздъхна, изведнъж се наведе напред и опря чело в рамото на Цири.

— Знаех си… — каза тя съвсем ясно. — Знаех си, мамка му, че оня бордей в Тусент беше най-добрата ми идея за оцеляване…

Измина една дълга, много дълга минута, преди Цири да разбере, че държи в прегръдките си едно мъртво момиче.

* * *

Тя го забеляза. Видя, как се приближава, съпроводен от мъртвите погледи на поддържащите арката алабастрови канефори. И неочаквано осъзна, че бягството е невъзможно, че от него не може да се избяга. Че ще трябва да се бие с него. Тя знаеше това много добре.

Но страхът беше твърде силен.

Тя хвана меча. Острието на Лястовичката тихо запя. Цири познаваше тази песен.

Тя се върна по широкия коридор, а той пристъпваше към нея, хванал меча си с две ръце. По острието се стичаше кръв, която капеше на тежки гроздове от ефеса.

— Труп — изтърси той, прескачайки тялото на Ангулеме. — Много добре. Онова момченце също е готово.

Цири усети как я обзема отчаяние. Почувства как пръстите й стискат до болка дръжката на Лястовичка.

Тя отстъпи назад.

— Ти ме излъга — процеди през зъби Бонхарт, без да я изпуска от поглед. — Онзи мъж нямаше медальон. Но вътрешният ми глас ми нашепва, че в замъка ще намеря и такъв, който си има медальон. Ще се намери някъде край вещицата Йенефер. Старият Лео Бонхарт си залага главата, че ще бъде там. Но първото нещо — най-важното! — си ти, змийче! Ти преди всичко. Ти и аз. И нашата венчавка.

Цири се реши. Описа с Лястовичката къса дъга и застана в позиция. Завъртя се в полуоборот, още по-бързо, принуждавайки ловеца да се върти на място.

— Последния път — процеди той през зъби, — тия номера не ти помогнаха много. Какво ти става? Не умееш ли да се учиш от грешките си?

Цири засили темпото си; залъгваше противника с плавни, меки движения на острието, примамваше го и го хипнотизираше.

Бонхарт завъртя меча си в свистяща мелница.

— Такива на мен не ми действат — промърмори той. — И от това ми става скучно.

С две бързи крачки съкрати дистанцията помежду им.

— Нека свири музика!

Той подскочи и мушна рязко. Цири се завъртя в пирует, подскочи, отпусна се леко на левия си крак и удари веднага, без да заема позиция. Още преди острието й да срещне защитата на Бонхарт, тя вече се въртеше, гмуркайки се гладко под свистящите му удари. Удари още веднъж, без да замахва, неестествено извивайки лакътя си. Завари го неподготвен. Бонхарт парира и използва набраната инерция, за да й нанесе удар отляво. Тя го очакваше — достатъчно беше само леко да свие колене и да се наведе назад, за да се изплъзне от острието. Веднага му отвърна с бърз удар. Но сега пък той го очакваше и я измами с финт. След като не получи очаквания отговор, тя за малко да изгуби равновесие; спаси се с един бърз отскок, но въпреки това мечът му закачи рамото й. В началото тя си помисли, че острието е резнало само подплатения й ръкав, но само след миг усети затопляне под мишницата и по ръката.

Алабастровите канефори ги наблюдаваха с равнодушни погледи.

Тя отстъпваше, а той я следваше, прегърбен, размахващ меча с широки, режещи движения. Като костеливата смърт, която Цири беше видяла на картините в храма. „Танц на скелети“ — помисли си тя.

Тя отстъпи назад. Топлата кръв вече се стичаше по предмишницата и китката й.

— Първата кръв е моя — рече той, забелязвайки капките, пръскащи по пода. — Чия ще бъде втората? А, годенице моя?

Тя отстъпи отново.

— Обърни се. Това е краят.

Той беше прав. Коридорът завършваше с дупка, на чието дъно се забелязваха прашните, мръсни и начупени дъски на долния етаж. Тази част от замъка беше разрушена. Там, където се намираха в момента, изобщо нямаше под. Беше останала само ажурната носеща конструкция — стълбовете и напречните греди.

Без да се замисля, тя стъпи на една греда и започна да отстъпва по нея, без да изпуска Бонхарт от поглед, следейки всяко негово движение. Точно това я спаси. Защото той изведнъж се спусна на бегом по гредата, нанасяйки бързи коси удари, размахвайки меча в мълниеносни финтове. Тя знаеше на какво разчита Бонхарт: несръчната защита или грешка във финтовете й щеше да доведе до загуба на равновесието и тя щеше да падне от гредата върху разрушения под на долния етаж.

Но този път Цири не се подлъга да финтира. Дори напротив. Извъртя се ловко и се подготви за удара отдясно, а когато той се забави със секунда, тя мигновено нанесе удар, но толкова силно, че Бонхарт залитна, парирайки го. Дори щеше да падне, ако не беше високият му ръст. Протягайки лявата си ръка, той успя да се хване за горната греда и да запази равновесие. Но се разконцентрира само за секунда, а на нея това й беше достатъчно. Тя нанесе силен удар, с цялата дължина на ръката и острието си.

Той дори не потрепна, когато острието на Лястовичката прониза гърдите и лявото му рамо. Веднага й отвърна и ударът му сигурно щеше да я разсече на две, ако тя не беше успяла да отскочи бързо на съседната греда, превита на две и вдигнала меча си хоризонтално над главата.

Бонхарт погледна към рамото си и вдигна лявата си ръка, по която вече се забелязваха преплетени червени змийчета. Погледна към гъстите капки, падащи в дупката.

— Я виж ти — рече той. — Явно умееш да се учиш от грешките си…

Гласът му трепереше от гняв. Но Цири го познаваше много добре. Той беше спокоен, съсредоточен и готов за смъртта. Прескочи на нейната греда, замахвайки с меча, впусна се към нея като ураган, стъпваше уверено, без колебание, без дори да гледа в краката си. Гредата потрепваше, скърцаше и ръсеше прах.

Той настъпваше към нея, нанасяйки удари и от двете страни. Принуди я да отстъпва назад. Нападаше толкова бързо, че тя, страхувайки се да рискува, не можеше нито да скочи, нито да направи салто, а беше принудена през цялото време да парира и да отблъсква ударите му.

Забелязвайки блясъка в рибешките му очи, тя разбра какво е намислил. Той я изтласкваше към стълба, към кръстачката над напречната греда. Избутваше я натам, откъдето нямаше път за бягство.

Трябваше да направи нещо. И в този миг разбра какво.

Каер Морхен. Махалото.

Когато се оттласнеш от махалото, ти получаваш инерция. В теб преминава енергията му, която е необходима, за да се нанесе удар. Ясно ли е?

„Ясно, Гералт.“

Внезапно, с бързината на нападаща змия, тя премина от защита към удар. Острието на Лястовичката изстена при сблъсъка с меча на Бонхарт. В този миг Цири отскочи от гредата и се озова на съседната. Успя като по чудо да запази равновесие. Направи няколко бързи крачки и отново скочи обратно на гредата на Бонхарт, озовавайки се зад гърба му. В този момент той се обърна, замахна широко, почти на сляпо към мястото, където би трябвало да я отведе скокът й. Пропусна я на косъм, силата на замаха му го накара да изгуби равновесие. Цири го връхлетя като мълния. Удари го в движение, падайки полуклекнала. Ударът й беше силен и уверен.

Тя застина на мястото си, протегнала меча си встрани. Гледаше спокойно как продълговатият, отвесен равен разрез на кафтана му започва постепенно да се налива с гъста червена течност.

— Ти… — Бонхарт залитна. — Ти…

Той се хвърли към нея, но вече се движеше бавно и вяло. Тя отскочи назад, а той, без да успее да запази равновесие, падна на едно коляно, но не улучи гредата. А и самото дърво вече беше мокро и хлъзгаво. За миг остана загледан в Цири. После полетя надолу.

Тя го видя да рухва върху изкорубените дъски в облак прах, мазилка и кръв. Видя как мечът му излетя встрани на няколко сажена. Бонхарт лежеше неподвижно, разперил ръце и крака, огромен, мършав. Ранен и напълно обезоръжен. Но все така страшен.

Мина доста време, преди най-накрая да се размърда. Застена. Опита се да вдигне глава. Размърда ръцете си. После краката. Допълзя до стълба и се облегна на него. Отново застена, опипвайки с двете си ръце окървавените си гърди и корем.

Цири скочи. Приземи се полуклекнала до него на разрушения под. Меко, като котка. Видя как рибешките му очи се разшириха от ужас.

— Ти спечели — изхриптя той, без да сваля поглед от острието на Лястовичката. — Спечели, вещерке. Жалко, че не бяхме на арената… Щеше да е страхотно зрелище…

Тя не отговори нищо.

— Аз ти дадох този меч, помниш ли?

— Всичко помня.

— Мисля, че сега… — той застена отново — няма да ме заколиш, нали? Няма да го направиш… Няма да довършиш ранен и обезоръжен… Познавам те, Цири. Твърде си… благородна за това.

Дълго време тя не свали очи от него. Много дълго. След това се наведе. Очите на Бонхарт се разшириха още повече. Но тя просто откъсна медальоните от шията му — вълка, котката и грифона. После се извърна и тръгна към изхода.

Той се нахвърли върху нея с нож, коварно и вероломно. И беззвучно, като прилеп. Но в последния момент, когато замахна, за да забие ножа в гърба й, той изкрещя, влагайки в този вик цялата си омраза.

Тя избегна коварния удар с бързо завъртане, отскочи, обърна се и също нанесе удар — бърз и със замах, с цялата дължина на ръката, увеличавайки силата на удара със завъртане в бедрата. Лястовичката изсвистя и го съсече със самия връх на острието. Чу се свистене и жвакане. Бонхарт се хвана за гърлото. Рибешките му очи се изцъклиха.

— Нали ти казах — рече студено Цири, — че помня всичко.

Очите на Бонхарт се опулиха още повече. След това той падна. Залитна и рухна по гръб, вдигайки облак прах. И остана да лежи там, огромен и слаб като скелет, върху мръсния полуразрушен под сред натрошени дъски и гвоздеи. И продължаваше да се държи за гърлото, стискайки конвулсивно, с всички сили. Но колкото и здраво да го държеше, край главата му бързо се разля огромен черен ореол.

Цири застана над него. Безмълвно. Но така, че той да я вижда. Бонхарт затрепери, заора с токове по дъските. След това издаде звук, какъвто издава фунията, когато от нея се излее всичко.

И това беше последният звук в живота му.

* * *

Разнесе се грохот, витражите се пръснаха с трясък и звънтене.

— Внимавай, Гералт!

Те отскочиха. Тъкмо навреме. Ослепителната мълния проби пода, във въздуха засвистяха парчета теракота и остри късчета мазилка. Втората мълния попадна в колоната, зад която се криеше вещерът, и я пръсна на три части. От свода се откъсна половината арка и с оглушителен грохот се разби на пода. Гералт се притисна по очи към пода и покри главата си с ръце, осъзнавайки, че така не си осигурява почти никаква защита от падащите върху него камъни. Беше готов за най-лошото, но се оказа, че не е чак толкова зле. Той скочи, забеляза над себе си блясъка на магически щит и разбра, че го е спасила магията на Йенефер.

Вилгефорц се обърна към магьосницата и разби на прах колоната, зад която се криеше тя. Изрева гневно и простреля облака от дим и прах с огнени стрелички. Йенефер успя да отскочи и отвърна, запращайки към магьосника своята мълния, която обаче той успя да отрази без особени усилия. Ответният му удар запрати Йенефер на пода.

Гералт се хвърли върху магьосника, бършейки мазилката от лицето си. Вилгефорц се обърна към него и протегна ръка, от която със съскане бликна огън. Вещерът машинално се прикри с меча. И чудо! Покритият с руни меч го защити, разрязвайки огнената ивица на две.

— Ха! Чудесно, вещерю! Какво ще кажеш за това?

Вещерът не каза нищо, а отлетя назад като ударен с таран, падна на пода и продължи да се пързаля, докато не спря в основата на колоната. Тя се разцепи и се разпадна на парченца, повличайки със себе си част от купола. Този път Йенефер не успя да го прикрие с магическия си щит. Голямо парче от арката го удари странично и го събори на земята. Болката го парализира за миг.

Йенефер произнасяше заклинания и хвърляше мълния след мълния по Вилгефорц. Нито една не достигна целта си, всички безсилно отскачаха от защитната му магическа сфера. Вилгефорц неочаквано протегна ръце и бързо ги разпери встрани. Йенефер изкрещя от болка и се издигна във въздуха. Вилгефорц сгъна ръце така, сякаш изцежда мокър парцал. Вълшебницата нададе пронизващ вой. И започна да се гърчи.

Гералт скочи, превъзмогвайки болката. Но беше изпреварен от Регис. Вампирът се появи незнайно откъде във вид на гигантски прилеп и беззвучно се нахвърли върху Вилгефорц. Магьосникът не успя да се защити с магия и Регис заби ноктите си в лицето му, пропускайки целта си единствено затова, че окото беше твърде малко. Вилгефорц закрещя, размаха ръце. Освободената Йенефер се строполи със сърцераздирателен стон върху купчина отломки. Кръвта от носа й оплиска лицето и гърдите й.

Гералт вече беше близко и се готвеше да нанесе удар със сихила, но Вилгефорц още не беше победен и нямаше никакво намерение да капитулира. Отхвърли вещера с мощна силова вълна, а атакуващия го вампир простреля с ослепителен бял пламък, който преряза колоната както нажежен нож — масло. Регис ловко избегна пламъка и се материализира в нормалната си фигура до Гералт.

— Внимавай! — извика Гералт, опитвайки се да разбере как е Йенефер. — Пази се, Регис!

— Да се пазя ли? — ахна вампирът. — Аз? Не съм дошъл тук за това!

С невероятен, мълниеносен, същински тигърски скок той се нахвърли върху магьосника и го сграбчи за гърлото. Кучешките му зъби проблеснаха.

Вилгефорц започна да вие от ужас и ярост. За миг изглеждаше, че е настъпил краят му. Но само така изглеждаше. Магикът разполагаше с резервни оръжия за всякакви случаи и срещу всякакви противници. Дори срещу вампири.

Ръцете, които хванаха Регис, пламнаха като нажежено желязо. Вампирът изкрещя. Гералт забеляза, че магьосникът буквално разкъсва Регис на две, също изкрещя и се втурна да го спаси, но безуспешно, Вилгефорц хвърли разкъсания вампир срещу колоната и го обля с бял пламък, който бликна от двете му ръце. Регис закрещя така, че вещерът запуши ушите си с ръце. С ужасяващ звън и трясък се пръснаха и последните витражи. А колоната просто се разтопи. Вампирът се разтопи заедно с нея и се превърна в безформен къс.

Гералт изруга, влагайки цялата си ярост и отчаяние. Подскочи и подготви сихила за удар. Но не успя да го нанесе. Вилгефорц се обърна и го хвана с магическата си енергия. Вещерът прелетя през цялата зала, удари се с всичка сила в стената и се плъзна по нея. Остана да лежи като риба на сухо. Сега въпросът беше не какво счупено има, а какво е останало здраво. Вилгефорц се приближаваше към него. В ръката му се материализира железен прът, дълъг около шест стъпки.

— Бих могъл да те изпепеля със заклинание — каза той. — Бих могъл да те превърна в стъкло, както постъпих току-що с онова чудовище. Но на теб, вещерю, ти е съдено да загинеш по друг начин. В битка. Може да не е от най-честните, но все пак е битка.

Гералт не вярваше, че ще успее да се изправи. Но го направи. Изплю кръв през разцепената си устна. Стисна меча си по-силно.

— На Танед само леко те потроших. — Вилгефорц се приближи до него и завъртя пръта. — Леко и деликатно, понеже исках само да ти дам урок. Само че тъй като явно не си си взел поука, сега ще те потроша целия, ще те разкъсам на парченца. Така че никой никога да не успее да те събере наново.

Той нападна. Гералт не отстъпи. Прие боя.

Железният прът проблясваше и свистеше, магьосникът подскачаше около танцуващия вещер. Гералт избягваше ударите му и сам нанасяше своите, но Вилгефорц ловко ги парираше и тогава сблъскващите се железа стенеха жаловито.

Магьосникът беше бърз и ловък като демон.

Той излъга Гералт с едно завъртане на тялото си и с ловък удар отляво го уцели в ребрата. Преди вещерът да успее да възвърне равновесието си и да възстанови дишането си, той получи такъв удар по рамото, че чак приклекна. С един бърз отскок успя да защити главата си, но не успя да избегне удара отдолу, малко над бедрата. Олюля се и се блъсна в стената, но прояви достатъчно съобразителност, за да падне на пода — точно в мига, в който железният прът леко закачи косата му и се заби в стената така, че полетяха искри.

Гералт се претърколи, прътът се заби в пода на косъм от главата му и отново се разхвърчаха искри. Следващият удар се стовари върху гърба му. Разтърсване, парализираща болка, слабост в коленете. Магьосникът замахна с пръта. В очите му гореше триумфът от победата.

Гералт стисна в юмрук медальона на Фрингила.

Железният прът се стовари с такава сила, че всичко се разтресе. Удари се в пода на един фут от главата на вещера. Гералт скочи и бързо застана на едно коляно. Вилгефорц подскочи и нанесе удар. Прътът отново мина на няколко цала от целта си. Магьосникът поклати глава в недоумение и се поколеба за момент.

После, неочаквано разбрал, въздъхна. Очите му блеснаха. Скочи и едновременно с това замахна.

Твърде късно.

Гералт мълниеносно го съсече през корема. Вилгефорц изкрещя, изпусна пръта, отстъпи назад и се преви на две. Вещерът вече стоеше до него. С един ритник го запрати върху останките от колоната и го разсече от ключицата до бедрото. По пода плисна кръв, струята оформи неясен рисунък. Магьосникът закрещя и падна на колене. Отпусна глава, поглеждайки към гърдите и стомаха си. Дълго време не можа да откъсне поглед от картината, която се разкри пред очите му.

Гералт го чакаше спокойно, застанал в бойна поза, със сихил, готов за действие.

Вилгефорц застена сърцераздирателно и вдигна глава.

— Гера-а-алт…

Вещерът не му позволи да довърши.

Дълго време беше много тихо.

— Не знаех… — каза най-накрая Йенефер, надигайки се от купчината отломки. Изглеждаше страшно. От носа й течеше кръв, която обливаше брадичката й и се стичаше по гърдите. — Не знаех — повтори тя, срещайки неразбиращия поглед на Гералт, — че владееш илюзионистки магии. Които, на всичко отгоре, могат да измамят Вилгефорц…

— Не бях аз. Медальонът ми.

— Аха — подозрително го изгледа тя. — Интересно. И все пак — за онова, че сме още живи, трябва да благодарим на Цири.

— Не разбрах?

— Окото му. Не беше възвърнал изцяло координацията си. Невинаги успяваше да улучи. Аз обаче дължа живота си най-вече на…

Тя замълча и погледна към останките от разтопената колона, в които можеха да се забележат очертанията на една фигура…

— Кой беше той, Гералт?

— Приятел. Ще ми липсва.

— Човек ли беше?

— Въплъщение на човечността. Как си, Йен?

— Имам няколко счупени ребра, сътресение на мозъка, тазобедрената става, гръбначния стълб. Останалото е наред. А ти?

— Горе-долу същото.

Тя погледна равнодушно към главата на Вилгефорц, която лежеше точно в центъра на подовата мозайка. Малкото стъклено око на магьосника ги гледаше с ням укор.

— Хубава гледка — каза Йенефер.

— Така е — съгласи се Гералт след известно време. — Но вече й се нагледах. Можеш ли да вървиш?

— С твоя помощ — да.

* * *

Тримата се срещнаха на мястото, където се събираха коридорите. Под арките. Пред мъртвите погледи на алабастровите канефори.

— Цири — рече вещерът и разтърка очи.

— Цири — каза подкрепяната от вещера Йенефер.

— Гералт — каза Цири.

— Цири — отвърна той, преодолявайки внезапния спазъм на гърлото. — Радвам се да те видя.

— Госпожо Йенефер.

Магьосницата се измъкна изпод ръката на вещера и с огромно усилие се изправи.

— Как само изглеждаш, момиче! — рече сурово тя. — Я се погледни! Как изглеждаш! Оправи си косата. Не се изгърбвай. Ела насам.

Цири се приближи вдървено, като автомат. Йенефер й оправи якичката и се опита да избърше с ръкав вече засъхналата кръв. Докосна косите й. Погледна белега на бузата й. Силно я прегърна. Много силно. Гералт видя ръцете й на гърба на Цири. Видя обезобразените й пръсти. Не почувства нито гняв, нито жал, нито омраза. Само умора и безумно желание на всичко това да се сложи край…

— Мамо…

— Дъще моя…

— Да вървим — осмели се да каже най-накрая той, но след като изчака максимално дълго.

Цири подсмръкна силно и си избърса носа с опакото на ръката. Йенефер я погледна и потърка окото си, сякаш нещо е влязло в него. Вещерът погледна към коридора, от който се беше появила Цири, сякаш очакваше оттам да излезе още някой. Цири поклати глава. Той разбра.

— Да се махаме оттук.

— Да — съгласи се Йенефер. — Искам да видя небето.

— Повече никога няма да ви изоставя — глухо каза Цири. — Никога.

— Да се махаме оттук — каза за трети път Гералт. — Цири, подкрепяй Йен.

— Няма защо да ме подкрепя!

— Позволи ми, мамо.

Пред тях се намираше стълбището — голямото стълбище, потънало в дим, разсейвай от мъждукащата светлина на факлите и на огъня в железните кошове. Цири потрепери. Вече беше виждала тези стълби. В сънищата и виденията си.

Долу, в ниското, ги чакаха въоръжени хора.

— Изморих се — прошепна Цири.

— Аз също — призна си Гералт, хващайки сихила.

— Стигат ни толкова убийства.

— И на мен ми омръзна.

— Има ли друг изход оттук?

— Не. Само тази стълба. Трябва да го направим, момиче. Йен иска да види небето. А аз искам да видя небето, Йен и теб.

Цири се огледа, погледна Йенефер, която се беше облегнала на перилата, за да не падне. Измъкна отнякъде медальоните, които беше свалила от шията на Бонхарт. Котката закачи на шията си, вълка подаде на Гералт.

— Надявам се, че знаеш — каза той, — че това са просто символи?

— Всичко в живота е просто символи.

Тя извади Лястовичката от ножницата й.

— Да вървим, Гералт.

— Да вървим. Стой по-близо до мен.

Долу с оръжие в ръце ги очакваха наемниците на Скелен. С бърз жест Кукумявката изпрати първата група към стълбището. По стъпалата затропаха подковани ботуши.

— По-бавно, Цири. Не бързай. Стой по-близо до мен.

— Добре, Гералт.

— И спокойно, момиче, по-спокойно. Не забравяй, никаква злоба, никаква омраза. Ние просто трябва да излезем и да видим небето. А всички, които ни се изпречат на пътя, трябва да умрат. Не се съмнявай в това.

— Не се и съмнявам. Искам да видя небето.

Стигнаха до първата площадка без проблеми. Наемниците отстъпваха, изненадани и победени от спокойствието им. Но само след миг трима се нахвърлиха върху тях, размахвайки мечовете си с крясъци. Умряха веднага.

— Всички заедно! — изрева отдолу Кукумявката. — Убийте ги!

Скочиха следващите трима. Гералт бързо се спусна насреща им, излъга ги с бърз финт и съсече първия през гърлото. Обърна се на другата страна, пропускайки Цири под дясната си ръка. Тя леко удари втория през слабините. Третият се опита да се спаси, скачайки през перилата. Не успя. Гералт избърса с ръкав опръсканото си с кръв лице.

— По-спокойно, Цири.

— Спокойна съм.

Следващата тройка. Проблясване на остриета, вик, смърт. Надолу прокапа гъста кръв, започна да се стича по стъпалата. Някакъв наемник, облечен с украсена с месинг разбойническа дреха, скочи към тях с дълго копие. Очите му блестяха безумно от наркотика. Цири бързо замахна по диагонал, отби дръжката. Гералт го съсече. Избърса си лицето. Продължиха да слизат надолу, без да се оглеждат. Втората площадка вече беше близко.

— Убийте ги! — ревеше Скелен. — Към тях! Убийте ги!

Тропот и викове по стъпалата. Проблясване на острие, вик. Смърт.

— Добре, Цири. Само по-спокойно. Без еуфория. И по-близо до мен.

— Винаги ще бъда близо до теб.

— Не разсичай от височината на раменете; ако можеш, гледай да е от лакътя. И внимавай.

— Внимавам.

Проблясък на острие. Вик, кръв. Смърт.

— Добре, Цири.

— Искам да видя небето.

— Много те обичам.

— И аз теб.

— Внимавай. Вече сме близо.

Проблясък на острие, вой. Вървяха, догонвайки стичащата се по стъпалата кръв. Слизаха надолу, все по-надолу, по стълбището на замъка Стига. Един от нападателите се подхлъзна по окървавените стъпала, падна в краката им и започна да вие, да моли за милост, прикрил главата си с ръце. Минаха покрай него, без да го поглеждат.

До третата площадка никой не се осмели да им прегради пътя.

— Лъковете! — изрева отдолу Стефан Скелен. — Вадете арбалетите! Бореас Мун трябваше да донесе арбалетите! Къде е той?

Кукумявката нямаше как да знае, че Бореас Мун вече е доста далеч. Той препускаше право на изток, притиснал чело към конската грива, опитвайки се да изцеди всички сили на коня си.

От останалите, които бяха изпратени за лъкове и арбалети, се върна само един. Ръцете на отвикналия да стреля наемник трепереха, а очите му сълзяха от фистеха. Първата стрела едва одраска парапета. Втората падна на стълбите.

— По-високо! — дереше се Кукумявката. — Прицели се по-нависоко, идиот! Стреляй по-отблизо!

Арбалетчикът се прицели така, сякаш не го чуваше. Скелен изруга страшно, изтръгна арбалета от ръцете му, скочи на стълбата, отпусна се на едно коляно и се прицели. Гералт бързо закри с тялото си Цири. Но момичето веднага изскочи иззад гърба му, а когато тетивата бръмна, тя вече се намираше на позиция. Вдигна меча в горна кварта и отби стрелата с такава сила, че тя се въртя дълго във въздуха, преди да падне на земята.

— Много добре — промърмори Гералт. — Много добре, Цири. Но ако още веднъж направиш нещо такова, ще ти хвърля един здрав пердах.

Скелен пусна арбалета. И изведнъж осъзна, че е останал сам.

Всичките му хора, събрани на групичка, се намираха най-долу. Никой не се осмеляваше да стъпи на стълбата. И като че ли бяха намалели, още няколко бяха побягнали нанякъде. Същата работа, както с арбалетите.

А вещерът и вещерката спокойно, без да бързат и без да забавят крачка, слизаха надолу по окървавените стълбища на замъка Стига. Вървяха рамо до рамо, хипнотизирайки противниците си и заблуждавайки ги с бързите движения на остриетата си.

Скелен отстъпи. И не спря да отстъпва. До самия край. Когато се озова сред своите и видя, че и те продължават да отстъпват, той безсилно изруга.

— Момчета! — извика той, а гласът му прозвуча фалшиво и се разтрепери. — По-смело! Напред! Заедно! Напред, по-смело! След мен!

— Върви си сам — избъбри някой, поднасяйки към носа си шепа с фистех.

Ударът с юмрук на Кукумявката запрати прашеца по лицето, ръцете и яката на кафтана му.

Вещерът и вещерката стигнаха до втората площадка.

— Когато слязат долу — извика Кукумявката, — ще можем да ги обкръжим. Смело, момчета! На оръжие!

Гералт погледна Цири. И едва не извика от гняв, когато забеляза в сивите й коси бели, блестящи като сребро нишки. Но веднага се овладя. Сега не беше подходящият момент да се ядосва.

— Внимавай — рече глухо той. — Дръж се близо до мен.

— Винаги ще бъда до теб.

— Долу ще бъде напечено.

— Знам. Но нали сме заедно.

— Заедно сме.

— Аз съм с вас — каза Йенефер, която слизаше след тях по почервенелите, хлъзгави от кръвта стъпала.

— Дръжте се накуп! Дръжте се накуп! — ревеше Кукумявката.

Някои от онези, които бяха изтичали за арбалетите, се върнаха. Без арбалети. И много уплашени.

От трите коридора, водещи към стълбището, се разнесе грохот на разбивани с бойни брадви врати, звън на желязо и тежки крачки. Изведнъж от всичките три коридора се изсипаха войници с черни шлемове, брони и наметала със сребърни саламандри. Щом чуха силните и страшни възгласи, наемниците на Скелен хвърлиха оръжията си на земята. В малцината, които още не се бяха решили да го направят, се прицелиха арбалети и остриетата на рогатини, чуха се страшни викове. Този път се подчиниха всички, тъй като стана ясно, че черните войници умират от нетърпение да очистят някого и само чакат повод да го направят. Кукумявката стоеше до колоната, скръстил ръце на гърдите си.

— Чудотворна помощ? — измърмори Цири. Гералт поклати глава в знак на отрицание. Арбалетите и копията се насочиха към тях.

— Glaeddyvan vort!

Съпротивата беше безсмислена. Целият двор беше пълен с черни войници, като мравуняк, а Гералт и Цири бяха твърде изморени. Но не хвърлиха мечовете. Оставиха ги внимателно на стъпалата. След това седнаха. Гералт усещаше топлото рамо на Цири, чуваше дишането й.

Отгоре, заобикаляйки труповете и локвите кръв, показвайки на черните войници празните си ръце, слизаше Йенефер. Тя тежко седна до тях на стъпалата. Гералт усети топлината й с другото си рамо. „Жалко — помисли си той, — че не може винаги да бъде така.“

Знаеше много добре, че не може.

Връзваха хората на Кукумявката и ги отвеждаха един по един. Черните войници със саламандри на плащовете ставаха все повече. Неочаквано сред тях се появиха и офицери, които се разпознаваха лесно по белите пера и сребърните кантове на броните. И по уважението, с което им правеха път.

Пред един от офицерите, чийто шлем беше особено богато украсен със сребро, отстъпваха с изключителна почит. Даже с поклони. Именно той се изправи пред застаналия до колоната Скелен. Кукумявката — това се забелязваше дори при потрепващата светлина от борините и догарящите в металните кошове картини — пребледня, стана бял като хартия.

— Стефан Скелен — гръмко изрече офицерът със звучен глас, който отекна под сводовете на коридора. — Ще бъдеш съден за предателство.

Отведоха Кукумявката, но ръцете му не бяха вързани като на подчинените му. Офицерът се обърна. От гоблена на втория етаж се откъсна едно тлеещо парче и падна, наподобявайки огромна огнена птица. Светлината се отрази в сребърните кантове на бронята, в прикриващото половината лице забрало на шлема, който, както при всички черни войници, беше изкован във формата на зловеща озъбена челюст.

„Дойде и нашият ред“ — помисли си Гералт и не сбърка. Офицерът гледаше Цири, а очите му просветваха през прорезите на забралото, забелязвайки и отбелязвайки всяка една подробност. Бледността й. Белегът на бузата. Кръвта на ръкава и на ръката, Белите кичури в косите й.

След това нилфгардецът погледна към вещера.

— Вилгефорц? — попита той със звучния си глас. Гералт поклати глава в знак на отрицание.

— Кахир аеп Кеалах?

Ново отрицателно поклащане на главата.

— Битка — каза офицерът, гледайки към стълбището. — Кървава битка. Но който меч вади… Освен това доста си облекчил задачата на палача. Дълъг път си извървял, вещерю.

Гералт не отговори. Цири силно подсмръкна и избърса носа си с ръкав. Йенефер я погледна неодобрително. Нилфгардецът забеляза погледа й и се усмихна.

— Дълъг път си извървял — повтори той. — Дойде тук от другия край на света. За нея и заради нея. И поне заради това си заслужил нещо. Господин Де Ридо!

— Слушам, Ваше Императорско Величество.

Вещерът не се изненада.

— Намерете отделна стая, в която бих могъл спокойно да си поговоря с господин Гералт от Ривия. А докато двамата разговаряме, искам да осигурите всички удобства на двете дами. Разбира се, под непрекъсната бдителна охрана.

— Слушам, Ваше Императорско Величество.

— Господин Гералт, елате с мен, ако обичате.

Вещерът се изправи. Погледна към Йенефер и Цири, за да ги успокои, да ги възпре от предприемането на глупави постъпки. Но от това нямаше нужда. И двете бяха ужасно уморени. И примирени със съдбата.

* * *

— Дълъг път си извървял — каза за трети път, сваляйки шлема си, Емхир вар Емрейс Дейтвен Адан ин Карн аеп Морвуд, Белият пламък, Танцуващ на Гробовете на Враговете си.

— Не мисля, че твоят е бил по-кратък, Дуни — спокойно отвърна Гералт.

— Значи ме позна — усмихна се императорът. — А на мен ми се струваше, че липсата на брада и различното поведение съвсем са ме променили. От онези, с които някога сме се срещали в Цинтра, мнозина са идвали в Нилфгард и съм ги приемал на аудиенции. Никой не ме позна. А ти ме видя само веднъж, и то преди шестнайсет години. Нима толкова силно съм се запечатал в паметта ти?

— Нямаше да те позная, наистина много си се променил. Просто се досетих. Още преди време, не без странична помощ и подсказване, се досетих каква роля е изиграло кръвосмешението в семейството на Цири. За нейната кръв. В един от кошмарите ми се присъни възможно най-страшното, най-отвратителното кръвосмешение. И изведнъж се появяваш ти.

— Едва си стоиш на краката — рече студено Емхир. — А това, че насила проявяваш дързост, те изтощава още повече. Можеш да седиш в присъствието на императора. Тази привилегия ти се дарява пожизнено.

Гералт седна с облекчение. Емхир продължи да стои, облегнат на един резбован шкаф.

— Ти спаси живота на дъщеря ми — каза той. — Няколко пъти. За което ти благодаря. От мое име и от името на потомците ми.

— Направо ме обезоръжаваш.

Емхир не реагира на язвителната забележка.

— Цирила ще дойде в Нилфгард. В подходящия момент ще стане съпруга на императора. Точно както са ставали и ще стават кралици десетки момичета. Тоест, почти без да познават съпруга си. Често без изобщо да го опознаят след първата среща. Често разочаровани от първите дни и… нощи след сватбата. Цирила няма да е първата.

Гералт се въздържа от коментари.

— Цирила — продължи императорът — ще бъде щастлива, както и повечето кралици, за които ти споменах. Това ще дойде с времето. Любовта, която въобще не искам от нея, тя ще пренесе върху сина, който ще ми роди. Ерцхерцог, а после и император. Император, който ще има син. Син, който ще стане владетел на света и ще го спаси от унищожение. Така гласи пророчеството, чието точно съдържание знам само аз.

— Разбира се — продължи Белият пламък, — Цирила никога няма да разбере кой съм аз. Тази тайна ще умре. Заедно с онези, които я знаят.

— Ясно — кимна Гералт. — Не може да е по-ясно.

— Не може да не виждаш ръката на Предопределението, което стои зад всичко това — обади се след кратко мълчание Емхир. — Дори зад твоите действия. Още от самото начало.

— Във всичко това по-скоро виждам ръката на Вилгефорц. Нали точно той те изпрати навремето в Цинтра? Когато още беше Омагьосания Таралеж. Той направи така, че Павета…

— Колко си заблуден — прекъсна го рязко Емхир, премятайки през рамо наметалото със саламандъра. — Нищо не знаеш. И не трябва да знаеш. Поканих те не за да ти разказвам историята на живота си. И не за да се оправдавам пред теб. Единственото, което си заслужил, е гаранция, че на момичето няма да му се случи нищо лошо. Аз не съм ти длъжен с нищо, вещерю. С нищо.

— Напротив! — прекъсна го Гералт също толкова рязко. — Ти наруши сключеното споразумение. Не спази дадената дума. Излъга. Това е дълг, Дуни. Ти наруши клетвата си като принц и имаш дълг като император. С императорски лихви. За десет години!

— Това ли е всичко?

— Да. Защото само толкова ми се полага, не повече. Но не и по-малко! Трябваше да взема детето, когато навърши шест години. Но ти нямаше намерение да изчакаш обещания срок. Беше решил да ми я откраднеш много по-рано. Само че предопределението, на което толкова обичаш да се позоваваш, се присмя над теб.

През следващите десет години ти продължи да се бориш срещу него. И сега най-накрая я получи, получи Цири, собствената си дъщеря, която някога подло и отвратително лиши от семейство и която сега още по-отвратително възнамеряваш да заплодиш, без да се притесняваш, че извършваш кръвосмешение. Без да искаш от нея любов. Честно казано, Дуни, не знам как ще я погледнеш в очите.

— Целта оправдава средствата — изрече глухо Емхир. — Това, което правя, го правя заради нашите потомци. Заради спасението на света.

— Ако това е начинът да бъде спасен светът — вдигна глава вещерът, — то по-добре да загине. Повярвай ми, Дуни, по-добре да загине.

— Много си пребледнял — рече меко Емхир вар Емрейс. — Успокой се, че току-виж си припаднал.

Той се отдалечи от шкафа, придърпа си един стол и седна. На вещера наистина му се виеше свят.

— Да се превърна в Железния таралеж — започна спокойно и тихо императорът, — беше единственият начин да принудят баща ми да сътрудничи с узурпатора. Всичко се случи след преврата. Баща ми — сваленият император — беше арестуван и изтезаван. Само че той не се пречупи. Тогава опитаха друг начин — пред очите му наетият от узурпатора магьосник ме превърна в чудовище. Магьосникът добави още нещо по своя инициатива. И по-точно заради чувството си за хумор. На нашия език „емхир“ означава „таралеж“. Както вече казах, баща ми не се пречупи и беше убит. А мен ме пуснаха в гората, изпращайки ме с присмех и кикот, и насъскаха след мен кучета. Успях да оцелея; не ме преследваха особено настървено, защото не знаеха, че магьосникът е объркал работата и нощем си връщам човешкия образ. За щастие познавах няколко души, на чиято преданост можех да разчитам. И за твое сведение, тогава бях на тринайсет години.

Наложи се да бягам от страната. А това, че магията може да се развали на Север, отвъд Стълбата Марнадал, го прочете по звездите един леко чалнат астролог на име Ксартисиус. После, след като станах император, му подарих за благодарност кула и оборудване. Дотогава му се налагаше да работи с взети назаем инструменти.

За случилото се в Цинтра знаеш, затова не мисля да губя време, задълбавайки в тези неща. Единствено не съм съгласен с това, че Вилгефорц има нещо общо със случая. Първо, тогава още не го познавах; второ, изпитвах силна антипатия към магьосниците. Всъщност и до днес не ги харесвам особено. А, за малко да забравя: след като си върнах престола, намерих онзи магьосник, който ближеше задника на императора и ме изтезаваше пред очите на баща ми. Аз също проявих чувството си за хумор. Магьосникът се казваше Братенс, а на нашия език това звучи почти като „печен“.

Но стига толкова спомени, да се върнем към същността. Скоро след раждането на Цири, Вилгефорц ме посети тайно в Цинтра. Определи се като агент на хората, които са ми все още верни и са се скрили в Нилфгард от узурпатора. Предложи ми помощ и скоро доказа, че наистина може да ми помогне. Когато го попитах, все още разкъсван от съмнения, защо се е заел с това, той откровено ми отвърна, че разчита на благодарността ми. На милостта, привилегиите и властта, с които ще го дари великият император на Нилфгард. Тоест аз, могъщият господар, завладял половината свят, човекът, чийто потомък ще стане властелин на света. Заедно с такива велики владетели, заяви Вилгефорц без капчица свян, самият той се надявал да стигне далеч. Тогава той ми подаде свитъци от змийска кожа и насочи вниманието ми към съдържанието им.

Така се запознах с предсказанието. Научих за съдбата на света и вселената. Разбрах какво трябва да направя и стигнах до извода, че целта оправдава средствата.

— Но разбира се.

— По това време в Нилфгард — Емхир пропусна ироничната му забележка покрай ушите си, — моите дела се развиваха все по-добре. Моите поддръжници се сдобиваха с все повече влияние; най-накрая, подкрепяни от група редови офицери и кадетския корпус, те се решили на държавен преврат. Само че за това съм им бил нужен аз. Законният наследник на престола и короната на империята, истинският Емрейс, кръв от кръвта на рода Емрейс, на който му предстоеше да се превърне в знаме на революцията. Между нас казано, много революционери се надяваха, че това ще си остане ролята ми. Онези от тях, които са още живи, и до днес съжаляват за това.

Но както вече казах, стига лирични отстъпления. Трябваше да се върна у дома. Дойде моментът Дуни — лъжепринц от Маехт и мним цинтрийски херцог — да оповести за правата си над трона. Само че аз не забравих предсказанието. Трябваше да се върна задължително с Цири. А междувременно Каланте внимателно, много внимателно ми гледаше в ръцете.

— Тя никога не ти се довери.

— Знам. Мисля, че тя знаеше нещо за това предсказание. И би направила всичко, за да ми попречи, а в Цинтра бях в нейна власт. Значи трябваше да се върна в Нилфгард, но така, че никой да не се досети, че аз съм Дуни, а Цири е моята дъщеря. Начинът да го направя ми беше подсказан от Вилгефорц: Дуни, Павета и детето им трябваше да умрат. Да изчезнат безследно.

— При организираното от вас корабокрушение.

— Точно така. При пътуване от Скелиге към Цинтра, когато корабът преминаваше през падината Седна, Вилгефорц смяташе да потопи кораба с магия. Аз, Павета и Цири трябваше предварително да се затворим в специална защитена каюта и да оцелеем. А екипажът…

— Не трябваше да оживее — завърши вещерът. — Така е започнало ходенето ти по трупове.

Известно време Емхир вар Емрейс мълча. Накрая заговори, а гласът му прозвуча сухо:

— Започна малко по-рано. За жалост. В мига, в който се оказа, че Цири не е на борда.

Гералт повдигна вежди.

— За съжаление — лицето на императора оставаше безизразно, — в плановете си бях подценил Павета. Тази слабичка девойка с вечно приведен поглед успя да разгадае намеренията ми. Точно преди да вдигнем котва, тя изпратила момичето на сушата. Направо побеснях. Тя също. Изпадна в истерия. По време на разразилия се скандал тя падна зад борда. Преди да успея да скоча след нея, Вилгефорц дръпна кораба със своя притегател. Ударих си главата и изгубих съзнание. Оцелях по чудо, заплетен в тънките корабни въжета. Свестих се целият в бинтове. Бях със счупена ръка…

— Интересно — попита студено вещерът, — как ли се чувства човек, убил собствената си жена?

— Отвратително — веднага отвърна Емхир. — Чувствах се и все още се чувствам дяволски отвратително. И фактът, че никога не съм я обичал, не променя нищо. Целта оправдава средствата. Но искрено съжалявам за смъртта й. Не съм я искал и не съм я планирал. Павета загина случайно.

— Лъжеш — изрече сухо Гералт, — а на императорите не им подобава да лъжат. Павета не е трябвало да остава жива. Тя щеше да те разобличи. Никога нямаше да допусне да се случи онова, което си възнамерявал да направиш с Цири.

— Щеше да живее… — възрази Емхир. — Някъде… далеч. Има толкова много замъци… Дори да е Дарн Рован… Не можех да я убия.

— Даже заради целта, която оправдава средствата?

— Винаги може да се намери някое не чак толкова драматично средство — потри лице императорът. — Съществуват толкова много.

— Невинаги — каза вещерът, без да сваля очи от лицето му. Емхир погледна встрани.

— Точно това имах предвид — кимна Гералт. — Завършвай разказа си. Времето тече.

— Каланте пазеше момичето като зениците на очите си. Дори не можех да си помисля за отвличане. Отношенията ми с Вилгефорц силно охладняха, останалите магьосници продължаваха да предизвикват в мен антипатия… Но военните и аристокрацията непрекъснато ме подтикваха към война и нападение над Цинтра. Кълняха се, че народът го иска, че народът има нужда от жизнено пространство, че вслушването във vox populi[159] ще бъде един вид императорско изпитание. Реших да убия с един удар два заека. С един замах да получа и Цинтра, и Цири. Останалото ти е известно.

— Известно ми е — кимна Гералт. — Благодаря ти за разговора, Дуни. Признателен съм ти, че ми отдели от времето си. Но това не може да продължава повече. Много съм уморен. Видях смъртта на приятелите си, които дойдоха с мен на края на света. Дойдоха, за да спасят дъщеря ти. Дори не я познаваха. Освен Кахир, останалите не я познаваха. А дойдоха да я спасят. Защото бяха благородни и почтени. И какво? Намериха смъртта си. Според мен това е несправедливо. И ако искаш да знаеш, не съм съгласен с това. Плюя на такива истории, в които честните хора умират, а негодниците си живеят живота и продължават с гнусните си дела. Нямам вече сили, императоре. Викай хората си.

— Вещерю…

— Тайната трябва да умре с всички, които я знаят. Това са твои думи. Нямаш друг избор. Не е вярно, че има много начини. Ще избягам от всеки затвор. Ще ти отнема Цири. Няма цена, която да не заплатя, за да ти я отнема. Знаеш го много добре.

— Знам го.

— Може да оставиш Йенефер жива. Тя не знае тайната.

— Тя — каза сериозно Емхир, — ще плати каквато и да е цена, за да спаси Цири. И да отмъсти за смъртта ти.

— Така е — кимна Гералт. — Забравих колко много обича Цири. Прав си, Дуни. Какво пък, от предопределението не може да се избяга. Но имам една молба.

— Слушам те.

— Позволи ми да се простя с тях. След това се оставям в ръцете ти.

Емхир се приближи до прозореца и се загледа в планинския връх.

— Не мога да ти откажа. Но…

— Не се бой. Нищо няма да кажа на Цири. Ако й разкрия кой си ти, ще я нараня. А аз не бих понесъл да я нараня.

Емхир мълча дълго, продължавайки да гледа през прозореца.

— Може пък наистина да съм ти задължен — обърна се той към Гералт. — Чуй какво ще ти предложа в отплата. Много отдавна, преди много години, когато хората все още имали чест, гордост и достойнство, когато все още държали на думата си и се страхували ужасно много от безчестието, понякога се случвало така, че за да избегне опозоряващата го ръка на палача или наемния убиец, осъденият на смърт човек влизал във вана с гореща вода и си прерязвал вените. Може пък…

— Заповядай да напълнят ваната.

— Мога ли да разчитам на това — продължи спокойно императорът, — че Йенефер ще пожелае да те придружи?

— Почти съм сигурен в това. Но все пак трябва да я попиташ. Йенефер има доста бунтарска натура.

— Знам.

* * *

Йенефер се съгласи веднага.

— Кръгът се затвори — каза тя, гледайки към китките на ръцете си. — Змията Уробос заби зъби в собствената си опашка.

* * *

— Не разбирам! — изсъска Цири като ядосан котарак. — Не разбирам защо трябва да отида с него! Къде? Защо?

— Дъще — рече меко Йенефер. — Такова е твоето предопределение. Разбери, че просто не може да бъде иначе.

— А вие?

— Ние — Йенефер погледна Гералт — имаме друго предопределение. Просто така трябва да бъде. Ела тук, дъще. Прегърни ме силно.

— Те искат да ви убият, нали? Не съм съгласна! Току-що ви намерих! Не е справедливо!

— Който вдигне меч — проговори глухо Емхир вар Емрейс, — от меч умира. Те се сражаваха срещу мен и изгубиха. Но изгубиха достойно.

С три крачки Цири се озова до него, а Гералт въздъхна тихо. Чу въздишката и на Йенефер. „Дявол да те вземе — помисли си той, — всички ще го разберат! Цялото черно войнство ще види онова, което не може да скрие! Същата осанка, същите горящи очи, същата извивка на устните. Скръстените по същия начин на гърдите ръце. За твой голям късмет пепелявите коси е наследила от майка си. И все пак е достатъчно само да погледне човек, за да разбере, че сте една кръв…“

— Значи ти… — каза Цири, изпепелявайки Емхир с огнения си поглед. — Значи ти си спечелил? И смяташ, че си спечелил честно?

Емхир вар Емрейс не отговори. Само се усмихна доволно, без да сваля поглед от момичето. Цири стисна зъби.

— Толкова хора загинаха. Толкова хора умряха заради теб. И те ли изгубиха достойно? Нима тяхната смърт е достойна? Само зверовете могат да си мислят така. Въпреки че съм виждала смъртта в очите, не можа да ме превърнеш в звяр. Няма и да успееш.

Той не отговори. Гледаше я така, сякаш я изпиваше с поглед.

— Знам какво си намислил — изсъска тя. — Какво искаш да направиш с мен. И ще ти кажа още сега, тук: няма да ти позволя да ме докоснеш. А ако ти… Ако ме… Ще те убия. Дори вързана. Когато заспиш, ще ти прегриза гърлото.

С едно махване на ръката императорът успокои надигналото се сред офицерите мърморене.

— Ще стане онова, което е писано — процеди той, без да сваля поглед от Цири. — Прости се с приятелите си, Цирила Фиона Елен Рианон.

Цири погледна вещера. Гералт поклати глава в знак на отрицание. Момичето въздъхна.

Двете с Йенефер се прегърнаха и дълго си шепнаха. После Цири се приближи до Гералт.

— Жалко — тихо каза тя. — Всичко обещаваше да бъде по-добре.

— Много по-добре — потвърди той.

Двамата се прегърнаха.

— Бъди смела.

— Той няма да ме получи — прошепна тя. — Не се страхувай. Ще избягам от него. Имам си начини…

— Не бива да го убиваш. Запомни, Цири. Не бива.

— Не се бой. И през ум не ми е минавало да го убивам. Знаеш ли, Гералт, вече достатъчно убивах. Предостатъчно.

— Предостатъчно. Сбогом, вещерке.

— Сбогом, вещерю.

— Само не плачи.

— Лесно ти е да го кажеш.

* * *

Емхир вар Емрейс, императорът на Нилфгард, изпроводи Йенефер и Гералт до банята, почти до ръба на огромния мраморен басейн, пълен с ароматна гореща вода.

— Сбогом — каза той. — Не е нужно да бързате. Аз тръгвам, но ще оставя тук хора, които ще инструктирам и на които ще дам съответните заповеди. Когато се приготвите, викнете, и лейтенантът ще ви подаде ножа. Но пак повтарям, няма нужда да бързате.

— Оценяваме милостта ви — кимна сериозно Йенефер. — Ваше Императорско Величество?

— Слушам ви.

— Моля ви, не наранявайте дъщеря ми. Не искам да умирам с мисълта, че тя плаче.

Емхир дълго мълча. Много дълго. Облегнат на касата на вратата. Обърнат на другата страна.

— Госпожо Йенефер — каза най-накрая той със странно изражение на лицето. — Бъдете сигурна, че няма да нараня дъщерята на двама ви с вещера Гералт. Минавал съм през труповете на приятели и съм газил гробовете на враговете си. И смятах, че мога да направя всичко. Но онова, в което ме подозирате, просто не мога да го направя. Сега вече знам това. Благодарение на вас двамата. Сбогом.

Той излезе, затваряйки тихо вратата зад себе си. Гералт въздъхна.

— Ще се събличаме ли? — Той погледна към димящия басейн. — Честно казано, изобщо не ми допада мисълта, че ще ни извлекат оттук във вид на голи трупове…

— А на мен пък въобще не ми пука как ще ме извадят. — Йенефер събу обувките си и бързо свали полата си. — Макар това да е последното ми къпане, изобщо нямам намерение да влизам облечена във водата.

Тя съблече ризата си презглава и влезе в басейна, енергично разплисквайки водата.

— Хайде, Гералт. Какво стоиш като вкаменен?

— Бях забравил колко си красива.

— Бързо забравяш. Хайде, влизай.

Щом се озова до нея, тя обви ръце около врата му. Той я целуна, галейки тялото й под водата и над нея.

— А дали моментът е подходящ? — попита риторично той.

— За тези неща всеки момент е подходящ — измърка тя, потапяйки във водата едната си ръка и докосвайки тялото му. — Емхир повтори два пъти, че не е нужно да бързаме. Как би предпочел да прекараме последните ни отпуснати минути? В стонове и плач? Недостойно. В разкаяние? Банално и глупаво.

— Не става въпрос за това.

— А за какво?

— Ако водата изстине — промърмори той, галейки я по гърдите, — разрезите ще бъдат болезнени.

— За удоволствието си заслужава да се заплати с болка. — Йенефер пъхна и другата си ръка под водата. — Ти страхуваш ли се от болката?

— Не.

— Аз също. Седни на ръба на басейна. Искам да те любя, но дявол да го време, нямам никакво намерение да се гмуркам.

* * *

— О, скъпи! — каза Йенефер, отмятайки глава така, че влажните й от парата коси се пръснаха по ръба на басейна като малки черни змийчета. — О, скъпи…

* * *

— Обичам те, Йен.

— Обичам те, Гералт.

— Време е. Да им викнем ли?

— Да викнем.

Те викнаха. Първо извика вещерът, след това викна Йенефер. После, без да дочакат отговора, извикаха и двамата:

— Хайде! Готови сме! Давайте ножа! Ееей! По дяволите! Водата ще изстине!

— Ами тогава излизайте, де — каза Цири, надниквайки в басейна. — Всички си тръгнаха.

— Какво-о-о?

— Нали ви казах: тръгнаха си. Освен нас тримата тук няма жив човек. Обличайте се. Голи изглеждате много смешно.

* * *

Докато се обличаха, ръцете им започнаха да треперят. И на двамата. С огромни усилия се справяха с катарамите, илиците и копчетата. Цири не спираше да бърбори.

— Тръгнаха си. Внезапно. Всичките. Събраха се, метнаха се на конете и си тръгнаха. Вдигайки облак прах.

— И никого ли не оставиха?

— Никого.

— Странно — прошепна Гералт. — Нищо не разбирам.

— Да не се е случило нещо? — прокашля се Цири.

— Не — отвърна бързо Цири. — Нищо.

Тя лъжеше.

* * *

Отначало правеше фасони. Изпъната, гордо вдигнала глава, с каменна физиономия, тя отблъсна облечените в черни ръкавици ръце на черните рицари, гледайки смело и предизвикателно ужасните забрала на шлемовете им. Повече не посмяха да я докоснат. Освен това ги възпираше ръмженето на офицера, онзи широкоплещест мъж със сребърните обшивки на бронята и белите пера от чапла на шлема.

Тя тръгна към изхода, ескортирана от двете страни. С гордо вдигната глава. Отекваше тропотът на тежки ботуши, дрънчаха брони, звънтяха оръжия. След няколко крачки тя се обърна за пръв път.

След още няколко — за втори. „Та аз никога повече няма да ги видя — проблесна в главата й ужасяваща мисъл. — Нито Гералт, нито Йенефер. Никога.“

Щом го осъзна, с един замах изтри маската си на фалшива храброст. Лицето й се смръщи и се изкриви, очите й се напълниха със сълзи, носът й потече. Тя се бореше с всички сили, но напразно. Потокът от сълзи проби лицемерната преграда.

Нилфгардците със саламандри на раменете я гледаха мълчаливо. Мълчаливо и изумено. Някои я бяха видели на окървавените стъпала, а всички — докато разговаряше с императора. Вещерката с меча, непобедимата вещерка, гледаща смело в очите на самия император. И сега се изненадаха, виждайки пред себе си едно хлипащо, леещо сълзи дете.

Тя беше наясно с това. Погледите им я изгаряха като огън, режеха я като нож. Тя се бореше, но безуспешно. Колкото повече се опитваше да се сдържи, толкова по-силно се лееха сълзите. Тя забави крачка, след това се спря. Ескортът също. Но само за миг. Изпълнявайки командата на офицера, някой я хвана с железните си ръце под мишниците. Хлипайки и преглъщайки сълзите си, Цири се обърна за последен път. След това я понесоха. Тя не се съпротивляваше. Но хлипаше все по-силно, все по-отчаяно.

Спря ги император Емхир вар Емрейс, същият тъмнокос мъж, чието лице пробуждаше в нея странни, неясни спомени. Той рязко им заповяда да я оставят.

Цири подсмръкна и избърса носа си с ръкав. Видя го, че се приближава, преглътна сълзите си и отново вирна глава. Но разбираше, че сега всичко изглеждаше просто смешно.

Емхир мълча дълго, без да сваля поглед от нея. Приближи се. Протегна ръка. За своя огромна изненада Цири, която винаги механично се отдръпваше при такива движения, сега просто не реагира. С още по-голямо смайване установи, че докосването му не я отвращава. Той я погали по косата, прошарена от бели като сняг кичурчета. Докосна грозния белег на бузата й. После я привлече към себе си, милваше я по главата, по гърба. А тя, разтърсвана от ридания, му позволяваше да го прави, а ръцете й бяха отпуснати неподвижно, като на плашило.

— Странна работа е предопределението — чу тя шепота му. — Сбогом, дъще.

* * *

— Какво ти каза той?

Лицето на Цири леко се изкриви.

— Каза: va faill, luned. На Старата реч това означава: „Сбогом, момиче“.

— Знам — кимна Йенефер. — И после какво?

— После… После ме пусна, обърна се и си тръгна. Заповяда на всички да си тръгнат. И те си тръгнаха. Минаваха покрай мен абсолютно равнодушни, потропвайки с ботушите си и дрънчейки с броните си така, че ехото кънтеше по коридора. Метнаха се на конете и си заминаха, а аз чувах само цвилене и тропот. Никога няма да го разбера това. Защото, като се замисля…

— Цири…

— Какво?

— Не се замисляй.

* * *

— Замъкът Стига — повтори Филипа Ейлхарт, гледайки през спуснатите ресници на Фрингила Виго. Фрингила не се изчерви. През последните три месеца беше успяла да направи вълшебен крем, който стеснява кръвоносните съдове. Благодарение на това червенината не достигаше до лицето й дори в случаите, когато ужасно много я беше срам.

— Скривалището на Вилгефорц е било в замъка Стига — потвърди Асире вар Анахид. — В Ебинг, над планинско езеро, чието име моят информатор, обикновен войник, не е бил в състояние да запомни.

— Вие казахте „било“ — обърна внимание Францеска Финдабаир.

Било — потвърди Филипа. — Защото Вилгефорц е мъртъв, скъпи колежки. Той и партньорите му, цялата им шайка, вече са заровени в земята. И тази услуга ни направи не кой да е, а нашият добър познат Гералт от Ривия. Когото недооценихме. Всяка една от нас. И по отношение на когото сме грешали. Всички ние.

Магьосничките, като по команда, погледнаха към Фрингила, но кремът наистина действаше безотказно. Асире вар Анахид въздъхна. Филипа удари с длан по масата.

— Макар и да ни оправдава това — рече сухо тя, — че бяхме затрупани със задачи, свързани с войната и подготовката на мирните преговори, все пак трябва да смятаме за поражение на Ложата факта, че в случая с Вилгефорц бяхме изпреварени и отменени. Такова нещо не бива да се случва повече, мили дами.

Ложата — с изключение на бледата като мъртвец Фрингила Виго — кимна в знак на съгласие.

— В този момент — продължи Филипа, — вещерът Гералт се намира някъде в Ебинг. Заедно с Йенефер и Цири, които е освободил. Трябва да помислим как да ги намерим…

— А замъкът? — прекъсна я Сабрина Глевисиг. — Не забрави ли нещо, Филипа?

— Не, не съм забравила. Легендата, ако възникне такава, трябва да има само една правилна версия. Исках да помоля за това тъкмо теб, Сабрина. Вземи със себе си Кейра и Трис. Погрижете се за тази работа. Така че да не остане и следа.

* * *

Грохотът от взрива се чу чак в Маехт. Светлината — тъй като всичко се случваше през нощта — се видя чак в Метина и Гесо. Серията породени от взрива тектонични колебания се усети още по-надалеч. В наистина отдалечените краища на света.

Десета глава

КОНГРЕВ, Естела, наричана още Стела, дъщеря на барон Отон дьо Конгрев, дадена за жена на престарелия граф Лидертал, а след смъртта му се разпоредила делово с имуществото и парите му и под управлението й имението процъфтяло. Ползвала се с благоволението на император Емхир вар Емрейс (виж) и била доста важна личност в двора. И въпреки че нямала никаква длъжност, на всички било известно, че императорът се вслушвал с уважение и почтителност в гласа и мнението й. Благодарение на съчувствието и привързаността, която изпитвала към младата императрица Цирила Фиона (виж), която обичала като собствена дъщеря, тя била наричана на шега „майката-императрица“. Надживявайки и двамата, и императора, и императрицата, тя починала през 1331 година, а огромното й имение преминало в ръцете на далечни роднини на фамилията Лидертал, известни като Белите — хора несериозни и безделници, които прахосали цялото й богатство.

Ефенбах и Талбот, Енциклопедия Maxima Mundi, т. III

Не можеше да се отрече, че прокрадналият се до бивака човек беше ловък и хитър като лисица. Бързо сменяше местоположението си и се движеше толкова потайно и тихо, че би заварил всекиго неподготвен. Всекиго — но не и Бореас Мун. Мун имаше голям опит в това отношение.

— Излизай, човече! — извика той, опитвайки се гласът му да прозвучи уверено и грубо. — Няма полза от всичките ти фокуси! Виждам те. Ето там си!

Един от големите камъни, с които беше обсипан склонът на хълма, потрепна на фона на тъмносиньото звездно небе. Размърда се и прие човешка форма. Бореас завъртя шиша с печащото се месо, защото му замириса на изгоряло. Придавайки си вид, че се е облегнал небрежно на лакът, той положи ръка върху ръкохватката на лъка.

— Не разполагам с кой знае какво. — В преднамерено спокойния си тон той вплете остра метална предупредителна нотка. — Не нося много вещи. Но съм привързан към тях. И ще ги защитавам до смърт.

— Не съм бандит — отвърна с дълбок глас мъжът. — Пилигрим съм.

Беше висок и добре сложен, поне седем стъпки висок, а ако трябваше да се претегли, Бореас беше готов да се обзаложи, че от другата страна на кантара би трябвало да се сложат поне десет пуда. Пилигримският кривак — дебел заострен дъбов прът, — който носеше в ръка, приличаше на бастун. Бореас Мун искрено се изненада от факта, че толкова едър човек може да се прокрадва толкова ловко. И това донякъде го притесни. Комбинираният му седемфунтов лък, с който можеше да повали лос от петдесет крачки, изведнъж му се стори мъничък и крехък като детска играчка.

— Пилигрим съм — повтори едрият мъж. — Нямам никакви лоши…

— Хайде сега — бързо го прекъсна Бореас, — нека да излезе и вторият.

— Какъв вто… — започна бързо пилигримът и гласът му секна, когато от тъмнината на противоположната страна като сянка изникна стройна фигура.

Този път Бореас въобще не се изненада. Вторият мъж — начинът, по който се движеше, веднага издаде опитния следотърсач — беше елф. А да те изненада елф изобщо не е срамно.

— Моля да ме извините — каза елфът със странно неелфически, леко хриплив глас. — Криех се от вас не с лоши намерения, а от страх. На ваше място щях да завъртя шиша.

— Вярно — каза пилигримът, подпирайки се на кривака и силно подуши. — Месото от тази страна е съвсем готово.

Бореас завъртя шиша, въздъхна и се прокашля. Отново въздъхна.

— Моля, седнете — реши се най-накрая той. — И почакайте. Животното скоро ще се опече. Предполагам, че онзи, който се поскъпи да нахрани странниците на пътя, не е добър човек.

Маста потече със съскане в огъня, той блъвна, стана по-светло.

Пилигримът носеше филцова шапка с широка периферия, която успешно прикриваше лицето му. Главата на елфа беше украсена с чалма от някакъв цветен плат, която не скриваше лицето му. Когато го видяха на светлината на огъня, и двамата потрепериха — и Бореас, и пилигримът. Но не издадоха нито звук. Лицето, някога по елфически красиво, сега беше обезобразено от чудовищен белег, пресичащ челото, веждата, носа и бузата до самата брадичка.

Бореас Мун се изкашля и отново завъртя шиша.

— Този аромат ви доведе до лагера ми? — Думите му прозвучаха повече като твърдение, а не като въпрос. — Или не?

— Така е. — Пилигримът поклати периферията на шапката си, а гласът му съвсем леко се измени. — Отдалеч надуших печеното. Само че внимавах. На един огън, към който преди два дни се приближих доста непредпазливо, печаха някаква жена.

— Вярно — потвърди елфът. — Минах оттам на следващата сутрин и видях човешките кости в пепелта.

— На следващата сутрин? — провлачено повтори думите му пилигримът, а Бореас можеше да се закълне, че на скритото му в сенките лице се изписа неприятна усмивка. — И отдавна ли вървиш по петите ми, уважаеми елфе?

— Отдавна.

— И какво ти пречеше да се покажеш?

— Здравият разум.

— Хребетът Елскердег — Бореас Мун завъртя шиша и прекъсна неловкото мълчание — е място с лоша слава. Аз също съм виждал кости в огнищата, скелети върху колове. Обесени на дърветата. Тук е пълно с диви и жестоки култове. И със същества, които само дебнат да те изядат. Поне така се говори.

— Не само че се говори — поправи го елфът, — но и си е така. Колкото по-навътре се навлезе в планината, толкова по-страшно става.

— И вие ли сте тръгнали по пътя на изток? От другата страна на Елскердег? Към Зерикания? А може би още по-надалеч, към Хакланд?

Нито пилигримът, нито елфът отговориха. Но Бореас и без това не очакваше отговор. Първо, въпросът не беше тактичен. Второ, беше глупав. От мястото, където се намираха, можеше да се тръгне само на изток. През Елскердег. Натам, накъдето се беше отправил и той.

— Печеното е готово. — Бореас отвори сгъваемия си нож с леко и нелишено от театралност движение. — Моля, господа. Не се притеснявайте.

Пилигримът имаше ловен нож, а елфът — кинжал, който съвсем нямаше кухненски вид. Но и трите остриета, които очевидно се използваха за много по-сериозни дела, днес влязоха в употреба за едно съвсем мирно действие — рязането на месо. Известно време се чуваше само работата на челюстите им и хвърлянето на оглозгани кокали в ъгъла. Пилигримът се оригна доволно.

— Страхотно зверче — каза той, оглеждайки лопатката, която току-що беше оглозгал и облизал до такава степен, че тя изглеждаше като престояла три дни в мравуняк. — На вкус е като козе, но меко, като заешко. Не си спомням някога да съм ял нещо подобно.

— Това е скрек — каза елфът, прегризвайки с хрускане хрущяла. — И аз не си спомням да съм го ял някога.

Бореас тихо се покашля. Едва дочутата нотка сарказъм в гласа на елфа му подсказа: той знае, че яде месото на огромния плъх с кървясали очи и страшни зъбища, на който само опашката беше дълга три лакти. Следотърсачът не беше преследвал гигантския гризач, а го беше застрелял при самоотбрана. После реши да си го изпече. Той беше разумен и практичен човек. Разбира се, никога не би ял плъх, който се храни от сметищата и помийните ями. Но до хребета Елскердег, до най-близкото произвеждащо отпадъци селище, имаше около триста мили. Плъхът, или както се харесваше повече на елфа — скрекът, сигурно беше чист и здрав. Той не беше контактувал с цивилизацията. Така че нямаше нито да ги зарази, нито да ги омърси.

Скоро и последната, най-мъничка, оглозгана до край костица полетя в огъня. Луната изплува над зъбатите хребети на Огнените планини. От подклаждания от вятъра огън хвърчаха искри, излитаха в небето и гаснеха сред блещукащите звезди.

— Господа — рискува Бореас Мун да зададе поредния нетактичен въпрос, — отдавна ли пътувате? Тук, в Пустошта? И ако смея да попитам, отдавна ли оставихте зад гърба си Прохода Солвейга?

— Отдавна и скоро са относителни понятия — рече пилигримът. — Аз преминах през Прохода на втория ден след октомврийското пълнолуние.

— А аз — на шестия — каза елфът.

— Да — продължи Бореас, ободрен от реакцията им. — Странно как не сме се срещнали там — и аз го преминах по същото време, по-точно го преминах, яздейки, защото тогава още имах кон.

Той замълча, прогонвайки неприятните спомени, свързани със загубата на коня му. Беше сигурен, че и случайните му събеседници са се сблъсквали с подобни приключения. Ако през цялото време са се придвижвали пеша, едва ли щяха да го догонят тук, под Елскердег.

— От това си правя извода — продължи той, — че сте поели на път едва след края на войната, след сключването на цинтрийския мир. Това, разбира се, не е моя работа, но ще се осмеля да предположа, че не ви е допаднал редът и идеята за мира, създаден и наложен в Цинтра.

Мълчанието, което се установи край огъня, продължи доста дълго, прекъсвано само от далечен вой. Вероятно виеше вълк. Въпреки че в района на хребета Елскердег човек никога и в нищо не можеше да бъде сигурен.

— Ако трябва да бъда откровен — неочаквано се обади елфът, — то след сключването на цинтрийското споразумение нямах никакви основания да обичам наложения в Цинтра мир. Да не говорим за реда.

— Моят случай — рече пилигримът и скръсти яките си ръце на гърдите — е аналогичен. Макар и да се убедих в това, както обичаше да казва един мой познат, post factum.

Настъпи ново продължително мълчание. Замлъкна дори нещото, което виеше на хребета.

— Първоначално — започна пилигримът, въпреки че Бореас и елфът можеха да се обзаложат, че няма да го направи, — първоначално ми се стори, че след сключването на цинтрийския мир ще настъпят полезни промени и ще се установи доста приличен ред. Ако не за всички, то поне за мен…

— Кралете — покашля се Бореас — отидоха в Цинтра, ако не ме лъже паметта, в края на април?

— По-точно на втори април — уточни пилигримът. — Още си спомням, че беше новолуние.

* * *

Покрай стените, под тъмните греди, поддържащи галериите, бяха наредени щитове, украсени с хералдическите емблеми и гербове на цинтрийското дворянство. На пръв поглед се набиваше в очи разликата между няколкото избледнели гербове на старинни родове и гербовете на онези, които бяха станали дворяни в по-нови времена, по време на управлението на Дагорад и Каланте. Тези, по-новичките, блестяха с ярките си, все още необелени бои, по тях не се забелязваха дупчици, направени от дървояди.

С най-красиви цветове бяха добавените най-скоро щитове с гербовете на нилфгардските дворяни, окачени по време на окупацията на града и императорското му управление.

„Когато си върнем Цинтра — помисли си крал Фолтест, — трябва да се погрижим цинтрийците да не унищожат тези щитове в свещения пожар на обновлението. Политиката е една работа, украсяването на залата — съвсем друга. Промяната в политическия режим не трябва да служи за оправдание на вандализма.“

„Оттук е започнало всичко — помисли си Дийкстра, оглеждайки огромната зала. — Паметният годежен пир, на който се е появил Железният таралеж и е поискал ръката на принцеса Павета… А кралица Каланте е наела вещера… Колко поразително се сплитат човешките съдби“ — помисли си шпионинът, сам удивен от тривиалността на мислите си.

„Преди пет години — помисли си кралица Меве, — преди пет години мозъкът на Каланте Лъвицата, в която течеше кръвта на Кербините, се е разпилял по плочките на двора, същия този двор, който виждам в момента през прозорците. Каланте, чийто портрет виси в коридора, беше предпоследната, в чиито вени течеше кралска кръв. След като се удави дъщеря й Павета, остана само внучката Цирила. Впрочем Цирила също може да е мъртва, ако не лъжат слуховете.“

— Моля ви — махна с ръка Кирус Енгелкинд Хемелфарт, йерарх на Новиград, който беше избран per acclamationem[160] за председателстващ преговорите, предвид възрастта му и всеобщото уважение. — Моля, заемете местата си.

Всички насядаха по обозначените с табелки столове, подредени край кръглата маса. Меве, кралица на Ривия и Лирия. Фолтест, крал на Темерия, и крал Вензлав от Бруге — негов васал. Крал Етайн от Цидарис. Младият крал Кистрин от Верден. Княз Нитерт, глава на реданския съвет на регентите. И граф Дийкстра.

„Трябва да се отървем от стария шпионин, да го махнем от съвещателната маса — помисли си йерархът. — Крал Хенселт и дори младият Кистрин вече си позволиха доста кисели забележки, очаквам демарш и от страна на нилфгардските представители. Този Сигизмунд Дийкстра не е човек с подходящото положение, а освен това е личност със съмнително минало и лоша репутация, persona turpis[161]. Не трябва да допускаме присъствието на persona turpis да опорочава атмосферата на преговорите.“

Ръководителят на нилфгардската делегация, барон Шилард Фиц-Естерлен, чието място на масата се намираше точно срещу Дийкстра, поздрави шпионина с учтив дипломатически поклон.

След като видя, че всички са се настанили по местата си, йерархът на Новиград също седна. Не без помощта на слугите, които го придържаха за треперещите ръце. Йерархът седна в стола, изработен преди години специално за кралица Каланте. Той имаше изключително висока, украсена с изумително красива резба облегалка, която го отличаваше от останалите столове.

* * *

„Тук, значи… — помисли си Трис Мериголд, докато оглеждаше стаята, гоблените, картините и безбройните ловни трофеи, включително и кожата на някакъв напълно непознат й рогат звяр. — Тук, след разрушаването на тронната зала, се е състоял прочутият частен разговор между Каланте, вещера, Павета и Омагьосания таралеж, когато Каланте е дала съгласието си за този странен брак. А Павета вече е била бременна. Цири се е родила след малко повече от осем месеца… Цири, наследницата на престола… Лъвчето от кръвта на Лъвицата… Цири, малката ми сестричка, която сега се намира някъде далече на юг. За щастие вече не е сама. Заедно с Гералт и Йенефер е. В безопасност. А може би пак са ме излъгали?“

— Седнете, мили дами — разбърза се Филипа Ейлхарт, която от известно време внимателно наблюдаваше Трис. — Господарите на света всеки момент ще започнат да произнасят встъпителните си речи, а аз не искам да изпусна нито дума.

Магьосничките прекъснаха кулоарните си сплетни и бързо насядаха по местата си. Шеала де Танкарвил с боа от сребристи лисици, придаваща женственост на строгото й мъжко облекло, Асире вар Анахид с рокля от лилава коприна, съчетаваща дяволски фино скромна простота и шикозна елегантност. Францеска Финдабаир — както винаги царствена. Ида Емеан аеп Сивней — както винаги тайнствена. Маргарита Льоантил, както винаги въплъщение на достойнството и сериозността. Сабрина Глевисиг в тюркоазено, Кейра Мец в зелено и нарцисово-жълто. И Фрингила Виго. Потисната. Тъжна. И пребледняла с една мъртвешка, болезнена, някак си призрачна бледност.

Трис Мериголд седеше до Кейра, точно срещу Фрингила. Над главата на нилфгардската магьосничка висеше картина: ездач препуска в галоп сред елшите, а те протягат към него чудовищни ръце-клони, подигравателно хилейки се със страшни хралупи уста. Трис неволно потрепери.

Сложеният в средата на масата триизмерен комуникатор се задейства. Филипа Ейлхарт използва заклинание за увеличаване резкостта на изображението и звука.

— Както сами виждате и чувате — каза тя, подсмихвайки се, — в тронната зала на Цинтра, един етаж под нас, властелините на света в този момент решават съдбата на същия този свят. А ние тук, един етаж над тях, се грижим за това момчетата да не се увлекат.

* * *

Към виещото на Елскердег същество се присъединиха и други. Бореас Мун изобщо не се съмняваше — това не бяха вълци.

— Аз също не очаквах много от цинтрийските преговори — каза той, за да съживи позамрелия разговор. — Всъщност никой от познатите ми не се надяваше, че от тях ще излезе нещо свястно.

— Важен беше самият факт, че започнаха такива преговори — спокойно възрази пилигримът. — Обикновеният и честен човек — а с ваше позволение аз съм точно такъв — мисли обикновено и честно. Обикновеният човек знае, че биещите се крале и императори са настроени толкова войнствено един към друг, че ако имат достатъчно сили, просто ще се избият взаимно. А те изведнъж спират да убиват и вместо това сядат около някаква кръгла маса. Защо? Защото вече нямат сили. Просто са безсилни. И заради това им безсилие войниците им вече не нападат домовете на обикновените хора, не убиват, не осакатяват, не палят къщи, не колят деца, не насилват жени, не поробват. Не. Вместо това командирите на войниците са се събрали в Цинтра и се съвещават. Как да не се радваш!

Елфът смушка с един прът въглените, пръскащи искри в огъня, и погледна накриво пилигрима.

— Даже обикновеният и честен човек — рече той, без да крие сарказма си, — даже радващият се, ликуващ човек трябва да разбира, че политиката също е война, само че водена по друг начин. Трябва да разбира, че преговорите също са пазарлък. Те имат един и същ автоматично действащ механизъм. Постигнатите успехи оправдават отстъпките. Тук печелиш — там губиш. С други думи, за да купиш нещо, трябва да продадеш нещо.

— Наистина — рече след кратко мълчание пилигримът, — това е толкова просто и очевидно, че всеки човек ще го разбере. Даже най-обикновеният.

* * *

— Не, не и пак не! — изрева крал Хенселт, удряйки с юмрук по масата така, че чашата му се обърна, а мастилниците подскочиха. — Никакви обсъждания на този въпрос! Никакви пазарлъци! Край, Schluss[162], deireadh!

— Хенселт — обади се спокойно, трезво и дружелюбно Фолтест, — не усложнявай нещата. И не ни компрометирай със своя рев пред Негово превъзходителство.

Шилард Фиц-Естерлен, който участваше в преговорите като представител на Нилфгардската империя, се поклони с фалшива усмивка, която имаше за цел да покаже, че номерата на каедвенския крал въобще не го вълнуват.

— Ние се договаряме с Империята — продължи Фолтест, — а помежду си сами започваме да се дърлим като псета, така ли? Засрами се, Хенселт.

— С Нилфгард се договорихме по такива сложни въпроси като Дол Ангра и Заречие — с привидно равнодушие изрече Дийкстра, — би било глупаво…

— Няма да ви позволя да правите такива забележки! — изрева Хенселт толкова силно, че малко биволи биха могли да го заглушат. — Не желая да чувам такива забележки, още повече от някакви си шпиони! Аз съм крал, дявол да го вземе!

— Личи си! — изсъска Меве.

Демавенд се беше обърнал настрани и разглеждаше гербовите щитове по стените на залата, като при това се усмихваше безгрижно, сякаш изобщо не ставаше дума за съдбата на неговото кралство.

— Достатъчно — изсумтя Хенселт и се огледа с подивели очи. — Стига толкова или се кълна в боговете, че кръв ще се лее. Казах вече: нито педя земя. Никакви, абсолютно никакви връщания на завладяното! Няма да се съглася да намаля кралството си дори с една педя, дори с половин педя земя! Боговете ми повериха част от Каедвен и само на боговете ще я върна! Долна Мархия си е наша земя… Такова… Ети… ет… Етнически. Долна Мархия от векове си е каедвенска!

— Горен Аедирн — обади се отново Дийкстра — принадлежи на Каедвен от миналата година. По-точно от двайсет и четвърти юли миналата година. От мига, в който там стъпи каедвенският окупационен корпус.

— Много ви моля — каза Щилард Фиц-Естерлен, въпреки че него никой не го питаше, — да впишете в протокола ad futuram rei memoriam[163], че Нилфгардската империя не е имала нищо общо с това анексиране.

— Ако не се смята това, че точно по това време е разграбвала Венгерберг.

— Nihil ad rem[164]!

— Нима?

— Господа! — напомни им Фолтест.

— Каедвенската армия — изхриптя Хенселт, — влезе в Долна Мархия като освободителка! Посрещаха войниците ми с цветя! Моите войници…

— Твоите войници? — Гласът на крал Демавенд беше спокоен, но по лицето му личеше какво му струва това спокойствие. — Твоите бандити, които нахлуха в кралството ми с бандитски крясъци, убиваха, насилваха и грабеха. Господа! Събрали сме се тук и седим вече цяла седмица, обсъждайки бъдещата карта на света. О, богове, нима това ще бъде свят на престъпления и грабежи? Нима ще се запази бандитското status quo? Нима всичко заграбено ще остане в ръцете на разбойниците и грабителите?

Хенселт грабна картата от масата, скъса я и я хвърли към Демавенд. Кралят на Аедирн дори не помръдна.

— Моята армия — изхриптя Хенселт, а лицето му придоби цвета на отлежало вино, — отвоюва Мархия от нилфгардците. По това време твоето кралство вече не съществуваше, Демавенд. Ще ти кажа и още нещо — ако не беше моята армия, ти сега нямаше да имаш никакво кралство. Ще ми се да видя как ще успееш без моята помощ да прогониш Черните отвъд Яруга и Дол Ангра. Защото мога да заявя без особено преувеличение, че ти остана крал благодарение на моето милосърдие. Но тук и сега идва неговият край! Вече казах: няма да отстъпя и педя от земята ми! Няма да позволя да ми се намали кралството!

— Нито аз — моето! — изправи се Демавенд. — Няма да се разберем така!

— Господа — обади се примирително Кирус Хемелфарт, йерархът на Новиград. — Сигурно може да се стигне до някакъв компромис…

— Нилфгардската империя — намеси се отново Шилард Фиц-Естерлен, който обожаваше да се обажда ни в клин, ни в ръкав, — няма да приеме договор, в който ще бъде нанесена вреда на Страната на елфите в Дола на Блатхан. Ако е необходимо, отново ще ви прочета съдържанието на меморандума…

Хенселт, Фолтест и Дийкстра изсумтяха. Демавенд погледна императорския посланик спокойно и почти доброжелателно.

— Заради общото благо — заяви той, — и в името на мира, аз признавам автономията на Дола на Блатхан. Но не като кралство, а като княжество. При условие, че княгиня Енид ан Глеана ми даде васална клетва и изравни правата и привилегиите на хора и елфи. Готов съм на това, както вече казах, pro publico bono.

— Ето — рече Меве, — това са думи на истински крал.

— Salus publica lex suprema est[165] — каза йерархът Хемелфарт, който от дълго време търсеше възможност да демонстрира познанията си в дипломатическия жаргон.

— Само искам да добавя — продължи Демавенд, поглеждайки към изпъчения Хенселт, — че отстъпката по отношение на Дола на Блатхан не е прецедент. Това е единственото нарушаване на целостта на моите земи, на което съм съгласен. Никакви други делби или завземания няма да приема. Каедвенската армия, която нахлу в пределите на моето кралство като агресор и окупатор, е длъжна в срок от една седмица да напусне незаконно завладените укрепления и замъци в Горен Аедирн. Това е условието за моето участие в преговорите. И тъй като verba volant[166], моят секретар ще приложи към протокола официален демарш по въпроса.

— Хенселт? — Фолтест погледна очаквателно към брадатия мъж.

— Никога! — изрева кралят на Каедвен, събаряйки стола си и подскачайки като ужилено от стършел шимпанзе. — Никога няма да дам Мархия! Само през трупа ми! Няма да я дам! Нищо не може да ме накара да го направя! Никаква сила! Никаква сила, мамка му! — И за да докаже, че и той не е взет от улицата и е понаучил това-онова, нададе вой: — Non possumus[167]!

— Ще му дам аз един non possumus на стария глупак! — изфуча Сабрина Глевисиг в стаята на горния етаж. — Не се съмнявайте, мили дами, че ще накарам този идиот да се съгласи с исканията, свързани с връщането на териториите, завладени в Горен Аедирн. Каедвенските войски ще ги напуснат до десет дни. Това е ясно. Няма две мнения по въпроса. Ако някоя от вас се съмнява, то повярвайте ми, аз ще приема това като смъртна обида.

Филипа Ейлхарт и Шеала де Танкарвил изразиха одобрението си с кимане. Асире вар Анахид благодари с усмивка.

— За днес остава да решим проблема с Дола на Блатхан — каза Сабрина. — Известно ни е съдържанието на меморандума на император Емхир. Кралете, които седят под нас, още не са обсъдили този въпрос, но вече изказаха мненията си. Своята позиция изясни и онзи, който според мен е най-заинтересован: крал Демавенд.

— В позицията на Демавенд — каза Шеала де Танкарвил, гушейки се в боата от лисича кожа — се забелязват признаци на важен компромис. Това е една позитивна позиция, обмислена и премерена. На Шилард Фиц-Естерлен ще му бъде доста трудно, ако пожелае да провежда референдум и да заявява протести. Ще се противи най-много един ден. След това ще започне да отстъпва.

— Естествено — отсече Сабрина Глевисиг. — Освен това е и напълно естествено, че накрая ще намерят общ език и ще се договорят. Само че ние няма да ги чакаме и ще решим още сега какво ще им позволим в края на краищата. Францеска! Кажи нещо! Става въпрос за твоята страна.

— Точно по тази причина мълча, Сабрина — усмихна се очарователно Маргаритката от Долината.

— Забрави гордостта си — изрече сериозно Маргарита Льоантил. — Трябва да знаем какво можем да позволим на кралете.

Францеска Финдабаир се усмихна още по-очарователно.

— Заради мира и благото на народа — заговори тя, — аз ще се съглася с предложението на крал Демавенд. Мили момичета, от тази минута нататък можете да спрете да ме наричате „Ваше Величество“, достатъчно е просто „Ваша светлост“.

— Елфическите шеги не са ми смешни — намръщи се Сабрина, — може би просто защото не ги разбирам. Какво ще кажеш за другите условия на Демавенд?

Францеска изпърха с мигли.

— Съгласна съм да приема обратно хората-заселници и да им върна имуществото — каза тя сериозно. — Освен това гарантирам равни права на всички раси…

— Имай страх от боговете, Енид — разсмя се Филипа Ейлхарт. — Не се съгласявай с всичко! Постави поне някакви условия!

— Ще поставя. — Елфката изведнъж стана сериозна. — Не съм съгласна да дам васална клетва. Искам сама да се разпореждам с Дола на Блатхан. Никакви васални задължения, освен обещанието да бъда лоялна и да не нанасям вреди на сюзерена.

— Демавенд няма да се съгласи — отсече Филипа. — Той няма да се откаже от доходите и рентата, които му дава Долината на цветята.

— По този проблем — повдигна Францеска вежди — съм готова на двустранни преговори и съм уверена, че ще постигнем консенсус. Алодият[168] не води до такси, но също така не ги забранява, нито ги изключва.

— А какво ще стане с фидеикомиса[169]? — не се предаваше Филипа Ейлхарт. — А с примогенитурата[170]? Ако се съгласи с алодия, Фолтест ще поиска пълни гаранции за целостта на княжеството.

— Фолтест може и да е бил заблуден от кожата и фигурата ми, но ти наистина ме изненадваш, Филипа — усмихна се отново Францеска. — Отдавна съм излязла от възрастта, в която бих могла да забременея. Така че по отношение на примогенитурата и фидеикомиса Демавенд няма какво да се притеснява. Аз ще бъда ultimus familiae[171] от рода на владетелите на Дола на Блатхан. Само че независимо от изглеждащата изгодна за Демавенд разлика в годините ни, проблемът за наследяването на трона след мен ще обсъждаме не с него, а по-скоро с внуците му. Уверявам ви, мили дами, че по този въпрос няма да имаме спорни моменти.

— По този няма да има — съгласи се Асире вар Анахид, гледайки в очите елфическата магьосница. — А как стоят нещата с Катериците? С елфите, които се биха на страната на империята? Ако не се лъжа, тук става въпрос най-вече за твоите поданици, госпожа Францеска?

Усмивката на Маргаритката от Долината се стопи. Тя погледна към Ида Емеан, но мълчаливата елфка от Сините планини избегна погледа й.

— Pro publico bono… — започна тя и млъкна.

Асире, също много сериозна, кимна в знак, че разбира.

— Какво да се прави — каза бавно тя. — Всичко си има цена. Войната иска жертви. Оказва се, че мирът се нуждае от същото.

* * *

— Абсолютно вярно — замислено повтори пилигримът, гледайки наведената глава на елфа. — Мирните преговори са пазарлък. Панаир. За да се купи едно, трябва да се продаде друго. Така е устроен светът. Важното е да не плащаш скъпо за покупката…

— И да не продаваш твърде евтино — довърши елфът, без да вдига глава.

* * *

— Предатели! Долни подлеци!

— Кучи синове!

— An’badraigh aen cuach!

— Нилфгардски псета!

— Тихо! — изрева Хамилкар Данза и удари с облечения си в желязо юмрук по парапета на галерията. Стрелците в галерията насочиха арбалетите си към струпалите се долу елфи. — Тихо! — още по-силно изкрещя Данза. — Достатъчно! Успокойте се, господа офицери! Къде са вашите чест и достойнство?!

— Имаш наглостта да говориш за чест и достойнство, негоднико? — изкрещя Коинеах Да Рео. — Ние проливахме кръвта си за вас, проклети Dh’oine! За вас, за вашия император, на който дадохме клетва за вярност. А ето как ни се отплащате! Предавате ни на палачите от Севера! Като престъпници! Като предатели!

— Казах — стига! — Данза отново удари с юмрук по парапета така, че ехото му отекна надалеч. — Приемете го като свършен факт, господа елфи! Подписаните в Цинтра споразумения, които са условие за сключването на мира, налагат на империята задължението да предаде на нордлингите военнопрестъпниците…

— Престъпници? — изрева Риордаин. — Престъпници? Ах ти гнусен, гаден Dh’oine!

— Военнопрестъпниците — повтори Данза, без да обръща внимание на виковете. — Офицерите, за които е доказано, че са взели участие в тероризирането и унищожаването на гражданско население, изтезанията и убийствата на военнопленници. Убиването на ранени в лазаретите…

— Гадове! — изрева Ангус Бри Кри. — Да, убивахме, защото се водеше война!

— Убивахме по ваша заповед!

— Cuach’te aep arse, bloede Dh’oine!

— Всичко е решено! — повтори Данза. — Ругатните и крясъците нищо няма да променят. Моля, отивайте по един при охранителния корпус и не се съпротивлявайте, когато ви оковават.

— Трябваше да ги изоставим, когато бягаха през Яруга — скръцна със зъби Риордаин. — Трябваше да останем и да се бием на групи. А ние глупаците, идиотите, държахме на войнишката си клетва! Ето докъде я докарахме!

Исенгрим Фаоилтиарна, Железния вълк, прочутият, вече почти легендарен командир на Катериците, някогашен имперски полковник, с каменно лице скъса от ръкава и нараменниците си сребърните мълнии на бригадата „Врихед“ и ги хвърли върху дворните плочи. Останалите офицери последваха примера му. Гледащият ги от галерията Хамилкар Данза се намръщи.

— Това беше глупава и детинска демонстрация — каза той. — Освен това на ваше място не бих започнал толкова лекомислено да се освобождавам от императорските знаци. Длъжен съм да ви съобщя, господа, че при обсъждането на мирните условия на вас, като на императорски офицери, ви бяха гарантирани справедливи съдебни процеси, леки присъди и скорошна амнистия…

Събралите се в двора елфи едновременно, сякаш се бяха наговорили предварително, избухнаха в силен, отекващ между стените смях.

— Искам да ви обърна внимание — добави спокойно Хамилкар Данза, — че ще предадем на нордлингите само вас. Трийсет и двама офицери. Няма да им предадем нито един от войниците, които сте командвали. Нито един.

Смехът в двора секна, като срязан с нож.

* * *

Вятърът духна в огъня, вдигна във въздуха облак искри и напълни очите на тримата с пушек. От хребета отново се разнесе вой.

— Всички се пазаряха — прекъсна мълчанието елфът. — Всичко беше сложено на тезгяха. Чест, вярност, благородническата дума, клетвата, най-обикновената почтеност… Всичко това беше стока, която беше ценна само докато за нея имаше търсене и конюнктура. А когато търсенето секна, цената им стана само грош и стоката беше изхвърлена на бунището. В помийната яма.

— На бунището на историята — кимна пилигримът. — Прав сте, господин елф. Така изглеждаха нещата и тогава, там, в Цинтра. Всичко си имаше цена. Всичко струваше толкова, колкото можеше да се получи в замяна. Всяка сутрин започваше с пазарлъци. И както на истинския пазар така и тук се получаваха неочаквани hausse и baisse[172]. И също като на истинския пазар беше трудно да се отървеш от усещането, че някой дърпа конците.

* * *

— Правилно ли чух? — попита провлачено Шилард Фиц-Естерлен, изразявайки с вида и тона си недоверие. — Да не ме лъже слухът?

Беренгар Леуваарден, императорският пратеник за специални поръчения, не си направи труда да отговори. Облегнат в стола, въртейки чашата си в ръка, той продължаваше да се наслаждава на нюансите на виното.

Шилард настръхна, след което наложи на лицето си маска на презрение и превъзходство, която говореше: „Или лъжеш, кучи сине, или искаш да ме подкупиш, да ме изпиташ. И в двата случая те разгадах.“

— Значи от мен се очаква да разбера — каза той, почесвайки се по носа, — че след безкрайните отстъпки по пограничните въпроси, относно военнопленниците и връщането на плячката, както и във връзка с офицерите от бригадата „Врихед“ и групата Катерици, императорът ми заповядва да се съглася и да одобря невероятните претенции на нордлингите във връзка с репатриацията на заселниците?

— Отлично сте разбрали, бароне — отвърна Беренгар Леуваарден с характерното си разтягане на сричките. — Искрено се възхищавам на острия ви ум.

— Кълна се във Великото слънце, господин Леуваарден, вие в столицата въобще замисляте ли се над последствията от своите решения? Нордлингите отсега са започнали да говорят, че нашата империя е просто колос на глинени крака! Отсега са започнали да се хвалят, че са ни победили, избили, прогонили! Разбира ли императорът, че ако продължи да отстъпва така, това означава да приеме наглите им, очевидно завишени и едва ли не ултимативни искания?! Разбира ли императорът, че те ще го приемат като проява на слабост и последствията за в бъдеще могат да са плачевни? И най-накрая разбира ли императорът каква съдба очаква хиляди наши заселници в Бруге и Лирия?

Беренгар Леуваарден спря да поклаща чашата си и впи в Шилард черните си като въгленчета очи.

— Господин барон, аз ви предадох императорската заповед — процеди той през зъби. — След като я изпълните и се върнете в Нилфгард, ще можете лично да попитате императора защо е толкова неразумен. Ще можете да му изкажете възмущението си. Да му се развикате. Да го наругаете. Защо не? Но лично. Без да използвате мен като посредник.

„Да, да — помисли си Шилард. — Сега ми е ясно. Пред мен седи новият Стефан Скелен. И с него трябва да се държа по същия начин, както със самия Скелен. Но все пак е ясно, че не е дошъл тук току-така. Заповедите можеше да донесе и най-обикновен куриер.“

— Какво пък — започна той на пръв поглед спокойно и дори с поверителен тон. — Мъката на победения! Но императорската заповед е ясна и точна, значи ще бъде изпълнена точно така. Освен това ще се постарая всичко да изглежда като резултат от преговори, а не като пълна капитулация. Тези неща ги умея. В дипломацията съм вече трийсет години. Четвърто поколение. Семейството ми е едно от най-знатните, най-богати… най-влиятелни…

— Знам, знам, естествено — усмихвайки се, леко го прекъсна Леуваарден. — Затова и аз съм тук.

Шилард се поклони. И зачака търпеливо.

— Трудностите при взаимното ни разбиране — започна пратеникът, поклащайки чашата си, — възникнаха защото вие, драги ми бароне, си позволихте да смятате, че победата и завоеванието се основават на някакъв безсмислен геноцид. На това, че някъде там, в пропитата с кръв земя, се забива дръжката на знаме и се обявява: „Дотук е моята земя. Това си го завладях!“. Това мнение, за съжаление, е доста разпространено. За мен, както и за хората, които са ме изпратили, победата и завоеванието се основават на нещо съвсем различно. Победата трябва да изглежда така: победеният трябва да бъде заставен да купува стоките, произведени от победителя, освен това трябва да го прави с желание, защото продуктите на победителя са по-качествени и по-евтини. Валутата на победителя е по-стабилна от валутата на победения и победеният й се доверява повече, отколкото на своята собствена. Разбирате ли ме, господин барон Фиц-Естерлен? Сега ще започнете ли по-добре да различавате победители от победени? Разбирате ли кой всъщност ще търгува?

Представителят на императора кимна с глава, че разбира.

— А за да се укрепи и узакони победата — продължи след малко Леуваарден, разтягайки сричките, — трябва да се сключи мир. Бързо и на всяка цена. Не някакво си там примирие или временно прекратяване на военните действия, а мир! Творчески компромис, съгласие, което да изгражда и да не води до търговски блокади, митнически ограничения и протекционизъм в търговията.

Шилард отново потвърди с кимане, че разбира за какво става дума.

— Ненапразно им съсипахме селското стопанство и промишлеността — продължи със спокоен, протяжен и безцветен глас Леуваарден. — Направихме го, за да могат заради недостиг от свои стоки да бъдат принудени да купуват нашите. Но при враждебни и затворени граници нашите търговци и стоки няма да могат да преминат. И тогава какво? Сега ще ви кажа, добри ми бароне. Ще възникне криза на свръхпроизводство, тъй като нашите манифактури работят с пълна пара, разчитайки на износа. Най-големи загуби ще понесат съвместните компании за морска търговия, в които участват Новиград и Ковир. В тези компании, драги ми бароне, вашето влиятелно семейство притежава немалък дял. А семейството, както най-вероятно знаете, е основната клетка на обществото. Знаете ли го, бароне?

— Знам. — Шилард Фиц-Естерлен снижи глас, въпреки че стаята беше абсолютно звукоизолирана и водените вътре разговори не можеха да бъдат подслушани. — Разбирам. Естествено, че разбирам. Само че бих искал да получа уверение, че изпълнявам заповед на императора… А не на някоя… корпорация… Съвместна компания…

— Императорите идват и си отиват — процеди през зъби Леуваарден, — а корпорациите и съвместните компании остават. И оцеляват. Но това е очевидна истина. Разбирам опасенията ви, бароне. Не се съмнявайте — изпълнявате заповед, издадена от императора и имаща за цел благополучието и интереса на империята. Дадена, не отричам, в резултат на съветите, които императорът получи от една корпорация.

Пратеникът за специални поръчения разкопча кафтана и ризата си и показа златен медальон с изображение на пламтяща звезда, вписана в триъгълник.

— Красиво украшение… — Шилард се усмихна и леко се поклони, потвърждавайки, че всичко е разбрал. — Много ценно… И елитарно… Може ли човек да се сдобие отнякъде с такова?

— Не — отвърна рязко Беренгар Леуваарден. — Не може да се сдобие. Трябва да го заслужи.

* * *

— Госпожо, господа — гласът на Шилард Фиц-Естерлен придоби онова специфично, вече познато на участниците в преговорите звучене, което показваше, че само след миг ще бъде казано нещо невероятно важно, — ако не възразявате, ще прочета изпратената ми aide memoire[173] от Негово Величество Емхир вар Емрейс, по милостта на Великото слънце Император на Нилфгард…

— А, не! Пак отначало — скръцна със зъби Демавенд, а Дийкстра само въздъхна, което не убягна от вниманието на Шилард, защото нямаше как да бъде пропуснато.

— Документът е доста дълъг — съгласи се той. — Затова просто ще ви преразкажа съдържанието му, вместо да ви го чета. Негово императорско величество изразява огромното си задоволство от хода на преговорите и като човек наистина миролюбив, той с радост приема постигнатите компромиси и договорености. Негово императорско величество пожелава нови успехи при преговорите и се надява да приключат с взаимна изгода за договарящите се страни.

— Затова нека се хващаме за работа — веднага се обади Фолтест. — По-живо! Да договаряме взаимната изгода и да си вървим по домовете!

— Правилно — рече Хенселт, който се намираше най-далеч от дома си. — Хайде да приключваме, че ако продължим да се мотаем, зимата ще ни застигне тук!

— Чака ни още един компромис — напомни Меве. — И един проблем, който няколко пъти едва засегнахме. Вероятно от страх, че той ще забие клин между нас. Време е да преодолеем страха. Това, че един проблем ни плаши, не означава, че ще изчезне от само себе си.

— Така е — каза Фолтест. — Да се захващаме. Да определим статуса на Цинтра, въпроса за наследяването на престола и наследството след Каланте. Проблемът е сложен, но се надявам, че ще се справим с него. Не е ли така, Ваше превъзходителство?

— Ах — дипломатично и тайнствено се усмихна Шилард Фиц-Естерлен. — Убеден съм, че проблемът с наследяването на престола на Цинтра ще се разреши в движение! Той е далеч по-елементарен, отколкото предполагате.

* * *

— Подлагам на обсъждане — заяви с неподлежащ на обсъждане тон Филипа Ейлхарт — следващия проект: въвеждането в Цинтра на мандатно управление. Мандатът ще бъде връчен на Фолтест от Темерия.

— Твърде много се издигна този Фолтест — намръщи се Сабрина Глевисиг. — Много големи апетити има. Бруге, Соден, Ангрен…

— Нуждаем се от силна държава при устието на Яруга. И при Стълбата Марнадал.

— Не възразявам — кимна Шеала де Танкарвил. — Нуждаем се. Ние, но не и Емхир вар Емрейс. А нашата цел е компромис, а не конфликт.

— Преди няколко дни Шилард предложи — напомни Францеска Финдабаир — да бъде прекарана демаркационна линия, която да раздели Цинтра на сфери на влияние, на Северна и Южна зона…

— Глупости и детинщини — възрази Маргарита Льоантил. — В такива разделения няма никакъв смисъл, те само пораждат конфликти.

— Според мен — каза Шеала — Цинтра трябва да бъде превърната в кондоминиум със съвместното управление на Северните кралства и Нилфгардската империя. Градът и пристанището Цинтра ще получат статус на свободен град… Искате ли да кажете нещо, госпожа Асире? Моля. Признавам си, че предпочитам дискусии, които се състоят от пълни, завършени изказвания, а не от отделни реплики, но моля. Слушаме ви.

Магичките, включително и бледата като призрак Фрингила Виго, впериха погледи в Асире вар Анахид. Нилфгардската магьосница не бързаше.

— Аз предлагам — каза тя с приятен и мек глас — да помислим за другите проблеми. Да оставим Цинтра на мира. Съвсем наскоро ми съобщиха нещо, за което така и не намерих време да ви информирам. Проблемът с Цинтра, уважаеми съмишленички, вече е разрешен.

— Така ли? — присви очи Филипа. — И какво означава това, ако мога да попитам?

Трис Мериголд въздъхна. Тя вече се беше досетила, вече знаеше, какво означава това.

* * *

Ватие де Ридо беше тъжен и отчаян. Неговата прелестна и неповторима във физическото общуване любовница, златокосата Кантарела, го беше напуснала внезапно, без да му даде обяснение. За Ватие това беше истински удар. Страшен удар, след който той ходеше съкрушен, нервничеше, беше разсеян и изглеждаше като оглупял. Сега трябваше да бъде особено внимателен, за да не се изложи, да не изтърси някоя глупост в разговора с императора. Във времена на големи промени нервните и некомпетентни хора не ги обичат.

— Търговската гилдия — започна, мръщейки чело, Емхир вар Емрейс — вече беше възнаградена за неоценимата помощ. Дадохме им достатъчно привилегии. Много повече, отколкото са получили при предишните трима императори, взети заедно. Що се отнася до Беренгар Леуваарден, то ние сме му задължени за неоценимата помощ при разкриването на заговора. Той получи висока и доходна длъжност. Само че прояви ли се като некомпетентен, въпреки заслугите му, веднага излита оттам. Желателно е да го научи.

— Ще се погрижа, Ваше Величество. А Дийкстра? И неговият тайнствен информатор?

— Дийкстра по-скоро ще умре, отколкото да издаде своя човек. На него наистина трябва да му се отблагодарим за напълно неочакваната вест… Но как? Дийкстра няма да приеме нищо от мен.

— Ако ваше величество позволи…

— Говори.

— Дийкстра ще приеме информация. За нещо, което не знае, а би искал да узнае. Ваше Величество може да му се отблагодари с информация.

— Браво, Ватие.

Ватие де Ридо въздъхна с облекчение. За да въздъхне, съгласно етикета, той се обърна настрани. Затова пръв забеляза приближаващите се дами. Графиня Лидертал — Стела Конгрев — и нейната подопечна, светлокосата девойка.

— Идват — подсказа той, размърдвайки веждите си. — Ваше Императорско Величество, позволете ми да ви напомня… Държавните интереси… Интересите на империята…

— Престани — недоволно го прекъсна Емхир вар Емрейс. — Вече ти казах, ще си помисля. Ще обмисля проблема и ще взема решение. И след това ще ти го съобщя.

— Слушам, Ваше Императорско Величество.

— Какво още има? — Белият пламък на Нилфгард плесна нетърпеливо с ръкавицата си по бедрото на мраморната нереида, украсяваща цокъла на фонтана. — Защо не се оттегляш, Ватие?

— Проблемът Стефан Скелен…

— Няма да го помилвам. Смърт за предателите. Но след щателно разследване и честен процес.

— Слушам, Ваше Императорско Величество.

Емхир дори не погледна към кланящия се и отстъпващ назад Ватие. Той гледаше Стела Конгрев. И светлокосото момиче. „Ето, че се приближава интересът на империята — помисли си той. — Лъжепринцесата, лъжекралицата на Цинтра, лъжевладетелката на устието на река Яра, което е толкова нужно на империята. Ето, че се приближава със сведен поглед, уплашена, облечена с бяла копринена рокля със зелени ръкави и перидотово колие на тънката шия. Тогава, в Дарн Рован, аз похвалих роклята, похвалих и избора на украшение. Стела познава вкуса ми. Затова е облякла кукличката по същия начин, за да ми достави удоволствие. Но какво да правя с тази кукличка? Да я поставя като украшение на камината?“

— Благородни дами — поклони се пръв той. В пределите на тронната зала уважителното и учтиво общуване с дамите беше задължително дори за императора.

Дамите му отвърнаха с дълбоки реверанси и поклон с глава. Пред тях стоеше един учтив император, но все пак император.

Емхир се отегчи от протокола.

— Остани тук, Стела — сухо заповяда той. — А ти, момиче, ще ме придружиш по време на моята разходка. Ето ти ръката ми. Главата високо. Стига, стига с тия реверанси. Това е само една разходка.

Те тръгнаха по алеята, която се виеше между едва раззеленилите се храсти и живи плетове. Императорската охрана, войници от елитната гвардейска бригада „Импера“, знаменитите Саламандри, се движеха на разстояние, но винаги нащрек. Те знаеха кога не трябва да досаждат на императора.

Минаха покрай рибарника, пуст и тъжен. Стогодишният шаран, пуснат от император Торес, беше издъхнал два дни по-рано. „Ще пуснат нов. Млад, силен блестящ красавец — помисли си Емхир вар Емрейс. — Ще заповядам да му закачат медал с моя лик и датата. Vaesse deireadh aep eigean. Нещо приключва, нещо започва. Нова епоха. Нови времена. Нов живот. Защо пък, дявол да го вземе, да няма и нов шаран.“

Замислен, той почти забрави за девойката, която държеше под ръка. За нея му напомниха топлината, ароматът на момина сълза и интересите на империята. Точно в тази последователност.

Спряха се до рибарника, по средата на който над водата се извисяваше изкуствено островче с каменна градина, фонтан и мраморна фигура.

— Знаеш ли какво е това?

— Да, Ваше Императорско Величество — веднага му отговори тя. — Това е пеликан, разкъсващ с клюн собствената си гръд, за да може с кръвта си да нахрани децата си. Алегория на благородната саможертва. И освен това…

— Слушам те внимателно.

— А също и на безграничната любов.

— Смяташ ли — обърна се той към нея, стиснал зъби, — че от това болката от разкъсаната гръд е по-малка?

— Не знам… — отвърна след леко забавяне тя. — Ваше Императорско Величество, аз…

Той я хвана за ръката. Почувства, как тя потрепери, трепетът мина по дланта й, китката, ръката, рамото…

— Баща ми — каза той — беше велик владетел, но никога не се вслушваше в легендите и митовете, никога не намираше време за тях. Винаги ги бъркаше. Винаги, помня го така, сякаш беше днес, всеки път, когато ме водеше тук, в парка, той ми казваше, че скулптурата изобразява пеликан, който възкръснал от пепелта. Хайде, момиче, усмихвай се, когато императорът разказва шеги. Благодаря. Така е много по-добре. Ще ми е доста неприятно да разбера, че не ти е приятно да общуваш с мен. Погледни ме в очите.

— Радвам се… че получих възможност… да бъда тук… с Ваше Императорско Величество. Това е голяма чест… знам… Но и велика радост… Аз съм щастлива…

— Наистина ли? Или може би това е просто придворно ласкателство? Етикет? Отличната школа на Стела Конгрев? Думи, които Стела те е накарала да научиш наизуст? Признай си, момиче.

Тя мълчеше, навела глава.

— Твоят император те пита нещо — повтори Емхир вар Емрейс. — А когато императорът пита, никой не се осмелява да мълчи. Естествено и никой не се осмелява да лъже.

— Наистина — отвърна тя с мелодичен глас. — Наистина се радвам, Ваше Императорско Величество.

— Вярвам ти — отвърна след кратко мълчание Емхир. — Вярвам. Макар и да съм изненадан.

— Аз също… — прошепна тя. — И аз съм изненадана.

— Не разбирам. Моля те, говори по-смело.

— Бих искала по-често… да се разхождаме. Да разговаряме. Но разбирам… Разбирам, че това е невъзможно.

— Правилно си разбрала. — Той прехапа устни. — Императорите владеят империи, но не разполагат с две неща: сърцето си и времето. И едното, и другото принадлежат на империята.

— Запозната съм с това — прошепна тя, — дори много добре.

— Няма да остана дълго тук — продължи той след известно време. — Трябва да отида в Цинтра, да почета с присъствието си тържеството за подписването на мирния договор. Ти ще се върнеш в Дарн Рован… Горе главата, момиче. Стига, вече втори път подсмъркваш в мое присъствие. А какво има в очите ти? Сълзи? Е, това е сериозно нарушение на етикета. Ще трябва да изкажа пред графиня Лидертал височайшето си недоволство. Помолих те да си вдигнеш главата.

— Моля ви… простете на госпожа Стела… Ваше Императорско Величество. Аз съм виновна. Само аз. Госпожа Стела ме учеше… И ме подготви добре…

— Забелязах и го оцених. Не се безпокой, Стела Конгрев няма да изпадне в немилост. Подобно нещо никога не я е заплашвало. Пошегувах се. Не много удачно.

— Забелязах — прошепна девойката и пребледня, поразена от собствената си дързост. Но Емхир само се разсмя. Не съвсем насила.

— Ето, такава те харесвам — каза той. — Повярвай ми. Смела като… — Гласът му секна. „Като дъщеря ми“ — помисли си той. Чувството за вина го разкъсваше като захапка на куче.

Девойката не сваляше очи от него.

„Това не е само обучението на Стела — помисли си Емхир. — Такава е истинската й природа. Въпреки външния вид, това е един диамант, който е трудно да бъде издраскан. Не. Няма да позволя на Ватие да убие това момиче. Цинтра си е Цинтра, интересите на империята са си интереси на империята, но на този проблем като че ли има само едно смислено и отговарящо на законите на честта решение.“

— Дай ми ръката си. — Това беше заповед, произнесена със строг тон. Но в същия момент той не можеше да се отърве от усещането, че заповедта му е била изпълнена с желание.

Без съпротива и принуда.

Ръката й беше малка и хладна. Но вече не трепереше.

— Как се казваш? Само не ми казвай, че името ти е Цирила Фиона.

— Цирила Фиона.

— Иска ми се да те накажа, момиче. Сурово.

— Знам, Ваше Императорско Величество. Заслужила съм си го. Но аз… Аз трябва да бъда Цирила Фиона.

— Изглежда, съжаляваш, че не си — каза той, без да пуска ръката й.

— Съжалявам — прошепна тя. — Съжалявам, че не съм Цирила.

— Наистина ли?

— Ако бях… истинската Цирила… императорът щеше да бъде по-снизходителен с мен. Но аз съм само един фалшификат. Имитация. Двойница, която не струва нищо. Нищо…

Той се обърна рязко и я хвана за раменете. И веднага я пусна. Отстъпи една крачка назад.

— Искаш короната? Властта? — Той говореше тихо, но бързо, преструвайки се, че не вижда клатенето на главата й в знак на отрицание. — Почести? Великолепие? Разкош?

Той замълча, въздъхна дълбоко, продължавайки да си дава вид, че не забелязва как момичето продължава да клати отрицателно глава, отхвърляйки новите обидни обвинения, които бяха дори още по-обидни заради това, че останаха неизказани.

Той въздъхна отново. Дълбоко. И шумно.

— Знаеш ли ти, малка пеперудке, че пред теб стои пламък?

— Знам, Ваше Императорско Величество.

Те дълго мълчаха. Главите им изведнъж се замаяха от аромата на пролетта.

— Да бъдеш императрица — промълви най-накрая глухо Емхир — е корав залък, противно на всеобщото мнение. Не знам ще мога ли да те обикна.

Тя кимна, показвайки, че е наясно и с това. Той забеляза сълза на бузата й. И също както тогава, в замъка Стига, той почувства как се размърда заседналото в сърцето му парченце ледено стъкло.

Прегърна я, притисна я силно към гърдите си и я погали по косата, която ухаеше на момини сълзи.

— Горкичката моя… — каза той със съвсем различен глас. — Мъничък клет държавен интерес…

* * *

Из цяла Цинтра биеха камбани. Величествено, силно, тържествено. И в същото време, за всеобща изненада, тъжно.

„Рядка красота — мислеше си йерархът Хемелфарт, гледайки заедно с останалите окачения на стената портрет, чиито размери, също както останалите, бяха поне половин на един сажен. — Странна красота. Главата си залагам, че тя е метиска. Главата си залагам, че във вените й тече проклетата елфическа кръв.“

„Красива е — мислеше си Фолтест, — по-красива, отколкото на миниатюрата, която ми показаха хората от разузнаването. Но пък портретите винаги преувеличават.“

„Въобще не прилича на Каланте — помисли си Меве. — Въобще не прилича на Рьогнер. Изобщо не прилича на Павета… Хм… Носят се слухове… Но не, не е възможно. Това трябва да е кралската кръв, законната владетелка на Цинтра. Трябва да е. Това изискват държавните интереси. И историята.“

„Не е същата, която се яви в сънищата ми — помисли си наскоро пристигналият в Цинтра Естерад Тисен, крал на Ковир. — Сигурно не е тя. Но няма да кажа на никого. Ще го запазя за себе си и за моята Зулейка. Заедно с нея ще решим как да използваме познанието, дадено ни от сънищата.“

„Още малко и тая Цири щеше да стане моя жена — мислеше си Кистрин от Верден. — И тогава аз щях да стана херцог на Цинтра и според обичая — наследник на трона… И естествено, щях да загина като Каланте. Ох, добре, че избяга от мен още като дете.“

„Нито за миг не съм вярвал в разказите за великата любов от пръв поглед — мислеше си Шилард Фиц-Естерлен. — Нито за миг. Само че Емхир се жени за това момиче. Отхвърля възможността за помиряване с князете и вместо нилфгардска княгиня взема за жена Цирила от Цинтра. Защо? За да завладее някаква малка, нищо и никаква държавица, половината от която, ако не и повече, и без това щеше да присъедини към империята чрез преговори? За да завладее устието на Яруга, което и без това вече се намира във владение на съвместните нилфгардско-новиградско-ковирски компании за морска търговия?

Нищо не разбирам от тия държавни интереси, нищичко.

Изглежда, скриват от мен някои неща.“

„Магьосничките — помисли си Дийкстра. — Всичко това са магьоснически фокуси. Какво пък. Явно е било писано Цири да стане кралица на Цинтра, жена на Емхир и императрица на Нилфгард. Явно това иска предопределението.“

„Така да бъде — помисли си Трис Мериголд. — Нека си остане така. Няма как да стане по-добре. Сега Цири ще бъде в безопасност. Ще забравят за нея. Ще й позволят да живее.“

Портретът най-накрая увисна на мястото си. Слугите прибраха стълбата.

На втория ред от потъмнели и обгорели портрети на цинтрийските владетели, до колекцията от Кербини и Корами, до Корбет, Дагорад и Рьогнер, до гордата Каланте, до меланхоличната Павета, увисна последният портрет. На него беше изобразена милостиво властващата настояща кралица. Наследница на трона и кралската кръв.

Портретът на слабичка девойка със светли коси и тъжен поглед. Облечена в бяла рокля със зелени ръкави.

Портретът на Цирила Фиона Елен Рианон.

Кралица на Цинтра и императрица на Нилфгард.

„Предопределение“ — мислеше си Филипа Ейлхарт, усещайки върху себе си погледа на Дийкстра.

„Горкото дете — помисли си Дийкстра, гледайки портрета. — Може би си мисли, че е дошъл краят на мъките и несгодите. Горкото дете.“

Камбаните на Цинтра забиха, подплашвайки чайките.

* * *

— Скоро след приключването на преговорите и подписването на цинтрийския мир — продължи разказа си пилигримът, — в Новиград се проведе шумен няколкодневен празник, фестивал, увенчан с многолюден и тържествен военен парад. Денят, както подобаваше на първия ден от новата епоха, беше наистина прекрасен…

— Да предполагам ли — саркастично попита елфът, — че сте били там? На този парад?

— Честно казано, малко закъснях. — Пилигримът явно не беше от хората, които се засягат от саркастични подмятания. — Както казах, денят беше прекрасен. Още от сутринта обещаваше да бъде такъв.

* * *

Васконе, комендантът на форт Дракенборг, до неотдавна заместник-комендант по политическата част, нетърпеливо удари с камшик по ботуша си.

— Хайде, по-бързо — подтикваше ги той. — И други ви чакат. След сключения в Цинтра мирен договор ни чака страшно много работа!

Палачите нанизаха клуповете на шиите на осъдените и се отместиха. Васконе отново плесна с камшик по ботуша си.

— Ако някой от вас има да каже нещо — рече сухо той, — сега е последната му възможност.

— Да живее свободата! — каза Каирбре аеп Диаред.

— Съдът беше тенденциозен — каза Орестес Копс, мародер, грабител и убиец.

— Целуни ме отзад — каза Роберт Пилх, дезертьор.

— Предайте на господин Дийкстра, че много съжалявам — каза Ян Ленеп, агент, осъден за подкуп и грабеж.

— Не исках… Наистина не исках — заплака, олюлявайки се върху пъна, на който беше стъпил, Ищван Игалфи, бившият комендант на форта, свален от длъжност и изправен пред трибунала заради извращенията със затворниците, които беше допуснал.

Слънцето, ослепително като разтопено злато, се издигна над градината на форта. Диреците на бесилката хвърляха дълги сенки. Над Дракенборг изгря нов, прекрасен ден.

Първият ден от новата ера.

Васконе удари с камшик по ботуша си. Вдигна и отпусна ръка.

Изритаха пъновете изпод краката на осъдените.

* * *

Биеха всички камбани на Новиград, дълбокият им стенещ звън рикошираше в покривите и мансардите на домовете на търговците, разпиляваше се с екот по улиците. Към небето излетяха фойерверки и ракети. Тълпата крещеше, ревеше, хвърляше цветя, подмяташе шапки, размахваше кърпи, шалчета, знаменца и дори панталони.

— Да живее Свободната рота!

— Да живее!

— Да живеят кондотиерите!

Лоренцо Мола отдаваше чест на тълпата и изпращаше целувки на прелестните гражданки.

— Ако ни наградят толкова щедро, както ни приветстват — надвика той всеобщата глъч, — ще станем богаташи!

— Жалко — каза, преглъщайки спазъма в гърлото си, Джулия Абатемарко. — Жалко, че Фронтино не го доживя…

Те крачеха по главната улица на града — Джулия Абатемарко, Адам „Адю“ Панграт и Лоренцо Мола — начело на ротата, облечени с празнични дрехи, по четирима в редица, подравнени така, че нито един от почистените и сресани до блясък коне не си подаваше дори на цал носа извън строя. Кондотиерските коне бяха спокойни и горди също като господарите си, не се плашеха от виковете на тълпата и само с леки, почти незабележими движения на главите реагираха на сипещите се върху тях венци и цветя.

— Да живеят кондотиерите!

— Да живее „Адю“ Панграт! Да живее Сладката ветрогонка!

Джулия скришом избърса сълза, улавяйки във въздуха хвърлен от тълпата карамфил.

— Дори не съм си мечтала… — каза тя. — Такъв триумф… Жалко, че Фронтино…

— Ти си романтична натура — усмихна се Лоренцо Мола. — Толкова лесно се разплакваш, Джулия.

— Разплаквам се. Рота, равнис! Наляво!

Войниците се изпънаха върху седлата си, обърнаха глави към трибуната и наредените върху нея тронове и столове. „Виждам Фолтест — помисли си Джулия. — А онзи, брадатият, сигурно е Хенселт от Каедвен, а другият, интересният — Демавенд от Аедирн… Жената сигурно е кралица Хедвига… А онзи хлапак до нея е кралският син Радовид, син на убития крал… Горкото момче…“

* * *

— Да живеят кондотиерите! Да живее Джулия Абатемарко! Слава на „Адю“ Панграт! Слава на Лоренцо Мола!

— Да живее конетабъл Наталис!

— Да живее кралицата! Фолтест, Демавенд, Хенселт… Да живеят!

— Да живее господин Дийкстра — изрева някакъв подлизурко.

— Да живее Негово светейшество! — ревнаха от тълпата няколко платени клакьори.

Кирус Енгелкинд Хемелфарт, йерарх на Новиград, се надигна не без усилие и помаха с ръка на тълпата и преминаващата армия, обръщайки не особено учтиво гръб на кралица Хедвига и непълнолетния Радовид, замятайки ги с полите на дрехата си.

„Никой не вика: «Да живее Радовид!» — помисли си скритият зад големия задник на йерарха кралски син. — Никой даже не ме поглежда. Никой не вика в чест на майка ми. И дори не си спомнят баща ми, не се разнасят викове в негова чест. Днес, в деня на триумф, в дните на съгласие, на мира, за който баща ми несъмнено също допринесе много. Затова го и убиха.“

И в този миг той усети как някой го гледа отзад. Нежно като нещо непознато или пък познато, но само от сънищата му. Нещо, което навяваше мисли за докосването на нежни и горещи женски устни. Обърна се и видя вперените в него тъмни, бездънни очи на Филипа Ейлхарт.

„Почакайте — помисли си принцът, извръщайки поглед. — Само почакайте.“

Тогава никой не можеше да предположи, че това тринайсетгодишно момче, което в момента нямаше нито тежест, нито значение в страната, управлявана от Регентския съвет и Дийкстра, ще порасне, ще стане крал и отплащайки се на всички за нанесените на него и майка му обиди, ще влезе в историята като Радовид Пети Свирепи.

Тълпата крещеше приветствия. Под копитата на кондотиерските коне се сипеха цветя.

* * *

— Джулия…

— Да, Адю?

— Омъжи се за мен. Стани моя жена.

Сладката ветрогонка дълго мълча, опитвайки се да се съвземе от изненадата. Тълпата ревеше. Йерархът на Новиград, изпотен, поемащ си въздух с отворена уста като огромен дебел сом, благославяше от трибуната гражданите, парада, града и мира.

— Но ти си женен, Адам Панграт.

— Напуснах я. Ще се разведа.

Джулия Абатемарко не каза нищо. Извърна се. Изненадана. Слисана. И много щастлива. Незнайно защо.

Тълпата викаше и хвърляше цветя. Над покривите на къщите с трясък и дим се взривяваха фойерверки.

Камбаните на Новиград стенеха.

* * *

„Жена — помисли си Ненеке. — Когато я изпратих на война, тя беше момиче. Върна се жена. Уверена в себе си. Наясно със себе си. Спокойна. Сдържана. Женствена.

Тя спечели тази война. Не й се даде.“

— Дебора — продължаваше да изброява Еурнейд тихо, но уверено — умря от тиф в лагера при Майена. Мира беше убита от Катериците по време на нападението над лазарета при Армерия… Кати…

— Говори, дете мое… — окуражи я с мек глас Ненеке.

— Кати — прокашля се Еурнейд — се запозна в болницата с някакъв ранен нилфгардец. След сключването на мира и след размяната на пленници замина с него за Нилфгард.

— Винаги съм твърдяла — въздъхна жрицата, — че за любовта няма нито граници, нито кордони. А какво стана с Йола Втора?

— Жива е — побърза да я увери Еурнейд. — Намира се в Марибор.

— А защо не се връща?

— Тя няма да се върне в храма, майко — тихо каза послушницата, навеждайки глава. — Работи в болницата на господин Мило Вандербек, полуръстът хирург. Каза, че иска да лекува. Че ще се посвети на това. Прости й, майко Ненеке.

— Да й простя ли? — поклати глава жрицата. — Гордея се нея.

* * *

— Закъсня — изсъска Филипа Ейлхарт. — Закъсня за тържеството с участието на крале. По дяволите, Сигизмунд! Твоето пренебрежение към протокола е добре известно. Нямаше нужда толкова нагло да парадираш с него. Още повече днес, в такъв ден…

— Имах си своите причини. — Дийкстра отвърна с поклон на погледа на кралица Хедвига и осъждащото повдигане на вежди от страна на йерарха на Новиград. Улови с крайчеца на окото си кривата гримаса на жреца Вилемер и насмешката на лицето на крал Фолтест, чийто профил беше достоен за изсичане на монети.

— Трябва да поговорим, Фил.

Филипа вдигна вежди.

— Насаме?

— Няма да е зле. — Дийкстра се усмихна едва забележимо. — Между другото, ако пожелаеш, бих се съгласил и на няколко допълнителни чифта очи. Да речем на прекрасните очи на дамите от Монтекалво.

— Тихо — изсъска магьосницата, усмихвайки се фалшиво.

— Кога мога да получа аудиенция?

— Ще си помисля и ще те уведомя. Сега ме остави на мира. Тук се провежда голямо тържество. Днес е велик празник. Напомням ти, в случай, че не си забелязал.

— Велик празник?

— Намираме се на прага на нова епоха, Дийкстра.

Шпионинът сви рамене.

Тълпата крещеше приветствия. В небето се взривяваха ракети, пръскаха се огнени фойерверки. Камбаните на Новиград биеха, вещаеха триумф и слава. Но звучаха някак си изненадващо тъжно.

* * *

— Подръж юздите, Яре — каза Люсиене. — Огладнях, мисля да похапна малко. Дай да ти навия повода около ръката, знам, че ще ти е неудобно, като си само с една.

Яре почувства как бузите му пламват от срам и унижение. Още не беше свикнал. Струваше му се, че целият свят не прави нищо друго, освен да зяпа чуканчето му и навития и зашит ръкав. Че целият свят мисли само за едно: как да забележи телесната повреда, а след това лицемерно да съчувства и неискрено да съжалява, докато в дъното на душата си се отвращава и си мисли, че той нарушава красивия ред със своето сакато, нагло съществуване.

Но не можеше да не признае, че в това Люсиене явно се различаваше от останалия свят. Тя не се преструваше, че не забелязва нищо, в очите й не се виждаха признаци на унизително съчувствие или още по-унизително съжаление. Яре беше готов да признае, че светлокосата коларка се държи с него напълно естествено и нормално. Но той побърза да прогони тази мисъл. Не я приемаше.

Защото изобщо не можеше да свикне да се приема нормално.

Возещата инвалидите каруца скърцаше и тракаше. След краткия дъждовен период настъпи жега, издълбаните от военните обози по пътищата коловози изсъхнаха и застинаха като гребени и в други фантастични форми, и каруцата, която беше теглена от четири коня, непрекъснато трябваше да прескача тези ровове и гребени. При най-големите ями каруцата подскачаше, скърцаше и се люлееше като кораб по време на буря. Тогава осакатените — предимно без крака — войници ругаеха толкова артистично, колкото и грозно. А Люсиене — за да не падне — се притискаше към Яре и го прегръщаше, споделяйки щедро телесната си топлина, удивителната мекота и възбуждащата смесица от мирис на коне, ремъци, сено, овес и млада, жизнена момичешка пот.

Каруцата прескочи поредната дупка. Яре дръпна увитите около лакътя му поводи. Похапвайки хляб и салам, Люсиене се притисна към хълбока му.

— Я виж ти — забеляза тя месинговия му медальон и безсрамно се възползва от това, че единствената му ръка е заета с поводите. — И теб ли те подведоха? Амулет-незабравка? Голям шмекер е тоя, който ги е измислил. Много ги търсеха по време на войната, повече и от водка, представи си. Я да видим какво ли моминско име има вътре…

— Люсиене — Яре силно се изчерви. — Трябва да те помоля… да не го отваряш… Прости ми, но това е нещо лично. Не искам да те обиждам, но…

Каруцата подскочи, Люсиене се притисна към Яре и той млъкна.

— Ци… рил… ла — прочете с усилие коларката, но Яре се изненада, защото изобщо не очакваше от селската девойка такива невероятни способности.

— Тя няма да те забрави. — Люсиене затвори медальона, пусна го на верижката му и погледна юношата. — Цирила имам предвид. Ако наистина те е обичала. Всички тези магии и амулети са врели-некипели. Глупости и бабини деветини. Ако наистина те е обичала, няма да те забрави, ще ти бъде вярна. И ще чака.

— Това ли? — Яре повдигна чуканчето.

Момичето леко притвори очите си, сини като синчец.

— Ако те е обичала истински… — твърдо повтори тя, — то ще чака, а останалото са дреболии. Сигурна съм в това.

— Какъв богат опит имаш в тази област! Много ли си експериментирала?

— Не е твоя работа какво и с кого съм имала — този път беше ред на Люсиене леко да се изчерви. — И не си и помисляй, че съм от онези момичета, на които трябва само да им намигнеш и те са готови на всякакви там експерименти в сеното. Но знам каквото знам. Ако обичаш някое момче, то го обичаш цялото, а не на части. И няма никакво значение дали някоя част му липсва.

Каруцата подскочи.

— Много опростяваш нещата — процеди през стиснатите си зъби Яре, вдишвайки жадно аромата на момичето. — Много ги опростяваш и идеализираш, Люсиене. Но пропускаш едно дребно нещо. Разбери, че за да може един мъж да издържа жена и семейство, той трябва да бъде изцяло окомплектован, така да се каже! Сакатият не е способен на това.

— Я стига! — рязко го прекъсна тя. — Няма защо да ми ревеш сега. Черните не са ти отсекли главата, а нали ти си учен, работиш с главата си. Какво си се оклюмал? Аз може да съм от село, но имам очи, а и уши също. Които са напълно достатъчни, за да забележа такава дреболия, като учения и културен начин на говорене. А освен това…

Тя наведе глава и се покашля.

Яре също се покашля. Каруцата подскочи.

— А освен това — заключи момичето — чух какво говорят другите. Че ти си бил писар. И жрец в храм. Значи сам разбираш, че някаква си ръка…

За известно време каруцата спря да подскача, но Яре и Люсиене като че ли въобще не го забелязваха. И това изобщо не им пречеше:

— Какво пък — каза тя след дълго мълчание. — Явно ми върви на учени. Имаше един такъв… Някога… Умилкваше се… Учен беше, учеше в академията. Дори по името му можеше да се усети.

— И как се казваше той?

— Семестър.

— Хей, момиче! — извика зад гърба им ефрейтор Деркач, едър и намусен мъжага, осакатен в битката при Майена. — Шибни коня по задницата, че се влачи като сопол по стената!

— Като костенурка — добави друг инвалид, почесвайки се по подаващия се изпод запретнатия крачол чукан, по който се забелязваха дълги белези. — Омръзна ми тая пустош! За кръчмата се затъжих, дощя ми се да пийна. Не може ли по-бързичко да се движим?

— Може — Люсиене се обърна на капрата. — Но ако при някоя яма се счупи я ос, я колело, то цяла седмица, че и две, не бира, но и дъждовна вода или брезов сок ще лижете, ако ви попадне. Сами няма да се измъкнете, а аз няма да взема да ви нося на гръб.

— Жалко — ухили се Деркач. — Защото нощем ми се присънва, че лежиш под мен. По корем. А аз така обичам да любя, изотзад! А ти?

— Ах ти, сакат смотаняк! — изкрещя Люсиене. — Ти, смрадлив козел! Ти…

Тя изведнъж млъкна, забелязвайки как лицата на седящите в талигата инвалиди изведнъж пребледняха мъртвешки.

— Майчице — проплака някой. — А бяхме толкова близо до дома…

— Край с нас — каза тихо Деркач, съвсем безизразно. Просто отбелязвайки факта.

„А всички казваха, че вече няма Катерици — помисли си Яре. — Били са избити до крак и, както се изразиха, «елфическият въпрос е решен».“

Конниците бяха шестима. Но при по-внимателно вглеждане ставаше ясно, че конете са шест, а конниците — осем. Два от конете носеха по двама души. Всички пристъпваха твърдо, неравно, навели глави. Изглеждаха ужасно.

Люсиене въздъхна шумно.

Елфите се приближиха. Те изглеждаха още по-зле от конете си.

Не беше останало нищо от тяхната надменност, от отработената им с векове високомерност, от харизматичната им различност. Дрехите им, обикновено елегантни и красиви дори при партизаните от командата на Катерилите, бяха мръсни, разкъсани, покрити с петна. Косите им, гордостта на елфите, бяха разрошени, сплъстени от лепкава кал и спечена кръв. Големите им очи, обикновено надменно лишени от всякакъв израз, се бяха превърнали в бездни от паника и отчаяние.

Нищо не беше останало от тяхната различност. Смъртта, ужасът, гладът и страданията ги бяха направили обикновени. Съвсем обикновени. Вече не пораждаха страх.

Няколко минути Яре се надяваше, че елфите ще минат покрай тях, просто ще пресекат пътеката и ще се изгубят в гората от другата страна, без дори да удостоят с поглед каруцата и пътниците в нея. И след тях ще остане само онзи съвсем не елфически, противен, отвратителен мирис, който Яре познаваше много добре от лазаретите — мирис на мъчения, урина, мръсотия и гниещи рани.

Те ги подминаха, без да ги погледнат.

Но не всичките.

Една елфка с тъмни, дълги, слепнали от засъхналата кръв коси, спря коня си точно до каруцата. Тя седеше на седлото непохватно изкривена, пазейки ръката си, висяща на пропита с кръв превръзка. Наоколо кръжаха и бръмчаха мухи.

— Toruviel — каза, обръщайки се назад, един от елфите. — En’ca digne, luned.

Люсиене веднага се досети каква е работата. Разбра какво гледа елфката. Като селянка тя още от дете беше свикнала с притаения в ъглите на къщата син и подпухнал призрак на глада. Затова реагира инстинктивно и безпогрешно. Протегна към елфката къшей хляб.

— En’ca digne, Toruviel — повтори елфът. На десния ръкав на измърсената му куртка се виждаха сребристите мълнии на бригадата „Врихед“.

Инвалидите в талигата, до този миг вцепенени и застинали от ужас, потръпнаха така, сякаш се връщаха към живота, след като са били омагьосани. В протегнатите им към елфите ръце като с магическа пръчка се появиха късове хляб, парчета сирене, сланина, салам. Елфите за пръв път от хиляди години протегнаха ръце към хората.

А Люсиене и Яре бяха първите хора, които видяха как елфка плаче. Как се задавя от хлипове, без дори да се опитва да избърше стичащите се по мръсното й лице сълзи. Отхвърляйки по този начин твърдението, че елфите изобщо нямат слъзни жлези.

— En’ca… digne — повтори със слаб глас елфът с мълниите на ръкава.

След това протегна ръка и взе хляба от Деркач.

— Благодаря ти — каза хрипкаво той, с усилие приспособявайки езика и устните си към чуждия език. — Благодаря ти, човеко.

След известно време, виждайки, че всичко е свършило, Люсиене цъкна през зъби на конете и дръпна юздите. Талигата заскърца и затрака. Всички мълчаха.

Вече беше доста притъмняло, когато пътят се изпълни с въоръжени конници. Командваше ги жена с абсолютно посивели, късо подстригани коси и зло, сурово лице, обезобразено от белези, един от които пресичаше бузата й от слепоочието до крайчеца на устата, а друг обкръжаваше очната й кухина. Липсваше й голяма част от дясното ухо, а лявата й ръка под лакътя завършваше с кожен цилиндър с бронирана кука, за която бяха закачени поводите.

Жената ги огледа със зъл, изпълнен със застинала омраза поглед, и ги попита за елфите. За Катериците. За терористите. За бегълците, остатъци от отряд, разбит два дни по-рано.

Яре, Люсиене и инвалидите, избягвайки погледа на белокосата и едноока жена, неясно отвърнаха, че не, никого не са срещали и никого не са виждали.

„Лъжете — мислеше си Бялата Райла, същата, която някога наричаха Черната Райла. — Знам, че лъжете. От съжаление лъжете.

Но това нищо не означава и нищо не променя.

Защото аз — Бялата Райла — не познавам съжалението.“

* * *

— Ура! Да живеят джуджетата! Слава на Баркли Елс!

— Да живеят!

Новиградските павета кънтяха под подкованите ботуши на служещите в Свободния отряд. Джуджетата крачеха в типичния за тях строй, по петима в редица, а над колоната им се вееше знамето с чуковете.

— Да живее Махакам! Слава на джуджетата!

— Слава!

Неочаквано някой в строя избухна в смях. Няколко души се присъединиха към него. А след минута вече всички се превиваха от смях.

— Каква обида… — ахна йерархът Хемелфарт. — Какъв скандал… Това е непростимо…

— Крастави нечовеци! — изрева жрецът Вилемер.

— Престорете се, че не забелязвате — спокойно ги посъветва Фолтест.

— Нямаше защо да икономисваме от продоволствията — обади се кисело Меве — и да отказваме да ги снабдяваме.

Офицерите на джуджетата бяха сериозни и сдържани, пред трибуната се изпънаха и отдадоха чест, но фелдфебелите и войниците от Свободния отряд показаха своето отношение към прекратяването на договора с Отряда, прието от кралете и йерарха. Минавайки покрай трибуните, някои от тях демонстрираха на кралете сгънати в лакътя ръце, други им показваха втория от любимите си жестове — юмрук със стърчащ среден пръст. Този жест в академичните среди се наричаше digitus infamis. Плебсът го наричаше по още по-обиден начин.

Появилите се по лицата на кралете и йерарха петна доказваха, че и двете наименования са им добре известни.

— Не трябваше да се стискаме. Това ги обиди — повтори Меве. — Джуджетата са горд народ.

* * *

Звярът на Елскердег отново нададе вой, който премина в зловещо пеене. Само че седящите край огъня мъже не обърнаха глави.

Пръв след продължителното мълчание заговори Бореас Мун.

— Светът се промени. Справедливостта възтържествува.

— Е, що се отнася до справедливостта, това е преувеличение — леко се усмихна пилигримът. — Аз предпочитам да се съглася с твърдението, че светът се е приспособил към основния закон на физиката.

— Интересно — провлачи глас елфът, — дали си мислим за един и същ закон?

— Всяко действие има противодействие — каза пилигримът.

Елфът изсумтя, но това беше изпълнен с доброжелателност звук.

— Една точка в твоя полза, човеко.

* * *

— Стефан Скелен, син на Бертрам Скелен, бивш императорски коронер, изправи се. Висшият трибунал на Империята по волята на Великото Слънце те признава за виновен в престъпления и незаконни действия, а именно: държавна измяна и участие в заговор, имащ за цел предателско покушение върху установения ред, както и лично върху Негово Императорско Величество. Твоята вина, Стефан Скелен, е потвърдена и доказана. Трибуналът не намери смекчаващи вината обстоятелства. Негово Императорско Величество не пожела да използва правото си за помилване.

Стефан Скелен, син на Бертрам Скелен, от заседателната зала ще бъдеш отведен в Цитаделата, откъдето ще бъдеш изпроводен, когато му дойде времето. Тъй като си предател, ти си недостоен да стъпваш по земята на Империята, затова ще бъдеш положен върху дървени греди и ще бъдеш завлечен с коне до площад Хилядолетие. И тъй като си предател, ти си недостоен да дишаш въздуха на Империята; затова ще увиснеш на бесилката между небето и земята на площад Хилядолетие. И ще висиш там, докато не умреш. Тялото ти ще бъде изгорено, а пепелта разпръсната в четирите посоки на света.

Стефан Скелен, син на Бертрам, предател. Аз, председателят на Върховния трибунал на Империята, те осъждам и за последен път произнасям името ти. От тази минута то ще бъде обречено на забвение.

* * *

— Стана! Стана! — изкрещя, връхлитайки в деканата, професор Опенхойзер. — Успех, господа! Най-накрая! Най-накрая! И все пак то се върти! И все пак то действа! Действа! То действа!

— Наистина ли? — попита нагло и доста скептично Жан Лавоазие, професор по химия, наричан от студентите си Въглесмрад. — Не може да бъде. Интересно какво точно действа?

— Вечният двигател!

— Perpetuum mobile? — позаинтересува се Едмунд Бамблър, престарелият преподавател по зоология. — Наистина ли? Да не би да преувеличавате, колега?

— Никак даже! — възкликна Опенхойзер и подскочи като козел. — Ни най-малко! Той действа! Двигателят се движи! Пуснах го и той работи! Работи непрекъснато! Неспирно! Постоянно! За вечни времена! Това не може да бъде описано, колеги, то трябва да се види! Да идем в моята лаборатория! По-бързо!

— Аз закусвам — възрази Въглесмрад, но протестът му се изгуби в шума и всеобщата суматоха. Професори, магистри и бакалаври бързо наметнаха върху тогите си наметала и хукнаха към изхода, след неспиращия да вика и да ръкомаха Опенхойзер. Въглесмрад им показа digitus infamis и се върна към кифлата си с пастет.

Групата учени, към която по пътя се присъединяваха все повече желаещи да видят плодовете от трийсетгодишните усилия на Опенхойзер, бързо премина разстоянието между деканата и лабораторията на известния физик. Тъкмо се наканиха да отворят вратите, когато земята изведнъж се разтресе. Осезаемо. И силно. Даже много силно.

Това беше сеизмичен трус, един от серията трусове, предизвикани от разрушаването на замъка Стига, укритието на Вилгефорц. Разрушаване, предизвикано от магьосничките. Сеизмичната вълна бе усетена от Ебинг даже тук, в Оксенфурт.

Няколко стъкла от витражите на фронтона на Катедрата по изящни изкуства се пръснаха със звън. От надраскания с неприлични думи цокъл се срина бюстът на Никодемус де Бот, първият ректор на Академията. От масата в деканата падна канчето с чай, с който Въглесмрад прокарваше кифлата с пастет. От явора в двора се изтърси студентът първи курс във факултета по физика Алберт Солпетра, който се беше покатерил на дървото, за да се изфука пред студентките по медицина.

А perpetuum mobile на професор Опенхойзер, неговият легендарен вечен двигател, бръмна още един-два пъти и спря. Завинаги.

И повече никой не успя да го задвижи.

* * *

— Да живеят джуджетата!

„Каква тълпа, каква шайка — мислеше си йерархът Хемелфарт, благославяйки с трепереща ръка маршируващите брадати дребосъци. — Кого ми приветствате? Продажните наемници, безсрамните джуджета! Що за странна сбирщина? Кой, в края на краищата, спечели войната, те или ние? О, богове, трябва да обърна внимание на кралете за това. Когато историците и писателите се хванат за работа, ще трябва да им наложим строга цензура. Наемниците, вещерите, алчните разбойници, нечовеците и всички други подозрителни елементи трябва да изчезнат от страниците на историята на човечеството. Трябва да се зачеркнат, задраскат, изтрият. Нито дума за тях. Нито дума.

Нито дума и за него — помисли си йерархът, стиснал устни и впил поглед в Дийкстра, който наблюдаваше парада с изморено изражение на лицето.

Трябва да посъветвам кралете за този Дийкстра — помисли си йерархът. — Съществуването му е позор за порядъчните хора.

Безбожник и негодник. Нека изчезне безследно. И да бъде забравен.“

* * *

„Няма да стане, пурпурна лицемерна свиня — мислеше си Филипа Ейлхарт, която просто четеше мислите на йерарха. — Мечтаеш си да управляваш, да диктуваш и да влияеш? Да вземаш решения? Няма да стане. Можеш да решаваш само въпросите, свързани с хемороидите ти, но и там решенията ти едва ли ще имат някакво значение.

А Дийкстра ще остане. Докато ми е необходим.“

* * *

„Все някога ще сбъркаш — мислеше си жрецът Вилемер, гледайки блестящите карминени устни на Филипа. — Все някога някоя от вас ще сбърка. Възгордяването, наглостта и нахалството ще ви погубят. Заговорите, които плетете. Аморалността. Мерзостта и перверзните, на които се подчинявате, от които се състои животът ви. Щом сбъркате, всичко ще излезе наяве, ще се разнесе вонята от греховете ви. Този момент неминуемо ще настъпи.

Дори и да не сбъркате, пак ще се намери начин да ви обвинят. Ще сполети някое нещастие човечеството, ще дойде някакво поражение, ще го нападне някаква напаст — я зараза, я епидемия… И тогава ще обвинят вас. Ще ви обвинят, че не сте успели навреме да предотвратите опасността, че не сте успели да ликвидирате последствията.

За всичко ще бъдете виновни вие.

И тогава ще пламнат кладите.“

* * *

Престарелият раиран котарак, наричан заради цвета на козината си Рижко, умираше. Умираше в мъки. Трепереше, напъваше се, драскаше по земята, повръщаше кръв и слуз, разкъсваха го конвулсии. На всичко отгоре имаше и кървава диария. Мяукаше, макар и това да беше под достойнството му. Мяукаше жалостиво, тихо. Отслабваше бързо.

Рижко знаеше защо умира. Или поне се досещаше какво го убива.

Няколко дни по-рано в цинтрийското пристанище спря странен кораб, стар и много мръсен платноход, с почти разпадащ се скелет. На носа на платнохода едва се четеше името му „Катриона“. Рижко, естествено, нямаше как да прочете надписа. Използвайки швартоващите въжета, от странния платноход на брега се измъкна един плъх. Само един. Слаб, едва движещ се. Липсваше му едното ухо.

Рижко удуши плъха. Той беше гладен, но инстинктът не му позволи да погълне тази гадост.

Само няколко бълхи, големи блестящи бълхи, от които гъмжеше козината на гризача, успяха да се прехвърлят върху Рижко и да се настанят в кожухчето му.

— Какво му става?

— Сигурно някой го е отровил. Или омагьосал.

— Пфу, каква гадост! И как вони, гадината! Махни го от стълбата, жено!

Рижко се напрегна и беззвучно отвори уста.

Не почувства нито ритника, нито удара с метла, с които стопанката му се отблагодари за това, че единайсет години й ловеше мишките. Изхвърлен на двора, той умираше в пенещата се от сапуна и урината канавка. Умираше, пожелавайки на тези неблагодарни хора също да се разболеят. И да страдат така, както страдаше той.

Скоро желанието му щеше да се изпълни. И то в гигантски мащаби. Наистина гигантски мащаби.

Жената, която изхвърли Рижко на двора, се спря, надигна полата си и се почеса под коляното.

Беше я ухапала бълха.

* * *

Звездите над Елскердег светеха ярко. Блещукаха. Искрите от огъня бледнееха пред тях.

— Нито цинтрийският мир — каза елфът, — нито помпозният новиградски парад трябва да се считат за вододелни камъни. Какво е това понятие? Политическата власт не може да твори историята с помощта на актове и декрети. Не може да дава оценка на историята, макар че в своята гордост нито една власт няма да признае и приеме тази истина. Една от най-ярките прояви на вашето човешко възгордяване е така наречената историография, която се опитва да съди и да издава присъди. За вас, хората, това е нещо типично и произлиза от факта, че природата ви е надарила с ефимерния, мравчен, пеперуден, смешен живот на еднодневка, която дори не може да доживее до сто години. И вие, със своето насекомоподобно съществувание, се опитвате да прекроявате целия свят. Включително и историята — един непрекъснат и безкраен процес. Историята не може да се разкъса на парчета — оттук дотук, от дата до дата. Историята не трябва да се определя с декрети, нито пък да се променя с разни кралски укази. Дори да сте спечелили войната.

— Не мисля да навлизам във философски размишления — рече пилигримът. — Както вече казах, аз съм обикновен човек, откровен и без дар слово. Само ще се осмеля да отбележа следното: първо, краткият като на насекомо живот защитава нас, хората, от декадентство, кара ни да ценим живота, да живеем интензивно и творчески, да използваме всяка минута от живота и да й се наслаждаваме. А когато се наложи, без съжаление да я отдадем в името на делото. Говоря и мисля като човек, но нали точно по същия начин са мислели и дълголетните елфи, когато са отишли да се бият и умират в редовете на Катериците. Ако не съм прав, нека ме поправят.

Пилигримът изчака известно време, но никой не го поправи.

— Второ — продължи той, — на мен ми се струва, че политическата власт, макар и неспособна да промени историята, може със своите действия да създава съвсем не лоша илюзия и привидност, че има такива способности. За това властта разполага със своите методи и инструменти.

— О, да — отвърна елфът, извръщайки глава. — Тук попаднахте право в целта, господин пилигрим. Властта има своите методи и инструменти. Такива, с които е невъзможно да се спори.

* * *

Галерата се блъсна в обраслия с водорасли и раковини кей. Спуснаха подвижните мостчета. Разнесоха се викове, проклятия, команди.

Чайки пищяха и грабваха отпадъците, които покриваха мръсната зелена вода в пристанището. На брега беше пълно с хора. Най-вече във военни униформи.

— Край на пътуването, господа елфи — каза нилфгардският командир на конвоя. — Пристигнахме в Дилинген. Излизайте! Очакват ви!

Наистина ги чакаха.

Нито един от елфите — и със сигурност не Фаоилтиарна, — нито за миг не повярва на обещанията за справедлив съд и амнистия. Катериците и офицерите от бригада „Врихед“ не таяха илюзии относно съдбата, която ги очаква от другата страна на Яруга. Повечето вече се бяха примирили с нея, приемаха я стоически, дори безразлично. Сигурно си мислеха, че вече нищо не може да ги изненада.

Но грешаха.

Измъкнаха ги от галерата, подрънкващи с окови, изкараха ги на кея, след това на крайбрежната улица, където стояха въоръжени войници. Виждаха се и цивилни. От онези, чиито очи се стрелкаха бързо, прескачаха от лице на лице, от фигура на фигура. „Селекционери“ — помисли си Фаоилтиарна. И не сбърка. Разбира се, не можеше да разчита на това, че ще пропуснат осакатеното му лице. Но и не разчиташе.

— Господин Исенгрим Фаоилтиарна? Железния вълк? Каква приятна изненада! Моля, излезте!

Войниците го измъкнаха от редицата оковани елфи.

— Va fail! — извика му Коинеах Да Рео, когото също разпознаха и изведоха други военни, носещи жаба с редански орли. — Sa’ved’se caerme dea!

— Ще се срещнете — изсъска цивилният, който отдели Фаоилтиарна, — но според мен ще се срещнете в ада. Него вече го чакат в Дракенборг. Я почакайте малко! Този господин тук дали случайно не е Риордаин? Вземете го!

Общо от колоната изведоха трима. Само трима. Фаоилтиарна разбра и изведнъж — той дори се изненада — го обзе страх.

— Va fail! — извика към приятелите си изведеният от колоната Ангус Бри Кри, дрънчейки с веригите си. — Va fail, fraeren!

Войникът го блъсна грубо.

Не ги отведоха далеч. Само до една барака близо до пристанището. До пристана, над който се извисяваше гората от мачти.

Цивилният даде знак с глава. Блъснаха Фаоилтиарна към един стълб с греда, на която хвърлиха въже. Към въжето започваха да привързват желязна кука. Сложиха Риордаин и Ангус да седнат на два стола, поставени на землистата площадка.

— Господин Риордаин, господин Бри Кри — произнесе хладно цивилният. — Вие сте включени в указа за амнистия. Съдът реши да прояви милосърдие. Но справедливостта трябва да възтържествува — добави той, без да изчака реакцията им. — И за това заплатиха семействата на онези, които вие убихте, господа. Присъдата е произнесена.

Риордаин и Ангус дори не успяха да гъкнат. Нанизаха на шиите им примки, стегнаха ги, събориха ги заедно със столовете и ги повлякоха по отъпканата земя. Когато с окованите си ръце те се опитаха да дръпнат впиващите се в гърлата им въжета, изпълнителите на присъдата опряха колене в гърдите им. Проблеснаха ножове, плисна кръв. Сега дори примките не можеха да заглушат виковете, писъците, от които косите настръхваха. Това продължи дълго. Както винаги.

— Във вашата присъда, господин Фаоилтиарна — каза цивилният, обръщайки бавно глава, — е включена една допълнителна клауза. Нещо особено…

Фаоилтиарна нямаше намерение да изчаква „особеното нещо“. Ключалката на оковите, над която елфът се мъчеше вече два дни и две нощи, падна от китката му като по магия. Силен удар с тежка цепеница повали двамата войници, които го пазеха. Фаоилтиарна скочи и ритна третия в лицето, цапардоса с веригата цивилния, скочи право към затворения с капаци прозорец на бараката и излетя през него заедно с рамката му, оставяйки по пироните кръв и парцалчета от дрехата си. Стовари се с трясък върху дъските на кея. Обърна се, претърколи се и цопна във водата между рибарските лодки и баркасите. Все още прикованата към дясната му ръка верига го теглеше към дъното. Фаоилтиарна се бореше. Бореше се с всички сили за живота си, за който доскоро смяташе, че няма никаква стойност.

— Дръжте го! — викаха изскочилите от бараката войници. — Дръжте го! Убийте го!

— Там! — крещяха други, които тичаха по кея. — Там, ето там се гмурна!

— По лодките!

— Стреляйте! — развика се цивилният, който се опитваше с две ръце да спре кръвта, шуртяща от очните му кухини. — Убийте го!

Бръмнаха тетива на арбалети. Чайките се вдигнаха с крясъци във въздуха. Мръснозелената вода между баркасите закипя от стрели.

* * *

— Слава! — Шествието продължаваше, тълпата от жители на Новиград вече хриптеше и показваше признаци на умора. — Да живеят!

— Ура!

— Слава на кралете! Слава!

Филипа Ейлхарт се огледа, увери се, че никой не ги слуша, и се наведе към Дийкстра:

— За какво искаше да поговорим?

Шпионинът също се огледа.

— За покушението над крал Визимир през юли миналата година.

— И какво за него?

— Полуелфът, който извърши убийството — гласът на Дийкстра се снижи още повече, — въобще не е бил луд, Фил. И не е действал сам.

— Какви ги говориш?

— Тихо — усмихна се Дийкстра. — Тихо, Фил.

— Не ме наричай „Фил“. Имаш ли доказателства? Какви? Откъде?

— Ще се изненадаш, Фил, ако ти кажа откъде са. Кога мога да очаквам аудиенция, благородна госпожо?

Очите на Филипа Ейлхарт приличаха на две бездънни черни езера.

— Скоро, Дийкстра.

Камбаните биеха. Тълпата хрипливо ревеше. Армията маршируваше. Цветни листчета покриваха като сняг новиградските павета.

* * *

— Пак ли пишеш?

Ори Ройвен трепна и от перото му капна мастило. Той служеше на Дийкстра от деветнайсет години, но така и не свикна с беззвучните движения на шефа си, с внезапните му появи незнайно откъде и как.

— Добър вечер, кхъ, кхъ, Ваше превъз…

„Хората сенки — прочете Дийкстра на заглавната страница на ръкописа, която вдигна безцеремонно от пода. — История на секретните кралски служби, от Орибасиус Джанфранко Паоло Ройвен, магистър…“

— Ех, Ори, Ори. Голям мъж си, а такива глупости…

— Кхъ, кхъ…

— Дойдох да се сбогувам, Ори.

Ройвен го погледна изненадано.

— Разбираш ли, стари приятелю — продължи шпионинът, без да чака секретаря си да изкашля нещо смислено, — аз също остарях и се оказва, че също съм глупак. Споменах една дума на един човек. Само една на само един… И се оказа, че това е с една дума и с един човек повече, отколкото трябва. Заслушай се внимателно, Ори. Чуваш ли ги?

Ококорил изненадано очи, Ори Ройвен поклати глава в знак на отрицание. Дийкстра помълча за миг.

— Не ги чуваш, значи. А аз ги чувам. По всички коридори. Плъховете тичат из третогорската крепост, Ори. Идват насам. Приближават се с меките си миши лапички.

* * *

Те изникнаха от сенките, от мрака. Черни, с маски, пъргави като плъхове. Стражите и пазачите във вестибюла изпопадаха, без да гъкнат, под бързите удари на кинжалите с тънки остриета. По подовете на третогорския замък потече кръв, разля се по паркета, изцапа го, пропи се в скъпите венгербергски килими.

Те вървяха по коридорите, оставяйки след себе си само трупове.

Той е там — каза един, сочейки към вратата. Черният шал, който закриваше лицето му до очите, приглушаваше гласа му. — Влезе там! В канцеларията, където работи Ройвен, вечно кашлящият дъртак.

— Оттам няма изход. — Очите на другия, командира, горяха през процепите на черната кадифена маска. — От стаята след канцеларията няма друг изход. Тя дори няма прозорци.

— Пазете коридорите. Всички врати и прозорци. Няма да ни се измъкне. В капан е.

— Напред!

Вратата поддаде под силните ритници. Кинжалите проблеснаха.

— Смърт! Смърт на кървавия палач!

— Кхъ, кхъ? — Ори Ройвен надигна глава от книгите и ги погледна с късогледите си сълзящи очи. — Слушам ви. Как мога, кхъ, кхъ, да ви бъда полезен?

Убийците разбиха вратата на личния апартамент на Дийкстра, претърсиха стаите, душеха като плъхове по ъглите. От стените полетяха гоблени, картини и пана, кинжалите разрязаха драпериите и тапицериите.

— Няма го! — извика един, влитайки в канцеларията. — Няма го!

— Къде е? — извика водачът, надвесен над Орли, пронизвайки го с погледа си през процепите на черната маска. — Къде е това кърваво псе?

— Няма го — отвърна спокойно Ори Ройвен. — Нали сами виждате.

— Къде е? Говори! Къде е Дийкстра?

— Да не съм пазач на брат си[174]? — закашля се Ори.

— Ще умреш, старче!

— Аз съм стар, болен и ужасно изморен човек. Кхъ, кхъ. Не се страхувам нито от вас, нито от ножовете ви.

Убийците избягаха от стаята. Изчезнаха тъй бързо, както се бяха появили. Не убиха Ори Ройвен. Те бяха поръчкови убийци. А в дадените им заповеди не се споменаваше нищо за Ори Ройвен.

Орибасиус Джанфранко Паоло Ройвен, магистър по право, прекара шест години в различни затвори, разпитван непрекъснато от сменящи се следователи, които му задаваха въпроси за най-различни, често на пръв поглед безсмислени неща и дела.

След шест години го освободиха. Дотогава той вече се беше превърнал в пълна развалина. Скорбутът го беше оставил без зъби, анемията — без коси, глаукомата — без зрение, астмата — без дъх. Пръстите и на двете му ръце бяха начупени при разпитите.

На свобода той не успя да доживее една година. Умря в храмовия приют. Беден. Забравен от всички.

Ръкописът на книгата „Хората сенки или История на секретните кралски служби“ изчезна безследно.

* * *

Небето на изток просветля, над хълмовете се появи белият ореол, предвестник на утрото.

Край огъня отдавна цареше тишина. Пилигримът, елфът и следотърсачът гледаха безмълвно умиращите пламъци.

Над Елскердег също беше тихо. Виещият призрак млъкна, отегчен от напразния си вой. Най-накрая беше принуден да разбере, че тримата седящи край огъня мъже напоследък са видели толкова много ужасии, че едва ли биха обърнали внимание на някакъв си там призрак.

— Ако ще се движим заедно — изведнъж се обади Бореас Мун, втренчил поглед в рубинените въгленчета на огъня, — то ще трябва да се простим с недоверието. Хайде да оставим всичко зад нас. Светът се промени. Пред нас е новият живот. Нещо приключва, нещо започва. Пред нас…

Гласът му секна. Закашля се. Не беше свикнал с такива речи, боеше се, че ще прозвучи смешно. Но случайните му спътници не се засмяха. Напротив, Бореас чувстваше бликащата от тях доброжелателност.

— Пред нас е хребетът Елскердег — завърши той много по-уверено, — а зад него са Зерикания и Хакланд. Чака ни дълъг и опасен път. Ако тръгнем заедно… Трябва да захвърлим недоверието. Аз съм Бореас Мун.

Пилигримът с шапката с широка периферия стана, изпъна се в целия си гигантски ръст и стисна протегнатата му ръка. Елфът също се изправи. Чудовищно обезобразеното му лице беше странно изкривено.

След като стиснаха ръката на следотърсача, пилигримът и елфът протегнаха един на друг десните си ръце.

— Светът се променя — каза пилигримът. — Нещо приключва… Аз съм Сиги Ройвен.

— Нещо започва. — Покритото с белези лице на елфа се изкриви в нещо, което по всички признаци наподобяваше усмивка. — Аз съм Улф Исенгрим.

Ръкостискането им беше кратко, силно и можеше да се каже дори развълнувано. За миг заприлича на ръкостискане преди битка, а не на жест на съгласие. Но само за миг.

Една догаряща в огъня цепеница пръсна искри, подкрепяйки събитието с радостни фойерверки.

— Да ме вземат дяволите — усмихна се широко Бореас Мун, — ако това не е началото на едно прекрасно приятелство.

Единадесета глава

… както и останалите Праведни, така и Св. Филипа била наклеветена, че действа във вреда на кралството, че подстрекава хората към безпорядъци и метеж, че готви преврат. Вилмериуш, еретик и сектант, самозван върховен жрец, наредил да хванат Святата и я хвърлил в ужасна тъмница, където я измъчвал със студ и зловоние, искайки от нея да си признае греховете и да издаде онези, които е подучвала. И показал Вилмериуш на Св. Филипа различни уреди за изтезания и я заплашил, а тя му се изплюла в лицето и го обвинила в содомия.

Тогава еретикът заповядал да съблекат дрехите й и да я бичуват безмилостно на голо, както и да забият клечки под ноктите й. И все я призовавал да се отрече от своята вяра и Богиня. Но тя само се засмяла и го посъветвала да се разкара.

Тогава той заповядал да преместят Святата в килията за изтезания и да забиват по цялото й тяло нагорещени игли и остри куки и да горят хълбоците й със свещи. Но въпреки тези жестокости Святата със смъртното си тяло показала безсмъртна издръжливост. И палачите се стъписали и отстъпили много уплашени, но Вилмериуш страшно ги нахокал и им заповядал да продължат да я измъчват и да влагат колкото могат повече сили. Тогава започнали да изтезават Св. Филипа с разтопено желязо, да вадят ставите й от гнездата им и да разкъсват гърдите й с клещи. И в такива мъки тя си отишла, без да признае нищо.

А еретикът Вилмериуш, както пишат и Светите Отци, бил застигнат от участта да изгние целият и да издъхне от това. И вонял като куче, така че се наложило да го изхвърлят в речните води, без да го погребват.

Затова Св. Филипа била дарена с вечна слава и мъченически венец от Майката Богиня, а ние — с поука и предупреждение. Амин.

Житие на Св. Филипа Мъченица от Монс Калвус, писано в стари времена от писари мъченици, включено в Третогорския молитвеник, използвано в съчиненията на много Свети Отци, които я възхваляват в писанията си.

Летяха шеметно, презглава, като обезумели. Носеха се през кипящи от пролетта дни. Конете препускаха в галоп, а хората, изправяйки прегърбените над земята вратове и шии, гледаха подире им, без да разбират дали това са живи хора, или призраци.

Пътуваха и през нощите, тъмни и влажни от топлия дъжд, а събудилите се в леглата си хора клатеха изумено глави, борейки се със задушаващата болка, набъбваща в гърлата и гърдите им. Скачаха, вслушваха се в хлопането на капаците на прозорците, в плача на разбудените деца, във виенето на кучетата. Прилепяха лица към прозорците, без да са сигурни какво са видели — ездачи или привидения.

Из Ебинг се заговори за трите демона.

* * *

Тримата конници се появиха неясно как, неясно откъде и неясно по какво чудо, като хванаха Куция неподготвен и не му позволиха да избяга. Нямаше смисъл и да вика за помощ. Сакатият беше на поне петстотин крачки от последните къщи. А дори и да беше по-близо, едва ли някой от жителите на Ревност щеше да откликне на виковете му. Беше времето на следобедната почивка, което в Ревност започваше от късната сутрин и продължаваше до рано вечерта. Аристотел Бобек с прякор Куция, местният просяк и философ, прекрасно знаеше, че по това време жителите на Ревност не реагират на нищо.

Ездачите бяха трима. Две жени и един мъж. Мъжът имаше бели коси и меч на гърба си. Едната от жените, по-възрастната, беше облечена в черно и бяло, а косите й с цвят на крилете на врана бяха завити в къдрици. Младата беше с пепелявосиви коси и едната й буза беше обезобразена от отвратителен белег. Яздеше много красива врана кобила. На Куция му се стори, че някога вече е виждал тази кобила.

Точно младата заговори първа.

— Местен ли си?

— Не съм виновен! — затрака със зъби Куция. — Тук си бера гъби! Моля ви, не навреждайте на сакатия…

— Местен ли си? — повтори девойката, а зелените й очи проблеснаха заплашително.

Куция се сви.

— Да, ваша светлост — измънка той. — Тукашен съм. Тук съм роден, в Бирка, сиреч в Ревност. И тук сигурно ще ми се наложи да умра…

— Тук ли беше през лятото и есента на миналата година?

— А къде другаде да бъда?

— Отговаряй, като те питам.

— Тук бях, благородна госпожице.

Враната кобила тръсна глава и помръдна уши. Куция усещаше върху себе си пробождащите като иглите на таралеж погледи на другите двама конници — чернокосата и белокосия. Най-много го беше страх от белокосия.

— Преди една година — започна девойката с белега, — през септември, по-точно на девети септември, в първата четвърт на луната, тук убиха шестима млади хора. Четири момчета… и две момичета. Спомняш ли си?

Куция преглътна. Отначало само предполагаше, сега вече знаеше, беше сигурен.

Девойката се беше променила. И то не само заради белега на лицето. Сега тя беше съвсем различна от тогава, когато виеше, завързана за коневръза, и гледаше как Бонхарт отрязва главите на убитите Плъхове. Да, беше различна от тогава, когато в кръчмата „Под главата на химерата“ ловецът на глави я беше съблякъл и я беше пребил. Само тези очи… Очите не се бяха изменили.

— Отговаряй! — извика рязко чернокосата. — Зададоха ти въпрос.

— Помня, благородни дами и господа — потвърди Куция. — Как да не помня? Убиха шестима млади хора. Наистина беше миналата година. През септември.

Девойката мълча дълго, гледайки не в него, а някъде далеч, над раменете му.

— Значи трябва да знаеш също… — изрече тя най-накрая с усилие. — Трябва да знаеш мястото, където тези младежи и девойки са погребани… При коя ограда… В коя помийна яма или сметище… А ако телата им са изгорени… Или са ги хвърлили в гората, на вълците и лисиците… Тогава ще ми покажеш мястото. Ще ме отведеш там. Разбираш ли?

— Разбрах, Ваша светлост. Елате. Изобщо не е далеч.

Той закуцука, усещайки върху гърба си горещия дъх на конете. Не се обръщаше. Нещо му подсказваше, че е по-добре да не го прави.

— Ето тук — посочи той най-накрая. — Това ни е градското гробище, в тази горичка. А онези, за които питате, светла госпожице Фалка, лежат ей там.

Девойката шумно си пое дъх. Куция я погледна крадешком, видя как се е променило лицето й. Белокосият и чернокосата мълчаха, лицата им бяха като изсечени от камък.

Девойката дълго гледа гроба — красив, равен, поддържан, ограден с късчета пясъчник, шпатови и шистови плочки. Еловите клонки, които някога го бяха украсявали, бяха посърнали. Цветята, сложени на него, бяха изсъхнали и пожълтели.

Девойката скочи от коня.

— Кой? — попита тя приглушено, без все още да обръща глава.

— Ами… много от жителите на Ревност помагаха — изкашля се Куция. — Но най-много от всички — вдовицата Гулю. И младият Никлар. Вдовицата винаги е била добра и сърдечна жена… А Никлар… Него го измъчваха страшни сънища. Не му даваха покой. Докато не направи нормално погребение на убитите…

— Къде да ги намеря? Вдовицата и този Никлар?

Куция дълго мълча.

— Вдовицата лежи ей там, зад онази крива бреза — каза най-накрая, гледайки без страх в очите на девойката. — Почина от пневмония през зимата. А Никлар се загуби някъде в чужбина… Разправят, че са го убили във войната.

— Забравих — прошепна тя. — Забравих, че съдбата е свързала двамата с мен.

Тя се приближи към гроба, спусна се, по-точно — падна на колене. Наведе се ниско, много ниско, почти докосвайки с челото си основата на камъка. Куция видя как белокосия се помръдна, сякаш иска да слезе от коня, но чернокосата жена го хвана за ръката и го удържа с жест и поглед.

Конете пръхтяха, тръскаха глави и подрънкваха с мундщуците.

Тя остана при гроба дълго, много дълго, навела глава и мърдайки беззвучно устни.

Когато се изправи, се олюля. Куция машинално я подкрепи. Тя потрепна, изтръгна лакътя си, през сълзи го погледна зловещо. Но не каза нито дума. Даже му благодари с кимване, когато той задържа стремето й, за да се качи тя на коня.

— Да, светла госпожице Фалка — осмели се той. — Странни са пътищата на съдбата. Вие тогава бяхте в ужасно положение, почти никой от нас, в Ревност, не очакваше, че ще се измъкнете жива… А вижте сега, вие сте жива и здрава, а Гулю и Никлар са на оня свят… Няма на кого дори да благодарите, а? За гроба…

— Не се казвам Фалка — изрече тя рязко. — Казвам се Цири. Що се отнася до благодарността…

— Смятайте, че сте я получили — подхвърли студено чернокосата, и в гласа й имаше нещо, което накара Куция да потрепери. — За този гроб — продължи бавно тя, — за вашата човечност, почтеност и порядъчност, цялото ви село е удостоено със снизхождение, милост, благодарност и награда. Дори не можете да си представите колко голяма.

* * *

Скоро след полунощ на девети април първите жители на Клармон се събудиха от трепкаща светлина, червен блясък, нахлуващ през прозорците им. Останалите наскачаха от леглата заради последвалите викове, рев и тревожен звън на камбаната.

Пламтеше само една сграда — голямото дървено здание на бившия храм, някога посветен на божество, чието име вече никой не помнеше освен стариците на преклонна възраст. Храмът, сега превърнат в амфитеатър, където от време на време даваха циркови представления, провеждаха боеве и други развлекателни мероприятия, способни да извадят градчето Клармон от скуката, меланхолията и сънното затъпяване.

Именно този амфитеатър сега беше обхванат от море бушуващи пламъци и се разтърсваше от експлозии. От всичките му прозорци изскачаха дълги по няколко сажена огнени езици.

— Гасете! — крещеше собственикът на амфитеатъра, търговецът Хувенагел, тичайки и размахвайки ръце, при което огромният му корем се тресеше. Беше с нощната си шапчица и тежък халат от съшити парчета, наметнат направо върху нощницата му. Босите му крака газеха тора и мръсотията по уличката.

— Гасе-е-ете! Хора-а-а! Вода-а-а!

— Това е божие наказание — заяви авторитетно една от стариците. — Заради зулумите, които се вършеха тук…

— Да, да, госпожо. Несъмнено заради това!

От пламтящия театър полъхваше горещина, от смърдящите на конска урина локви се вдигаше пара, сипеха се искри. Неясно откъде се появи вятър.

— Гасе-е-ете! — виеше диво Хувенагел, виждайки, че огънят напредва към пивоварната и хамбарите със зърно. — Хора-а-а! Хващайте ведрата-а-а!

Не липсваха доброволци. Нещо повече — Клармон дори имаше своя собствена пожарна, съоръжена и издържаща се от парите на Хувенагел. Гасяха с жар и ентусиазъм. Напразно.

— Няма да успеем… — мърмореше комендантът на пожарникарите, търкайки покритото си с мехури лице. — Това не е обикновен огън… Дяволски огън е!

— Черна магия… — каза друг пожарникар, кашляйки от дима.

От амфитеатъра се разнесе страхотен трясък на чупещи се мертеци и греди. Затрещя, забумтя, към небето изригна фонтан от огън и искри, покривът се строши и пропадна във вътрешността на сградата, върху арената. Сградата се наклони, сякаш правейки реверанс на публиката, която за последен път се радваше на наистина ефектен огнен бенефис.

После стените рухнаха.

С усилията си пожарникарите и спасителите успяха да запазят само половината от зърнохранилището и около една четвърт от пивоварната.

Настъпи вонящ изгрев.

Хувенагел седеше сред мръсотията и пепелта, в опушения си халат. Седеше и жалостиво плачеше, хлипаше като дете.

Неговият театър, както и пивоварната и хамбарът, разбира се, бяха застраховани. Проблемът беше там, че застрахователната компания също беше собственост на Хувенагел. Нищо, дори някаква данъчна измама, не беше в състояние дори и в най-малка степен да му възстанови загубите.

* * *

— Сега накъде? — попита Гералт, гледайки стълба от дим на фона на розовото зарево в небето. — Кого още искаш да навестиш, Цири?

Тя го погледна и той веднага съжали за въпроса си. Изведнъж му се прииска да я прегърне, да я държи в обятията си, да я притиска, да я гали по косата. Да я защитава. Никога вече да не допусне тя да остане сама. За да не й се случи нещо лошо, за да може никога вече да не й се прииска да отмъщава на някого.

Йенефер мълчеше. Напоследък Йенефер бе много мълчалива.

— Сега — отвърна много спокойно Цири — ще отидем в едно селище на име Говорог. Това название идва от защитаващия селото сламен еднорог — смешна, семпла кукла. Искам за спомен за онова, което се случи там, жителите да получат… Е, ако не по-ценен, то поне по-изящен тотем. Там ще разчитам на помощта ти, Йенефер, защото без магия…

— Знам, Цири. А после?

— Блатата Переплут. Надявам се, че ще попадна… При къщурка в блатата, сред тръстиките. Там ще намерим останките на един човек. Искам тези останки да почиват в достоен за тях гроб.

Гералт продължи да мълчи. И да не сваля поглед.

— После — продължи Цири, без ни най-малко усилие издържайки погледа му, — ще отидем в селото Дун Дара. Най-вероятно са подпалили тамошната кръчма, не е изключено и да са убили кръчмаря. По моя вина. Бях заслепена от омраза и отмъстителност. Ще се опитам да се отблагодаря по някакъв начин на роднините му.

— Едва ли има някакъв начин — каза той, продължавайки да я гледа.

— Знам — отговори тя веднага, твърдо, почти гневно. — Но ще застана смирено пред тях. Надявам се, споменът за техните погледи да ме предпази от подобни грешки. Разбираш ли това, Гералт?

— Разбирам, Цири — отвърна Йенефер. — Повярвай, и двамата те разбираме много добре, дъще. Да вървим.

* * *

Конете се носеха като вятър. Като магически вихър. Разтревожен от профучалата тройка конници, поредният пътник вдигаше глава. Вдигаше глава търговец в каруца със стоки, престъпник, бягащ от правосъдието, скитник преселник, когото политиците са изгонили от земята, на която се е заселил, доверявайки се на други политици. Вдигаха глави скитници, дезертьор и пилигрим с тояжка. Вдигаха глави, смаяни, изплашени. Несигурни какво са видели.

Из Ебинг и Гесо започнаха да се носят приказки. За Дивия лов. За трима призрачни конници.

Измисляха разказите вечер, в миришещите на затоплена мас и пържен лук стаи, в клубовете, задимените кръчми, странноприемниците, чифлиците, фабриките за смола, горските колиби и граничните застави. Измисляха и разказваха. За войната. За геройството и рицарството. За дружбата и справедливостта. За подлостта и предателството. За вярната и истинска любов, която винаги побеждава. За престъплението и възмездието, което винаги застига престъпника. За правосъдието, винаги справедливо.

За истината, която като олио винаги изплува на повърхността.

Измисляха, радвайки се на измислиците си. Радвайки се на приказната фикция. Защото около тях, в живота, се случваше точно обратното.

Легендата се разширяваше. Слушателите в същински транс поглъщаха високопарните думи на разказвачите, говорещи за вещера и магьосницата. За Кулата на лястовицата. За Цири, вещерката с белега на лицето. За Келпи, омагьосаната вещерска кобила.

За Господарката на езерото.

Всичко това се случи след много години. След много, много години.

Но още тогава, като бухнали след топъл дъжд семена, легендата покълваше и растеше в хората.

* * *

Неусетно дойде май. Първо през нощите, в които се разпалваха и блестяха далечните огньове на Белетейн. Когато Цири, странно възбудена, скочи върху Келпи и се понесе към огньовете, Гералт и Йенефер се възползваха от случая, от краткия момент на уединение. Съблечени само толкова, колкото беше абсолютно необходимо, те се любиха върху хвърлен на земята кожух. Любиха се бързо и отдадено, в мълчание, без да изрекат нито дума. Любиха се бързо и без да обръщат внимание на това как го правят. Важното беше да бъде колкото се може повече.

А когато дойде успокоението, двамата, треперейки и поглъщайки взаимно сълзите си с устни, бяха изумени от това колко щастие им е донесло това, което току-що бяха направили набързо, без да обръщат внимание на начина, по който го правят.

— Гералт?

— Да, Йен?

— Когато аз… Когато не бяхме заедно, бил ли си с други жени?

— Не.

— Нито веднъж?

— Нито веднъж.

— Гласът ти дори не трепна. Изобщо не знам защо не ти вярвам.

— През цялото време си мислех само за теб, Йен.

— Сега вече ти вярвам.

* * *

Неусетно дойде май — вече и през деня. Ливадите се изпъстриха с глухарчета, дърветата в градините натежаха от цветове. Дъбравите с достойнство и без да бързат, все още си оставаха тъмни и голи, но вече ги обвиваше зеленикава мъгла, а на края на гората със зеленикави пламъчета искряха брезите.

* * *

През една нощ, в която лагеруваха в обрасла с върби котловина, един сън разбуди вещера. Кошмар, в който той беше парализиран и без оръжие, а огромна сива сова му разкъсваше лицето с нокти и търсеше очите му с острия си крив клюн. Той се събуди. И не можа да разбере дали не се е пренесъл от един кошмар в друг.

Над лагера им се кълбеше светлина, към която гледаха пръхтящите коне. В светлината се виждаше нещо като зала с черна колонада в някакъв замък. Гералт виждаше огромна маса, около която седяха десет души. Десет жени.

Чуваше гласове.

… Доведи ни я, Йенефер. Заповядваме ти.

Не можете да ми заповядвате. Не можете да заповядвате и на нея. Нямате власт над нея. Никаква!

Не ме е страх от тях, мамо. Нищо не могат дами направят. Ако искат, ще се явя пред тях.

… се събира на първи юни, по новолуние. Приканваме ви да се явите и двете. Предупреждаваме ви, че при неподчинение ще бъдете наказани.

Аз ще дойда веднага, Филипа. Тя нека остане още малко с него. За да не бъде сам. Само няколко дни. Аз ще дойда веднага. Като доброволна заложница.

Изпълни молбата ми, Филипа. Моля те.

Светлината примигна. Конете зацвилиха диво, затропаха с копита.

Вещерът се събуди. Този път наистина.

* * *

Сутринта Йенефер потвърди опасенията му. След като проведе дълъг разговор насаме с Цири.

— Аз тръгвам — изрече тя сухо и без встъпления. — Длъжна съм. Цири ще остане с теб. Още известно време. После аз ще я призова и тя също ще си тръгне. А след това всички ще се срещнем пак.

Той кимна. Неохотно. Беше му омръзнало безмълвно да се съгласява с всичко. Да се съгласява с всичко, което тя му съобщаваше, с всичко, което тя решаваше. Но кимна. Въпреки всичко я обичаше.

— Това е императив, на който не е възможно да се противопоставя — каза тя по-меко. — Не мога и да отлагам. Трябва просто да го изпълня. Впрочем, правя го и заради теб. За твоето благо. И особено за благото на Цири.

Той кимна.

— Когато се срещнем — каза тя още по-меко, — ще те възнаградя за всичко, Гералт. Включително и за твоето мълчание. Твърде много мълчание имаше между нас, твърде много. А сега, вместо да кимаш, ме прегърни и ме целуни.

Той така и направи. Въпреки всичко я обичаше.

* * *

— А сега накъде? — попита тихо Цири, след като Йенефер се скри в отблясъците на овалния телепортал.

— Реката… — Гералт се изкашля, превъзмогвайки болката в гърдите, която му пречеше да диша. — Реката, по чието течение се движим, се нарича Сансретур. Тя води към страна, която непременно искам да ти покажа. Защото това е приказна страна.

Цири се навъси и стисна юмруци.

— Всички приказки завършват лошо — процеди тя. — А приказни страни изобщо няма.

— Има. Ще видиш.

* * *

Беше вторият ден след пълнолунието, когато зърнаха Тусент, потънал в зеленина и слънчеви лъчи. Планини, склонове, лозя. Покривите на кулите, пламнали след утринния дъждец.

Гледката не разочароваше. Впечатляваше. Както винаги.

— Каква красота — каза Цири възхитено. — Леле! Тези замъци са като играчки… Като глазура на торта… Направо да ти се прииска да ги лизнеш!

— Проектирани са от самия Фарамонд — поясни мъдро Гералт. — Чакай да видиш отблизо двореца и градините на Боклер.

— Двореца? Отиваме в двореца? Познаваш ли тукашния крал?

— Принцесата.

— А тази принцеса дали не е със зелени очи? — попита тя, гледайки го внимателно изпод кичурите. — И с къси черни коси?

— Не — отсече той, извръщайки поглед. — Изглежда съвсем различно. Откъде ти хрумна…

— Престани, Гералт, става ли? Та каква е тогава тази местна принцеса?

— Както ти казах, познавам я. Малко. Не особено добре и… не особено отблизо, ако искаш да знаеш. Затова пък се познавам много добре с местния принц или може би все още кандидат за принц. Ти също го познаваш, Цири.

Цири мушна Келпи и я накара да се разтанцува.

— Не ме мъчи повече!

— Лютичето.

— Лютичето? С местната принцеса? Какво чудо?

— Дълга история. Оставихме го тук, при любимата му. Обещахме да го посетим на връщане, когато…

Той млъкна и се намръщи.

— Нищо не можеш да направиш — каза тихо Цири. — Не се измъчвай, Гералт. Вината не е твоя.

„Моя е — помисли си той. — Лютичето ще попита и аз ще трябва да му отговоря.

Милва. Кахир. Регис. Ангулеме.

Мечът е двуостро оръжие.

О, богове, стига. Трябва да се приключи с това веднъж завинаги.“

— Да вървим, Цири.

— С тези дрехи? — изкашля се тя. — В двореца?

— Не виждам нищо срамно в дрехите ни — отсече той. — Не отиваме там да връчваме удостоверителни грамоти. Нито пък на бал. А с Лютичето можем да се срещнем дори в конюшнята. Впрочем — добави той, виждайки как тя се нацупва, — първо ще отида в града, в банката. Ще взема малко пари, а на пазара има колкото щеш шивачи и галантеристи. Ще си купиш каквото искаш и ще се облечеш както пожелаеш.

— Толкова много пари ли имаш? — погледна го тя закачливо.

— Ще си купиш каквото поискаш — повтори той. — Ако щеш и нещо хермелиново. И пантофки от кожата на василиск. Познавам един обущар, който сигурно все още има от тях в склада си.

— Как си заработил толкова много?

— С убийства, Цири. Да вървим, нямаме време.

* * *

Във филиала на банката „Чианфанели“ Гералт поиска да направи превод и да открие акредитив, след което получи чекова книжка и малко пари в брой. Написа писма, които трябваше да бъдат изпратени за Яруга с куриерска експресна поща. Учтиво отказа предложения му от услужливия и гостоприемен банкер обяд.

Цири го чакаше на улицата, наглеждайки конете. Улицата, допреди малко пуста, вече беше пълна с народ.

— Изглежда, сме попаднали на някакъв празник. — Цири посочи тълпата, носеща се към площада с пазара. — Може би панаир…

Гералт хвърли бърз поглед.

— Това не е панаир.

— Ох… — Тя също погледна, вдигайки се на стремената. — Нима отново…

— Екзекуция — каза той. — Най-популярното от следвоенните развлечения. Какви видяхме досега, Цири?

— Дезертьорство, предателство, страх пред лицето на врага — бързо изброи тя. — И икономически престъпления.

— Доставка на плесенясали сухари за армията — кимна вещерът. — Ох, тежка е участта на предприемчивите търговци във военно време.

— Тук няма да екзекутират търговец. — Цири дръпна юздата на Келпи, вече потопила се в тълпата като във вълнуващо се житно поле. — Виж само, подиумът е покрит със сукно, а палачът е с нова и чиста шапка. Мисля, че ще екзекутират някой важен, поне барон. Значи сигурно ще е заради страх пред лицето на врага.

— В Тусент не е имало армия поради липса на врагове — поклати глава Гералт. — Не, Цири, мисля, че е отново икономика. Екзекутират някого заради мошеничество в търговията с прочутото им вино, основният местен отрасъл. Да вървим, Цири. Няма да гледаме.

— Да вървим. Но как?

Наистина, не беше възможно да се придвижат по-нататък. Докато се усетят, вече бяха потънали в събралата се на площада тълпа, не можеха и да си мечтаят да се промъкнат до другата страна на площада. Гералт изруга грозно и се огледа. Уви, връщането също беше невъзможно, стичащата се на площада човешка вълна напълно беше запушила уличката зад тях. Няколко мига тълпата ги носеше като река, но когато хората се натъкнаха на заобиколилата ешафода плътна стена от кнехти с алебарди, движението спря.

— Идват! — извика някой, а тълпата зашумя, развълнува се и поде вика. — Идват!

Тропането на копитата и скърцането на каруците потънаха в обзетата от глъчка тълпа. После те съвсем неочаквано видяха два коня, теглещи иззад ъгъла фургон с решетки, в който, с усилие запазвайки равновесие, стоеше…

— Лютичето… — възкликна Цири.

Гералт изведнъж се почувства зле. Много зле.

— Това е Лютичето — повтори с чужд глас Цири. — Да, това е той.

„Каква несправедливост — помисли си вещерът. — Каква огромна и проклета несправедливост. Това не може да бъде. Не бива да е така. Знам, че беше глупаво и наивно да си мисля, че някога нещо е зависело от мен, че някак съм повлиял на съдбата на този свят, че този свят ми е задължен за нещо. Знам, че това беше наивно мнение, даже арогантно… Но аз си давам сметка за заблудата си! Няма нужда да бъда убеждаван! Няма нужда това да ми се доказва! Особено пък по такъв начин…

Това е несправедливо!“

— Това не може да е Лютичето — каза той глухо, вторачен в гривата на Плотка.

— Това е Лютичето — повтори Цири. — Гералт, трябва да направим нещо.

— Какво? — попита той с горчивина. — Кажи ми, какво?

Кнехтите свалиха Лютичето от фургона, като се държаха с него учудващо почтително, без грубости, даже с уважение — максималното, което можеха да си позволят. Преди стъпалата, водещи към ешафода, му развързаха ръцете. Поетът безцеремонно се почеса по задника и без чужда помощ тръгна нагоре по стъпалата.

Изведнъж едно от стъпалата изтрещя и парапетът, изработен от покрит с кора железен лост, се огъна. Лютичето с усилие запази равновесие.

— Проклятие! — възкликна той. — Това трябва да се поправи! Ще видите, че някога някой ще се пребие на тази стълба. И ще стане нещастие!

Върху подиума Лютичето беше поет от двама помощници на палача с кожени салтамарки без ръкави. Палачът, широк в раменете като кулата на замък, гледаше към осъдения през отвор в качулката. До него стоеше някакъв тип с богата, макар и траурно черна дреха. Изражението му също беше траурно.

— Уважаеми господа и граждани на Боклер и околността! — провъзгласи той гръмко и печално, вторачил се в разгърнатия пергамент пред себе си. — Уведомявам ви, че Юлиан Алфред Панкрац, виконт Дьо Летенхов, познат и като Лютичето…

— Какво е Панкрац? — попита шепнешком Цири.

— … е признат от висшия съд на княжеството за виновен във всички приписвани му престъпления, злодеяния и прегрешения, а именно: оскърбление на върховната власт, държавна измяна, а освен това поругаване на достойнството на дворянското съсловие чрез нарушаване на клетва, писане на пасквили, клеветене, а също така неуместно разпуснато поведение, тоест разврат. Така че Трибуналът реши виконт Юлиан et cetera да бъде наказан, primo, с отнемане на герба чрез нанасяне върху щита на черна боя. Secundo, конфискуване на имуществото, земите, стоките, нивите, горите, замъците…

— Замъците — простена Гералт. — Какви замъци?

Лютичето леко се засмя. По изражението му си личеше, че решението на Трибунала за конфискуване на собствеността му много го забавлява.

— Tertio, главното наказание. Предвиденото за подобни престъпления наказание е влачене с коне, разпъване на колело и разкъсване на четири, но управляващата ни Ана Хенриета, Нейна светлост принцесата на Тусент и владетелката на Боклер, милостиво замени тези наказания с отсичане на главата с брадва. Да живее правосъдието!

Тълпата отговори с няколко нестройни викове. Застаналите в първите редове жени започнаха да се вайкат лицемерно и да хлипат престорено. Взеха децата си в ръце или на раменете си, за да не пропуснат нищо от представлението. Помощниците на палача изкараха насред ешафода един пън и го покриха с кърпа. Настана кратка суматоха, защото се оказа, че някой е откраднал върбовата кошница за главата, но бързо намериха друга.

Под ешафода четирима дрипльовци разтвориха носни кърпички, за да уловят с тях капки от кръвта. Имаше голямо търсене на подобни сувенири, добре се заработваше от тях.

— Гералт! — Цири не вдигаше наведената си глава. — Трябва да направим нещо…

Той не отговори.

— Искам да се обърна към хората — заяви гордо Лютичето.

— Само по-кратко, виконте.

Поетът застана на края на подиума, вдигна ръце.

— Хей, хора? — извика той. — Какво ново? Как сте?

— Живеем криво-ляво — обади се след дълга тишина някой от задните редове.

— Чудесно — кимна поетът. — Много се радвам. Е, сега вече можем да започваме.

— Господин палач — каза с високопарна тържественост траурният тип, — пристъпи към изпълнение на задълженията си!

Палачът се приближи, в съответствие със стария обичай се спусна на колене пред осъдения, наведе покритата си с качулка глава.

— Прости ми, добри човече — помоли той с гробовен глас.

— Аз? — учуди се Лютичето. — На теб?

— Аха.

— Никога.

— Ъ?

— За нищо на света. Защо да го правя? Видяхте ли го палячото? След минути ще ми отсече главата, а аз трябва да му прощавам? Ти подиграваш ли ми се? В такъв момент?

— Но как така, господине? — притесни се палачът. — Нали такъв е законът… И обичаят… Осъденият на смърт трябва да прости на палача… Добри господине! Опрости ми греха…

— Не.

— Не?

— Не.

— Няма да го обезглавявам — отвърна навъсено палачът, изправяйки се. — Нека да ми прости, иначе няма да направя нищо.

— Господин виконт. — Тъжният чиновник хвана Лютичето за лакътя. — Не усложнявайте ситуацията. Хората са се събрали и чакат… Опростете му греха…

— Няма да го опростя и точка по въпроса!

— Господин палач. — Траурният тип се приближи до палача. — Отсечете му главата без опрощаване, а? Ще ви възнаградя…

Палачът безмълвно протегна огромната си като тиган длан. Траурният въздъхна, бръкна в кесията си и насипа в ръката му монети. Палачът известно време ги гледа, после стисна юмрука си. Очите в процепите на качулката проблеснаха зловещо.

— Добре — каза той, докато прибираше парите в джоба си и се обръщаше към поета. — На колене, упорити господине! Сложете си главата на пъна, злобен господине. Аз също мога да съм злобен, ако поискам. Ще ви отсека главата на два пъти. А ако не успея — и на три.

— Прощавам! — извика Лютичето.

— Благодаря.

— Е, щом прости — обади се навъсено траурният чиновник, — върнете ми парите.

Палачът се извърна и вдигна брадвата.

— Отдръпнете се, благородни господине — изрече приглушено и зловещо той. — Не се мотайте под оръжието. Нали знаете, че където падат глави, там летят и уши.

Чиновникът бързо отстъпи, като едва не падна от ешафода.

— Така добре ли е? — Лютичето падна на колене и сложи глава върху ешафода. — А, господине?

— Какво?

— Пошегувахте се, нали? Ще я отсечете наведнъж? С един замах? Нали?

Очите на палача проблеснаха.

— Изненада — промърмори той зловещо.

Тълпата изведнъж се развълнува, отстъпвайки път на навлизащ в площада ездач върху покрит с пяна кон.

— Стой! — извика ездачът, размахвайки огромен пергамент, украсен с червени печати. — Спрете екзекуцията! Нося заповед за помилване на осъдения!

— Отново? — промърмори палачът, спускайки вече вдигнатата брадва. — Отново помилване! Това вече става скучно!

— Помилване! Помилване! — закрещя тълпата. Жените на първи ред започнаха да се вайкат още по-гръмогласно. Мнозина, в по-голямата си част малолетни, започнаха да подсвиркват и да викат недоволно.

— Успокойте се, уважаеми господа и граждани! — извика траурният, разтваряйки пергамента. — Ето я волята на Нейна милост Ана Хенриета! В своята безкрайна доброта и в чест на сключения мир, който, както се съобщава, е бил подписан в град Цинтра, Нейна милост прощава престъпленията на виконт Юлиан Алфред Панкрац дьо Летенхов, известен и като Лютичето, и отменя екзекуцията му…

— Милата Невестулчица — каза Лютичето, широко усмихнат.

— … като същевременно заповядва на гореспоменатия виконт Юлиан Панкрац et cetera да напусне незабавно столицата и пределите на княжество Тусент и никога повече да не се връща тук, тъй като той е в немилост пред Нейна милост и тя повече не може да го гледа. Свободен сте, виконте.

— А имуществото ми? — извика Лютичето. — А? Стоките ми, полетата, горите и замъците можете да ги задържите, но ми дайте, по дяволите, лютнята, коня Пегас, сто и четирийсет талера и осемдесет халера, наметалото от енотова кожа, пръстена…

— Млъквай! — извика Гералт, разблъсквайки с коня си неохотно отстъпващата тълпа. — Млъквай, слез и ела тук, бърборко! Цири, да му прокараме път! Лютиче! Чуваш ли какво ти казвам?

— Гералт? Ти ли си?

— Не питай, а слизай по-бързо! Към мен! Скачай на коня!

Те се промъкнаха през стълпотворението и се понесоха в галоп по една тясна уличка. Цири отпред, а зад нея — Гералт и Лютичето върху Плотка.

— За какво е това бързане? — обади се Лютичето иззад гърба на Гералт. — Никой не ни заплашва. Никой не ни преследва.

— Засега. Твоята принцеса обича да си променя мнението и внезапно да отменя предишните си решения. Признай си, знаеше ли за помилването?

— Не знаех — промърмори Лютичето. — Но, признавам си, разчитах на него. Невестулчицата е любвеобилна и с добро сърце.

— Престани с тази твоя Невестулчица, по дяволите! Току-що се отърва по чудо от обвинение в обида на върховната власт, а сега искаш да попаднеш в алинеята рецидив?

Трубадурът млъкна. Цири спря Келпи и ги изчака. Когато се изравниха, тя погледна Лютичето и избърса сълзите си.

— Ех, ти… — каза тя. — Панкрац…

— На път — подкани я вещерът. — Да напуснем този град и пределите на княжеството. Докато още можем.

* * *

Почти на самата граница на Тусент, на мястото, откъдето вече се виждаше планината Горгона, ги настигна княжески куриер. Той мъкнеше подир себе си оседлания Пегас и носеше лютнята, наметалото и пръстена на Лютичето. Пратеникът пропусна покрай ушите си въпроса за сто и четирийсетте талера и осемдесетте халера, и изслуша, без да трепне, молбата на барда да предаде целувки на принцесата.

Тримата поеха нагоре по течението на Сансретур. Заобиколиха Белхавен.

Спряха се да нощуват в долината на Неви. На място, което помнеха и вещерът, и бардът.

Лютичето издържа дълго време, без да задава въпроси.

Но в края на краищата се наложи да му разкажат всичко.

И да се присъединят към мълчанието му. Към отвратителната, гнояща като язва тишина, настъпила след разказа.

* * *

По пладне на следващия ден бяха на Склоновете, при Ридбурн. Наоколо цареше ред и спокойствие. Хората бяха доверчиви и работещи. Чувстваха се в безопасност.

Навсякъде имаше натежали от трупове бесилки.

Заобиколиха града и се насочиха към Дол Ангра.

— Лютиче! — Гералт едва сега забеляза това, което трябваше да е забелязал отдавна. — А къде е безценният ти тубус? Твоят половин век поезия? Куриерът не го донесе. Останал е в Тусент!

— Остана — съгласи се равнодушно бардът. — В гардероба на Невестулчицата, под куп рокли, гащички и корсети. И нека си остане там за вечни времена.

— Обясни.

— Какво има да обяснявам? В Тусент имах достатъчно време да прочета всичко, което съм написал.

— И какво?

— Ще го напиша още веднъж. Отново.

— Разбирам — кимна Гералт. — Накратко казано, оказал си се същият калпав писател, какъвто и фаворит. Или казано направо, до каквото се докоснеш, го омазваш. Но ако все още имаш възможност да оправиш твоя „Половин век“, то при принцеса Анариета вече нямаш никакви шансове. Пфу, любовник, позорно изгонен. Няма какво да правиш физиономии! Не ти е писано да бъдеш принц на Тусент, Лютиче.

— Ще видим.

— Не разчитай на мен. Нямам намерение да ставам свидетел на това.

— Никой не те и моли. Но ще ти кажа, че Невестулчицата има добро сърце и прощава всичко. Наистина, побесня, когато ме хвана с младата баронеса Никве…

Но сега вече трябва да се е поуспокоила! Разбрала е, че мъжът не е създаден за моногамия. Простила ми е и сигурно ме чака…

— Ти си безнадеждно глупав — отбеляза Гералт, а Цири с енергично кимане потвърди, че мисли същото.

— Няма да споря с вас — нацупи се Лютичето. — Още повече, че това са интимни неща. Повтарям още веднъж: Невестулчицата ще ми прости. Ще напиша подходяща за случая балада или сонет, ще й я изпратя, а тя…

— Спести ни го, Лютиче.

— Да, наистина, какво има да говоря с вас. Хайде, да вървим. Дий, Пегас! Дий, белоног змей!

Продължиха по пътя си.

Беше май.

* * *

— Заради теб — изрече с упрек вещерът, — заради теб, прогонен любовнико, ми се наложи да бягам от Тусент като някакъв престъпник или изгнаник. Дори не успях да се видя с…

— С Фрингила Виго? Не би и могъл да се видиш. Скоро след тръгването ви, още през януари, тя отпътува в неизвестна посока. Просто изчезна.

— Нямах предвид нея — изкашля се Гералт, виждайки как Цири с интерес е наострила уши. — Исках да се видя с Рейнар. Да го запозная с Цири…

Лютичето заби поглед в гривата на Пегас.

— Рейнар дьо Боа-Фресне — измънка той — някъде в края на февруари загина в сблъсък с партизани в прохода Сервантес, в района на заставата Ведета. Анариета го награди посмъртно с орден…

— Млъкни, Лютиче.

Лютичето млъкна, удивително послушен.

* * *

Месец май продължаваше да тече и времето се затопляше. От ливадите изчезнаха яркожълтите млечници, заменени от пухкавите бели глухарчета.

Беше зелено и много топло. Освен през моментите на краткотрайни бури, въздухът беше плътен, горещ и лепкав като мед.

* * *

На двайсет и шести май се прехвърлиха през Яруга по нов, бял и миришещ на смола мост. Останките от стария мост, почернели и овъглени греди, се виждаха във водата и по брега.

Цири ставаше неспокойна.

Гералт знаеше. Знаеше намеренията й, знаеше за плановете, знаеше за договорката й с Йенефер. Беше готов. И все пак мисълта за радялата го бодна болезнено. Сякаш там, в гърдите, зад ребрата, дремеше и изведнъж се пробуди малък противен скорпион.

* * *

На отбивката на пътя, водещ към село Копривница, зад руините на стара, изгоряла кръчма, стоеше — сигурно поне от сто години — разклонен дъб, който сега, през пролетта, беше обсипан с мънички паяжини от цветчета. Населението на цялата околност, дори и от далечната Спала, бяха свикнали да използват огромните и достатъчно ниско разположени клони на дъба, за да окачват на тях дъски и табелки, съдържащи различна информация. По тази причина дъбът, използван за свързване между хората, се наричаше Дървото на Познанието за Доброто и Злото.

— Цири, започни от тази страна — нареди Гералт, слизайки от коня. — Лютиче, ти виж от другата.

Закачените на клоните дъсчици се люлееха, сблъсквайки се помежду си с кънтене.

Повечето от съобщенията бяха относно обичайните след война издирвания на изчезнали роднини. Имаше много обръщения от типа: „ВЪРНИ СЕ, ВСИЧКО ЩЕ ТИ ПРОСТЯ“, доста обяви за еротичен масаж и подобни услуги в близките селца и градове, много реклами и търговски оферти. Имаше любовна кореспонденция, доноси и анонимни бележки. Имаше дори дъски, съдържащи философските възгледи на авторите им — главно идиотско-безсмислени или крайно неприлични.

— Ха! — възкликна Лютичето. — Замъкът Растбург спешно се нуждае от вещер. Високо заплащане, нощуване в луксозно жилище, изключително вкусна храна. Ще се възползваш ли, Гералт?

— В никакъв случай.

Съобщението, което търсеха, беше намерено от Цири.

И тогава тя каза на вещера онова, което той отдавна очакваше.

* * *

— Отивам до Венгерберг, Гералт — повтори тя. — Не се мръщи. Знаеш, че съм длъжна. Тя ме чака там.

— Знам.

— Ти ще отидеш в Ривия, на онази среща, която все пазиш в тайна.

— Като изненада — поправи я той. — Не в тайна, а като изненада.

— Добре, като изненада. А аз ще направя във Венгерберг каквото трябва, ще взема Йенефер и след шест дни ще бъдем в Ривия. И няма да се сбогуваме, не се разделяме навеки. Довиждане!

— Довиждане, Цири.

— В Ривия, след шест дни — повтори тя, подкарвайки Келпи.

Веднага премина в галоп. Скри се от погледа на Гералт много бързо, а той почувства как някаква страшна студена, ноктеста лапа стиска стомаха му.

— Шест дни — повтори замислено Лютичето. — Оттук до Венгерберг и обратно до Ривия… Общо почти двеста и петдесет мили. Това е невъзможно, Гералт. Разбира се, с тази нейна омагьосана кобила, на която може да се движи със скоростта на куриер, три пъти по-бързо от нас, теоретично — само теоретично! — може да се измине такова разстояние за шест дни. Но дори и тази дяволска кобила трябва да си почива. А и за тайнствената работа, която Цири смята да свърши, също ще отиде известно време. Така че е неизпълнимо…

— За Цири няма неизпълними неща — стисна устни Гералт.

— Чак пък…

— Това изобщо не е онази девойка, която познаваше — прекъсна го Гералт. — Не е същата.

Лютичето мълча дълго време.

— Имам странното усещане…

— Млъкни. Не казвай нищо. Много те моля.

* * *

Месец май свърши. Наближаваше новолуние, лунният сърп вече беше съвсем тънък. Яздеха към открояващите се на хоризонта планини.

* * *

Пейзажът беше типично следвоенен. Тук-таме сред полетата се виждаха могили и гробове, в буйната есенна трева се белееха черепи и скелети. От клоните на крайпътните дървета висяха обесени, по пътищата, в очакване на гладна смърт, седяха просяци. На края на горите, в очакване просяците да отслабнат, стояха вълци.

Виждаха се обгорени места, където не растеше трева — там бяха бушували пожари.

Строяха се наново села, от които бяха останали само обгорени руини, недалеч от развалините се виждаха жени, разбиващи спечената земя с мотики. Препъвайки се, някои теглеха брани и плугове, а хамутите се врязваха в мършавите им рамене. Децата ловяха дъждовни червеи в изораните бразди.

— Имам неясното усещане — каза Лютичето, — че тук нещо не е както трябва. Че нещо не достига… Ти нямаш ли такова впечатление, Гералт?

— А?

— Че нещо тук не е нормално?

— Тук нищо не е нормално, Лютиче. Нищо.

* * *

През нощта, топла, черна и безветрена, осветена от далечни припламвания на мълнии и изпълнена с неспокойното боботене на гръмотевиците, отпочиващите Гералт и Лютичето забелязаха как хоризонтът на запад се оцветява от червеното зарево на пожар. Не беше далеч — полъхналият вятър донесе миризмата на дим. Донесе и откъслечни звуци. Те чуваха — макар че не искаха да чуват — виковете на убивани хора, писъците на жени, наглия и тържествуващ вой на бандитите.

Лютичето мълчеше и постоянно поглеждаше тревожно Гералт.

Но вещерът дори не трепна и не обърна глава. А лицето му беше като от бронз.

На сутринта продължиха нататък. Дори не погледнаха вдигащия се над гората стълб дим.

А после се натъкнаха на колона преселници.

* * *

Колоната беше дълга. Вървяха бавно. Носеха малки вързопчета. Крачеха в пълна тишина. Мъже, юноши, жени, деца. Пристъпваха, без да плачат, без да се вайкат. Без викове, без отчаяни ридания.

Виковете и отчаянието бяха в очите им. Пустите очи на онеправдани хора. Ограбени, бити, прогонени.

— Кои са тези? — Лютичето не се впечатли от враждебността в очите на съпровождащия колоната офицер. — Кого прогонвате?

— Нилфгардци — отговори от височината на седлото си офицерът, румен младеж, най-много на осемнайсет. — Нилфгардски заселници — плъзнали са из земята ни като хлебарки. Така че ние ги чистим като хлебарки. Така е решено в Цинтра и е записано в мирния договор.

Той се наведе и се изплю.

— А аз — продължи той, гледайки предизвикателно Лютичето и вещера, — ако зависеше от мен, нямаше да ги пусна живи оттук, подлеците.

— А аз — обади се провлачено подофицерът с прошарени мустаци, хвърляйки към началника си поглед, явно лишен от уважение, — ако зависеше от мен, щях да ги оставя на спокойствие във фермите им. — Нямаше да гоня от страната добри земевладелци. Щях да се радвам, че стопанствата им процъфтяват. И че има какво да се яде.

— Тъп сте като галош, сержанте — промърмори офицерът. — Та това са нилфгардци! Друг език, друга култура, друга кръв. Да се радваме на стопанството им, и да отглеждаме змия в пазвата си? Предатели, готови да ни забият нож в гърба? Сигурно си мислите, че вече ще сме в мир с Черните за вечни времена? Не, нека да си ходят откъдето са дошли… Хей, войнико! Един там има количка. Вземи му я, живо!

Заповедта беше изпълнена усърдно. С помощта не само на тоягата и на юмруците, но и на шутове.

Лютичето се изкашля.

— А на вас това може би не ви харесва? — Младият офицер го измери с поглед. — Може би вие сте нилфгардец?

— Да не дават боговете — преглътна Лютичето.

Много от минаващите покрай тях машинално движещи се жени и деца бяха с разкъсани дрехи, с подпухнали и насинени лица, с покрити със засъхнали струи кръв бедра и хълбоци. На мнозина им се налагаше да ги придържат, за да могат да ходят. Лютичето погледна Гералт и му стана страшно.

— Време ни е да тръгваме — измънка той. — Всичко хубаво, господа войници.

Офицерът дори не обърна глава, увлечен от наблюдението си дали някой от преселниците не носи повече багаж, отколкото е позволено според цинтрийския мир.

Колоната от преселници се придвижваше.

Чуха се високи, отчаяни, изпълнени с болка викове на жена.

— Гералт! Не! — простена Лютичето. — Не прави нищо, умолявам те… Не се намесвай…

Вещерът обърна лицето си към него и Лютичето не можа да познае това лице.

— Да се намесвам? — повтори Гералт. — За да спасявам кого? Да си рискувам главата заради някакви благородни принципи или идеи? О, не, Лютиче. Вече не.

* * *

В една от нощите, неспокойна, постоянно осветявана от мълнии, вещерът отново се събуди от сън. Но този път също не беше сигурен дали не е попаднал от един сън в друг.

Отново над последните тлеещи въглени в огнището се издигаше блещукаща светлина, плашеща конете, отново в тази светлина се виждаше картината на замък, черни колони, маса, насядали около нея жени.

Както и две жени, застанали до масата. Черно-бяла и черно-сива.

Йенефер и Цири.

Вещерът застена в съня си.

* * *

Йенефер беше права, когато я убеди да не облича мъжки дрехи. Ако беше облечена като момче, Цири щеше да се чувства глупаво тук, в тази зала, сред тези елегантни и бляскави от бижута жени. Беше доволна, че й позволиха да се облече с бяло и черно, ласкаеха я одобрителните погледи, които хвърляха тези изискани жени на разрязаните и надиплени ръкави, на високата талия, на кадифето, украсено с малка диамантена роза.

— Приближете се.

Цири леко потрепна. И не само от звука на този глас. Йенефер се оказа права и когато я съветваше да не бъде с деколте. Но Цири се заинати и сега й се струваше, че течението се разхожда по гърдите й, а целият й бюст почти до пъпа е покрит с гъша кожа.

— Приближете се още — повтори тъмнокосата и тъмноока жена, която Цири познаваше — помнеше я от остров Танед. И макар че Йенефер й беше казала кого ще заварят в Монтекалво, беше й описала всички и беше съобщила имената им, от първия момент Цири започна да нарича мислено тази жена „госпожа Совата.“

— Добре дошли в Ложата Монтекалво, госпожице Цири.

Цири се наведе така, както я беше посъветвала Йенефер, учтиво, но повече по мъжки, без девически реверанси, без да навежда скромно и по детски плахо поглед. Отговори с усмивка на искрената и мила усмивка на Трис Мериголд, с малко по-нисък поклон на главата — на приятелския поглед на Маргарита Льоантил. Издържа останалите осем погледа, макар те да приличаха повече на проникващи в дълбините на съзнанието свредели. Пробождащи с остротата на копия.

— Моля, седнете — покани ги с царствен жест госпожа Совата. — Не, не ти, Йенефер. Само тя. Ти, Йенефер, не си поканена в Ложата като гост, а само като обвиняема, повикана за осъждане и наказание. Докато Ложата не се произнесе по съдбата ти, ще стоиш права.

За Цири протоколът мигновено приключи.

— В такъв случай и аз ще стоя права — каза тя, съвсем не тихо. — Аз също не се смятам тук за някакъв гост. Аз също съм повикана тук, за да бъде обявено каква ще е съдбата ми. Каквото е за нея, същото е и за мен. Не можем да бъдем разделени. С цялото ми уважение.

Маргарита Льоантил се усмихна, гледайки я в очите. Скромната, елегантна, чипоноса Асире вар Анахид, която можеше да е само нилфгардка, поклати глава, леко почуквайки с пръсти по ръба на масата.

— Филипа — обади се една жена, около чиято шия беше навита боа от лисича кожа, — струва ми се, че не бива да сме толкова принципни. Във всеки случай, не и сега, в този момент. Това е кръглата маса на Ложата. На нея всички седим като равни. Мисля, можем да се съгласим, че…

Тя не довърши, прекарвайки поглед през останалите магьоснички. Те кимаха поред, изразявайки съгласие: Маргарита, Асире, Трис, Сабрина Глевисиг, Кейра Мец, двете прекрасни елфки. Само втората нилфгардка, чернокосата Фрингила Виго, седеше неподвижно, много бледа, без да откъсва поглед от Йенефер.

— Така да бъде — махна с окичената си с пръстени ръка Филипа Ейлхарт. — Седнете и двете. Макар че аз възразявам. Но единството на Ложата е над всичко. Интересите на Ложата са над всичко. Ложата е всичко, останалото е нищо. Надявам се, че разбираш това, Цири.

— Прекрасно го разбирам. — Цири нямаше никакво намерение да свежда поглед. — Още повече, че именно аз съм въпросното нищо.

Францеска Финдабаир, изумително красивата елфка, се разсмя звънко.

— Поздравявам те, Йенефер — изрече тя с хипнотизиращо мелодичен глас. — Разпознавам школата.

— Не е трудно да се разпознае. — Йенефер обходи лицата им с огнен поглед. — Защото това е школата на Тисая де Врие.

— Тисая де Врие е мъртва — обади се спокойно госпожа Совата. — Няма я на тази маса. Тисая де Врие умря, траурът по нея свърши. Превръщайки се едновременно в граница и повратна точка. Защото дойде ново време, дойде нова епоха, предстоят големи промени. А на теб, Цири, която някога беше Цирила от Цинтра, съдбата ти е отредила важна роля в тези промени. Вероятно вече знаеш каква.

— Знам — излая Цири, без да обръща внимание на успокоителното шъткане на Йенефер. — Вилгефорц ми разясни това! Готвейки се да ми напъха стъклена спринцовка между краката. Ако в това се състои моето предопределение, то покорно благодаря!

Тъмните очи на Филипа Ейлхарт се изпълниха със студен гняв. Но заговори не тя. Заговори Шеала де Танкарвил.

— Имаш още много да учиш, дете — каза тя, загръщайки се с боата от лисича кожа. — От много неща, както виждам и чувам, ще ти се наложи да се отучваш сама или с чужда помощ. Напоследък си насъбрала множество вредни знания, несъмнено си изпитала злото на свой гръб и си се поучила от това. Сега, в своето детинско упорство, отказваш да видиш доброто, отхвърляш добрите намерения. Наостряш игли като таралеж, неспособна да видиш онези, които ги е грижа за твоето благо. Съскаш и вадиш нокти като диво коте и не ни оставяш избор. Ще се наложи да те хванем за шията. И ще направим това, без да се бавим нито минута. Защото ние сме по-стари от теб и по-мъдри от теб и знаем всичко за това, което е било и което е, знаем много и за онова, което ще бъде. Ще те хванем за шията, коте, за да може някога, когато вече си опитна и мъдра котка, да седнеш на тази маса, тук, заедно с нас. Една от нас. Не! Нито дума! Не си и помисляй да си отваряш устата, когато говори Шеала де Танкарвил!

Гласът на ковирската магьосница, рязък и пронизващ като стържещ по желязо нож, изведнъж увисна над масата. Не само Цири потрепери — леко трепнаха и се присвиха дори и другите магички от Ложата, може би с изключение на Филипа, Францеска и Асире. И Йенефер.

— Ти беше права — продължи Шеала, увивайки се с боата, — предполагайки, че си повикана в Монтекалво, за да узнаеш съдбата си. Не си права в предположението си, че си нищо. Защото ти си всичко, ти си бъдещето на света. В настоящия момент, разбира се, ти не знаеш и не разбираш това. В настоящия момент не си нищо повече от настръхнало и съскащо коте, дете, преживяло травмиращи събития, във всяко от които вижда Емхир вар Емрейс или Вилгефорц с осеменител в ръка. И е напълно безсмислено сега, в този момент, някой да се опитва да ти обяснява, че грешиш, че става въпрос за твоето благо и благото на света. Ще дойде времето и на такива обяснения. Някога. Но сега ти така или иначе няма да поискаш да чуеш гласа на здравия разум, сега срещу всеки наш аргумент ще търсиш ответен удар във вид на детинско упорство и шумно ожесточение. Поради тази причина сега просто ще бъдеш хваната за врата. Приключих. Съобщи й какво я очаква, Филипа.

Цири седеше неподвижно, поглаждайки главите на сфинксовете, с които бяха украсени подлакътниците на креслото.

— Ще дойдеш с мен и Шеала в Ковир, в Понт Ванис, лятната столица на кралството — прекъсна тягостната тишина госпожа Совата. — Тъй като вече не си никаква Цирила от Цинтра, на аудиенцията ще бъдеш представена като послушница, изучаваща магията, наша подопечна. На аудиенцията ще се запознаеш с много мъдър крал, Естерад Тисен, с истинска кралска кръв. Ще се запознаеш със съпругата му, кралица Зулейка, личност с невероятна благородност и доброта. Ще се запознаеш и със сина на кралското семейство, принц Танкред.

На Цири, която започна да разбира за какво става въпрос, ченето й увисна. Това не убягна от вниманието на госпожа Совата.

— Да — кимна тя. — Преди всичко си длъжна да направиш добро впечатление на принц Танкред. Защото ще станеш негова наложница и ще му родиш дете.

След дълго мълчание Филипа продължи:

— Ако все още беше Цирила от Цинтра, ако все още беше дъщеря на Павета и внучка на Каланте, щяхме да те направим законна съпруга на Танкред. Първо принцеса, а след това — кралица на Ковир и Повие. Уви, за най-голямо съжаление съдбата те лиши от всичко. Включително и от бъдеще. Ще бъдеш само любовница на Танкред. Фаворитка.

— Не само фиктивно, но и официално — вметна Шеала. — Защото ще се постараем фактически да се ползваш със статуса на принцеса, а после може би дори кралица. Разбира се, ще е необходима твоята помощ и добра воля. Трябва да се държиш така, че Танкред винаги да иска да те вижда до себе си. Денем и нощем. Ще те научим как да подклаждаш такова желание. Но от теб зависи дали обучението няма да е напразно.

— Общо взето това са дреболии — каза госпожа Совата. — Важното е колкото се може по-скоро да забременееш от Танкред.

— То се знае — промърмори Цири.

— Ложата ще се погрижи за бъдещето и положението на вашето дете. — Филипа продължаваше да я гледа с тъмните си очи. — Трябва да знаеш, че става въпрос за наистина сериозни неща. Впрочем, и ти ще участваш в тях — веднага след раждането на детето ще започнеш да участваш в нашите събрания. Ще набираш опит. Защото ти, макар и в момента по-скоро да не осъзнаваш това, си една от нас.

— На остров Танед — Цири преодоля съпротивата на свитото си гърло — вие ме нарекохте чудовище, госпожо Сова. — А днес ми казвате, че съм една от вас.

— В това няма никакво противоречие — разнесе се мелодичният като ромолене на ручей глас на Енид ан Глеана, Маргаритката от Долината. — Всички ние сме чудовища, me luned. Всяка по свой начин. Не е ли така, госпожо Сова?

Филипа сви рамене.

— Ще замаскираме с илюзия неприятния белег на лицето — обади се отново Шеала, машинално пощипвайки боата. — Ще изглеждаш прекрасно и загадъчно, а Танкред Тисен просто ще си изгуби ума по теб. Ще трябва да ти измислим име и легенда. Разбира се, Цирила е красиво име и не чак толкова рядко, че да се отказваш от него заради запазване на инкогнито. Но се нуждаеш от фамилия. Няма да имам нищо против, ако решиш да избереш моята.

— Или моята — каза госпожа Совата, усмихвайки се с крайчетата на устните си. — Цирила Ейлхарт също звучи добре.

— Името й звучи добре с всякакви допълнения — зазвънтя отново като сребърни камбанки гласът на Маргаритката от Долината. — И всяка от нас би искала да има дъщеря като теб, Zireael, лястовичке с очите на сокол, кръв от кръвта и плът от плътта на Лара Дорен. Всяка от нас би пожертвала всичко, дори тази Ложа, дори съдбата на кралства или на целия свят, за да имаме дъщеря като теб. Но това е невъзможно. Знаем, че е невъзможно. Затова толкова завиждаме на Йенефер.

— Благодаря ви, госпожо Филипа — обади се след кратко мълчание Цири, стискайки с пръсти главите на сфинксовете. — Поласкана съм също и от предложението да нося фамилията Танкарвил. Но тъй като се получава, че фамилията е единственото, което в случая зависи от мен и моя избор, единственото, което не ми натрапват, съм принудена да ви благодаря и да си избера сама фамилията. Искам да се наричам Цири от Венгерберг, дъщеря на Йенефер.

— Ха! — усмихна се, показвайки белите си зъби, една чернокоса магьосница, която, както Цири се досети, беше Сабрина Глевисиг от Каедвен. — Танкред Тисен ще бъде пълен идиот, ако не поиска да се свърже в морганатичен брак с нея. Ако позволи вместо нея да му пробутат за жена някаква сапунена принцеса, ще бъде глупак и слепец, неспособен да разпознае диамант сред купчина стъкълца. Поздравявам те, Йена. И ти завиждам. А ти знаеш колко искрена може да е завистта ми.

Йенефер благодари с навеждане на главата. Не се усмихна.

— И така, всичко е изяснено — каза Филипа.

— Не — отвърна Цири.

Францеска Финдабаир прихна в шепата си. Шеала де Танкарвил вдигна глава, а лицето й се вкамени по начин, който не предвещаваше нищо добро.

— Трябва да обмисля всичко — заяви Цири. — Да поразсъждавам. Да подредя нещата вътре в себе си. На спокойствие. Когато направя това, ще се върна тук, в Монтекалво. Ще се изправя пред вас. И ще ви кажа какво съм решила.

Шеала помръдна устни така, сякаш в устата й се беше озовало нещо, което незабавно трябва да изплюе, но премълча.

— Разбрахме се да се видим с вещера Гералт в Ривия — вирна глава Цири. — Обещах му, че ще се срещна с него там и ще отведа Йенефер. Ще удържа обещанието си, независимо дали с ваше съгласие, или без него. Присъстващата тук госпожа Рита знае, че когато става въпрос за Гералт, винаги ще намеря пролука в стената.

Маргарита Льоантил се усмихна и кимна.

— Трябва да поговоря с Гералт. Да се простя с него. И да му призная, че беше прав. Когато си тръгвахме от замъка Стига, оставяйки трупове след себе си, попитах Гералт дали това вече е краят, победихме ли злото, възтържествува ли доброто. А той само се усмихна странно и тъжно. Мислех си, че това е от умора, заради това, че погребахме всичките му приятели там, в замъка Стига. Но сега разбирам какво е означавала усмивката му. Това е била усмивка на съжаление към едно дете, мислещо, че прерязването на гърлата на Вилгефорц и Бонхарт означава тържество на доброто над злото. Непременно трябва да му кажа, че съм поумняла и съм го разбрала. Непременно трябва да му го кажа.

Трябва да го убедя, че има принципна разлика между това, което смятате да направите с мен, и онова, което смяташе да направи с мен с, помощта на стъклен осеменител Вилгефорц. Трябва да се опитам да му обясня, че има разлика между замъка Монтекалво и замъка Стига, макар че и Вилгефорц се грижеше за благото на света, както и вие, благородни госпожи.

Знам, че ще ми бъде трудно да убедя в това стар вълк като Гералт. Той ще ми каже, че съм сополанка, че е лесно да бъда излъгана с престорено благородство, че всички разговори за предопределението и благото на света са глупави фрази. Но аз съм длъжна да се опитам. Много е важно той да разбере и одобри това. Важно е включително и за вас.

— Нищо не си разбрала — изрече рязко Шеала де Танкарвил. — Ти все още си оставаш дете, но от фазата на сополив рев и тропане с краче преминаваш към фазата сополива арогантност. Единственото, което обнадеждава, е живостта на ума ти. Ще се научиш бързо — повярвай ми, скоро ще се смееш, спомняйки си за глупостите, които наговори тук. Що се отнася до пътуването ти до Ривия, нека за това се произнесе Ложата. Лично аз съм категорично против. От принципни съображения. За да ти докажа, че аз, Шеала де Танкарвил, никога не хвърлям думите си на вятъра. И че ще съумея да склоня твърдата ти главица. Заради собственото ти добро трябва да се научиш на дисциплина.

— Нека да приключваме с това. — Филипа Ейлхарт сложи ръка върху масата. — Моля, дами, кажете си мнението. Можем ли да позволим на непокорната госпожица Цири да отиде в Ривия? На среща с някакъв вещер, за когото скоро няма да има място в живота й? Можем ли да допуснем да се засили сантименталността й, от която скоро й предстои да се избави напълно? Шеала е против. А останалите?

— И аз съм против — заяви Сабрина Глевисиг. — Също от принципни съображения. Девойката ми харесва, дума да няма, харесват ми нейната категоричност и пламенна дързост. При други обстоятелства не бих възразила против нейното пътуване, още повече, че тя несъмнено ще се върне. Такива като нея не нарушават думата си. Но девойката си позволи да ни заплашва. Нека да е наясно, че такива заплахи само ни забавляват!

— И аз съм против — каза Кейра Мец. — От практически съображения. Девойката и на мен ми харесва, а споменатият Гералт ме носи на ръце на остров Танед. Не съм ни най-малко сантиментална, но тогава ми беше страшно приятно. Да имах възможност да му се отблагодаря… Но не! Ти се лъжеш, Сабрина. Девойката е вещерка и ще се опита да ни надхитри по вещерски. Накратко казано — да избяга.

— Някой тук се осмелява да подлага на съмнение думите на дъщеря ми? — попита Йенефер, зловещо разтегляйки думите.

— Ти да мълчиш, Йенефер — изсъска Филипа. — Не се обаждай, за да не изгубя търпение. Имаме два гласа против. Продължавайте.

— Аз гласувам за това да й позволим да отиде — каза Трис Мериголд. — Познавам я и гарантирам за нея. Бих искала също, ако се съгласи, да я съпровождам. Да й помогна в осмислянето на нещата, ако няма нищо против. И, ако се съгласи, да разговарям с Гералт.

— Аз също гласувам „за“ — усмихна се Маргарита Льоантил. — Ще ви учуди това, което ще кажа, но го правя в памет на Тисая де Врие. Ако тя беше тук, щеше да се възмути, че заради единството на Ложата трябва да се налага принуда и ограничаване на личната свобода.

— Аз гласувам „за“ — рече Францеска Финдабаир, намествайки дантелата на деколтето си. — Причините са много, не съм длъжна да ги изреждам и няма да го направя.

— Гласувам „за“ — каза също толкова лаконично Ида Емеан аеп Сивней. — Защото така ми подсказва сърцето.

— А аз съм против — заяви сухо Асире вар Анахид. — Не се ръководя нито от симпатия, нито от антипатия или принципни доводи. Опасявам се за живота на Цири. Под опеката на Ложата тя ще е в безопасност, но по пътищата към Ривия ще стане лесна плячка. А се опасявам, че има персони, за които дори отнемането на името и самоличността й не е достатъчно.

— И така, остана ни само да узнаем мнението на госпожа Фрингила Виго — подхвърли доста язвително Сабрина Глевисиг. — Макар че явно то не подлежи на никакво съмнение. Позволете ми да ви напомня замъка Рис-Рун, дами.

— Благодаря за напомнянето. — Фрингила Виго гордо вдигна глава. — Давам гласа си за Цири. За да докажа уважението и симпатията, които изпитвам към девойката. И най-вече — заради Гералт от Ривия, вещера, без който тази девойка сега нямаше да бъде тук. Който заради спасяването на Цири отиде накрая на света, бореше се с всичко, което стоеше на пътя му, дори със самия себе си. Би било подло сега да му отказваме среща с нея.

— И все пак в това не би имало чак толкова подлост — изрече цинично Сабрина Глевисиг, — колкото е сантименталността в другата алтернатива. Същата тази сантименталност, която смятаме да изкореним в девойката. Тук се спомена дори за сърце. А какъв е резултатът? Резултатът е, че везните се уравновесиха. Достигнаха до мъртва точка. Нищо не решихме. Ще трябва да гласуваме отново. Предлагам да е тайно.

— Защо?

Всички погледнаха към тази, която се беше обадила. Йенефер.

— Аз все още съм член на Ложата — каза тя. — Никой не ме е лишил от членство. Никой не е приет на мое място. Формално имам право на глас. Мисля, че е ясно как ще гласувам. По такъв начин гласовете „за“ надделяват и въпросът е решен.

— Твоята наглост излиза от границите на добрия вкус, Йенефер — каза Сабрина, сплитайки пръстите си, окичени с ониксови пръстени.

— На твое място щях покорно да мълча — добави сериозно Шеала. — И да си мисля за предстоящото гласуване, предмет на което ще си самата ти.

— Аз подкрепих Цири — каза Францеска, — но теб, Йенефер, трябва да те призова да спазваш реда. Ти излезе от Ложата, като избяга и отказа да сътрудничиш. Нямаш никакви права. Имаш само задължения, дългове, които трябва да платиш, и присъда, която трябва да изслушаш. Ако не беше това, нямаше да те пуснат да прекрачиш прага на Монтекалво.

Йенефер удържа Цири, която явно беше готова да скочи и да се развика. Цири, без да се съпротивлява, се отпусна в креслото с подлакътници във вида на глави на сфинксове и се вторачи в госпожа Совата, Филипа Ейлхарт, която се надигаше от креслото си и се надвесваше над масата.

— Йенефер няма право на глас — заяви гръмко тя. — Това е ясно. Но аз имам. Изслушах всички присъстващи и най-накрая, струва ми се, мога да гласувам и аз?

— Какво искаш да кажеш? — смръщи вежди Сабрина.

Филипа Ейлхарт погледна през масата. Срещна очите на Цири и се потопи в тях.

* * *

Дъното на басейна е направено от разноцветна мозайка, плочките менят цвета си и изглеждат подвижни. Водата трепка, в нея си играят светлосенки. Под огромните като чинии листа на лилиите, сред зелените водорасли се мяркат каракуди и кефали. Във водата се отразяват огромните тъжни очи на девойка, дългите й коси докосват повърхността на водата, плават по нея.

Девойката, забравила за всичко, вкарва ръце между стъблата на лилиите, надвесила се над ръба на басейна с фонтана. Толкова й се иска да докосне някоя от златистите и червените рибки. Рибките се приближават до ръцете й, плуват наоколо, но не й позволяват да ги хване, неуловими като призраци, като самата вода. Дланите на тъмнооката девойка се свиват, без да са уловили нищо.

— Филипа!

Най-любимият глас. И все пак девойката не се откъсва веднага. Продължава да гледа водата, рибките, лилиите, отражението си.

— Филипа!

* * *

— Филипа! — Резкият глас на Шеала де Танкарвил я изтръгна от вглъбеността й. — Чакаме те.

От отворения прозорец повея хладен пролетен вятър. Филипа Ейлхарт потрепна. „Смъртта — помисли си тя. — Смъртта премина покрай мен.“

— Тази Ложа — изрече най-накрая тя уверено, гръмко и ясно — ще решава съдбата на света. Защото Ложата е като света, негово отражение. Тук в равновесие се оказаха здравият разум, невинаги означаващ студена подлост и пресметливост, и сантименталността, която невинаги е наивна. Отговорността и желязната, дори наложена със сила дисциплина, и отвращението от насилието, мекостта и доверчивостта. Деловитата студенина на всемогъществото… и сърцето.

Тя замълча за момент и продължи в настъпилата в колонната зала на замъка Монтекалво тишина:

— Аз, отдавайки последна своя глас, вземам под внимание още нещо. Което не се уравновесява с нищо и уравновесява всичко.

Следвайки погледа й, жените се обърнаха към стената, към мозайката, на която сглобената от малки разноцветни камъчета змия Уробос беше захапала със зъби собствената си опашка.

— Това е Предопределението — продължи магьосницата, впила в Цири тъмните си очи. — В което аз, Филипа Ейлхарт, от не толкова отдавна започнах да вярвам. Което аз, Филипа Ейлхарт, не толкова отдавна започнах да разбирам. Предопределението не е присъда на провидението, не са свитъци, написани от ръката на демиург, не е фатализъм. Предопределението е надежда. Изпълнена с надеждата, вярвайки, че това, което е съдено да се случи, ще се случи, давам гласа си. Давам го на Цири. Детето на Предопределението. Детето на Надеждата.

Тишината в потъналата в светлосенки колонна зала на замъка Монтекалво трая дълго. През прозореца долитаха крясъците на кръжащия над езерото орел-рибар.

— Госпожо Йенефер — прошепна Цири, — означава ли това…

— Да вървим, дъще — отговори тихо Йенефер. — Гералт ни чака, а пътят е дълъг.

* * *

Гералт се събуди и скочи. Крясъкът на нощна птица все още кънтеше в ушите му.

Дванайсета глава

После магьосницата и вещерът направиха шумна сватба. И аз бях там, пих вино и медовина. И живели щастливо, но много кратко. Той умрял леко, от сърдечен пристъп. Тя умряла скоро след него, но приказката не казва от какво. Говорят, че от мъка, но кой ли вярва на приказки?

Флорънс Деланой, „Приказки и предания“

Добраха се до Ривия на шестия ден след юнското новолуние.

Излязоха от горите на склона на хълм и веднага долу под тях блесна огледалната повърхност на езерото Лок Ескалот, което имаше формата на руната, дала наименованието му. В огледалото на водата се виждаха обраслите с бяла ела и лиственица хълмове Краг Рос, поставящи началото на масива Махакам. И червените покриви на кулите на разположения върху нос в езерото замък Ривия, зимна резиденция на кралете на Лирия. А в залива на южния край на езерото Лок Ескалот лежеше град Ривия с предградията му, чиито къщи изглеждаха като гъбки, поникнали по брега на езерото.

— Е, май пристигнахме — отбеляза Лютичето, засланяйки очите си с длан. — Ето, че кръгът се затвори — в Ривия сме. Колко странно се заплита съдбата… Не виждам на кулите на замъка синьо-бялото знаме, значи кралица Меве я няма в замъка. Всъщност не мисля, че тя все още си спомня за твоето дезертьорство…

— Повярвай ми, Лютиче — прекъсна го Гералт, насочвайки коня си надолу по склона, — безразлично ми е какво си спомня тя за мен.

Недалеч от града, близо до бариерата, имаше шарена палатка, приличаща на козунак. Пред палатката, върху един кол висеше бял щит с червена ивица. Под вдигнатото платнище на входа на палатата стоеше рицар с пълно снаряжение и бяла яка, украсена със същия герб като щита. Рицарят се вглеждаше внимателно и много подозрително в преминаващите покрай него жени с кърпи на главите, катранджии с мехове стока, пастири, амбулантни търговци и старци-просяци. Когато видя приближаващите се Гералт и Лютичето, очите му проблеснаха с надежда.

Гералт с леден тон разсея напразните очаквания на рицаря:

— Дамата на вашето сърце, която и да е тя, несъмнено е най-прекрасната и най-непорочната девица от Яруга до Буйна.

— Честна дума — промърмори рицарят. — Прав сте, господине.

* * *

Светлокоса девойка с кожена куртка, гъсто осеяна със сребърни копчета, повръщаше насред улицата всичко по-рано изядено и изпито, превита на две и държаща се за стремето на кобила с цвят на каша от елда. Двама приятели на девойката, издокарани по същия начин, с мечове на гърбовете и превръзки на челата, ругаеха нечленоразделно минаващите покрай тях хора. И двамата бяха повече от пияни, стояха несигурно на краката си, облягаха се в хълбоците на конете си и в гредата на сложения пред странноприемницата коневръз.

— Наистина ли трябва да влизаме там? — попита Лютичето. — В това заведение може да има още такива мили деца.

— Уговорихме се тук. Забрави ли? Това е странноприемницата „При петела и квачката“, за която се споменаваше в табелката на дъба.

Светлокосата девойка се преви отново и повърна спазматично и много обилно. Кобилата изпръхтя шумно и се дръпна, като събори стопанката си и я повлече през повръщаното.

— Какво зяпаш, мухльо? — изръмжа един от младежите. — На теб говоря, белокосия дядка.

— Гералт — прошепна Лютичето, слизайки от коня, — моля те, не прави глупости.

— Не се бой. Няма да правя глупости.

Привързаха конете за коневръза от другата страна на стъпалата. Младежите престанаха да им обръщат внимание и се заеха да ругаят преминаваща по улицата гражданка с дете.

Първото, което се набиваше на очи вътре в странноприемницата, беше обявата „ТЪРСЯ ГОТВАЧ“, Второто — голяма картина, нарисувана на сковано от дъски табло, изобразяваща брадато страшилище с окървавена брадва в ръка. Надписът гласеше: „ДЖУДЖЕТО — ПРЕЗРЯН ДРЕБЕН ПРЕДАТЕЛ“.

Лютичето се опасяваше не без основания. Практически единствените гости на странноприемницата — освен няколко доста пияни алкохолици и две дебели проститутки със синини под очите — бяха няколко облечени в кожени дрехи със сребърни копчета „деца“ с мечове на гърбовете. Бяха осем, и от двата пола, но вдигаха шум за осемнайсет. При това всеки се стремеше да надвика другия.

— Познах ви и знам какви сте, господа — каза собственикът веднага, щом ги видя. — И имам съобщение за вас. Трябва да отидете в „Брястово“, в кръчмата „При Вирсинг“.

— Ооо — развесели се Лютичето. — Това е добре…

— Хубаво, щом е добре. — Кръчмарят се зае отново да лъска халбите с престилката си. — Гнусите се от заведението ми — ваша воля. Но трябва да ви кажа, че „Брястово“ е квартал на джуджетата, там живеят нечовеци.

— И какво от това? — присви очи Гералт.

— А, на вас може и да ви е все едно — сви рамене съдържателят. — Защото този, който остави съобщението, беше джудже. Щом си имате работа с такива… ваша воля. Вие си решавате коя компания ви е по-приятна.

— Не сме особено придирчиви, що се отнася до компаниите — подхвърли Лютичето, кимайки към крещящите и дърпащите се взаимно при масата си младежи с черни куртки и превръзки на пъпчивите си чела. — Но тази не ни допада особено.

Стопанинът остави лъснатата халба и ги изгледа с неприязън.

— Трябва да бъдете по-снизходителни — подхвърли той поучително. — Младежите трябва да изпуснат парата. Имаме тук един такъв израз: да изпуснат парата. Войната много им е навредила. Бащите им са загинали…

— А майките им са разгулни — довърши Гералт с глас, леден като планинско езеро. — Разбирам и съм изпълнен със снизхождение. Или поне се опитвам. Да си вървим, Лютиче.

— Вървете, вървете, уважаеми — каза без никакво уважение кръчмарят. — Но после да не кажете, че не съм ви предупредил. В последно време в района на джуджетата човек може да си изпати. В определени случаи.

— Какви случаи?

— Откъде да знам? И какво ми влиза в работата?

— Да вървим, Гералт — подкани го Лютичето, виждайки с крайчеца на окото си, че онеправданите от войната младежи, по-точно онези от тях, които все още бяха запазили някаква ясна мисъл, ги заглеждат със сълзящи от фистеха очи.

— Довиждане, господин кръчмар. Кой знае, може пак някога да се отбием за малко. Когато тези надписи вече ги няма на входа.

— И кой от тях не ви харесва? — попита предизвикателно съдържателят, смръщвайки чело. — Може би този за джуджетата?

— Не. Този за готвача.

Трима от младежите станаха от масата, леко олюлявайки се, явно с намерението да им преградят пътя. Девойка и двама юноши с черни куртки. И мечове на гърбовете.

Гералт не забави крачка. Вървеше, а лицето и очите му бяха студени и абсолютно равнодушни.

Мърльовците в последния момент му направиха път, отстъпвайки назад. Лютичето надуши прииждащата от тях миризма на бира. А също и на пот. И страх.

— Трябва да свикваме — каза вещерът, когато излязоха. — Трябва да се приспособяваме.

— Понякога е трудно.

— Това не е аргумент. Това не е аргумент, Лютиче.

Въздухът беше горещ, плътен и лепкав. Като супа.

* * *

Навън, пред странноприемницата, двамата младежи с черни куртки помагаха на светлокосата девойка да се измие в коритото. Девойката сумтеше и твърдеше нечленоразделно, че вече се чувства по-добре, и че трябва да пийне нещо. И че ще отиде на пазара, за да преобръщат сергиите, разбира се, но първо трябва да пийне.

Девойката се казваше Надя Еспозито. Това име е записано в аналите. И е влязло в историята.

Но Гералт и Лютичето не можеха да знаят това. Девойката — също.

* * *

Уличките на града пулсираха от живот, а това, което поглъщаше изцяло жителите и посетителите на Ривия, беше търговията. Създаваше се впечатление, че всички тук търгуват с всички и опитват да разменят всичко за нещо по-скъпо. Отвсякъде гърмеше какофония от викове — рекламираха стоката си, пазаряха се разпалено, лъжеха се, гръмко се обвиняваха в измами, кражби, мошеничество и други грехове, нямащи нищо общо с търговията.

Преди Гералт и Лютичето да се доберат до „Брястово“, им се наложи да откажат множество изгодни предложения. Освен всичко друго им предложиха: астролабия, желязна лула, комплект прибори за хранене, украсени с герба на рода Франгипанови, акции на меден рудник, буркан с пиявици, раздърпана книга със заглавие „Мнимото чудо, или главата на медузата“, две черни цорчета, еликсир, повишаващ потентността, а също — срещу замяна — не особено млада, не особено слаба и не особено чистоплътна жена.

Едно чернобрадо джудже с невероятно нахалство се опитваше да им пробута евтино огледалце с медно-цинкова рамка, твърдейки, че това е вълшебното огледалце на Камбускана, когато някакъв хвърлен камък изби стоката от ръцете му.

— Крастав дребосък! — развика се, докато бягаше, бос и мръсен бездомник. — Нечовек! Брадат козел!

— Да ти изгният червата, човешки боклук! — закрещя джуджето. — Да ти изгният и да ти изтекат през задника!

Хората гледаха и мълчаха навъсено.

* * *

Квартал „Брястово“ се намираше до самото езеро, при залива, сред елши, плачещи върби и разбира се, брястове. Тук беше много по-тихо и по-спокойно, никой нищо не купуваше и не искаше да продава. От езерото полъхваше ветрец, особено приятен след задушния и вонящ, пълен с мухи град.

Не се наложи да търсят дълго кръчмата „При Вирсинг“. Още първият минувач я посочи, без да се замисля.

На стъпалата на обгърната с пълзящ грах и дива роза веранда, над която се виждаха налепени лястовичи гнезда, седяха две брадати джуджета, пийващи си бира от прилепени към коремите им халби.

— Гералт и Лютичето — каза единият и се оригна. — Дълго ме накарахте да ви чакам, негодници.

Гералт слезе от коня.

— Здравей, Ярпен Зигрин. Радвам се да те видя, Золтан Чивай.

* * *

Те бяха единствените посетители на кръчмата, силно миришеща на печено, чесън, подправки и още нещо — неуловимо, но много приятно. Седяха на голяма маса до прозореца, с изглед към езерото, което през боядисаното стъкло изглеждаше тайнствено, привлекателно и романтично.

— Къде е Цири? — попита без встъпления Ярпен Зигрин. — Нали не е…

— Не — бързо го прекъсна Гералт. — Ще дойде тук. Всеки момент. Е, брадатковци, разказвайте какво се говори при вас.

— Казах ли ти? — подхвърли насмешливо Ярпен. — Не ти ли казах, Золтан? Връща се от края на света, където, ако се вярва на слуховете, е газил в кръв, убивал дракони и свалял империи. А нас ни пита какво се говори при нас. С една дума — вещер.

— На какво ухае толкова вкусно тук? — обади се Лютичето, подушвайки.

— На обяд — каза Ярпен Зигрин. — На месо. Хайде, Лютиче, попитай откъде имаме месо.

— Няма да попитам, защото го знам този виц.

— Не бъди свиня.

— Откъде имате месо?

— Само допълзя.

— А сега сериозно. — Ярпен избърса сълзите си след продължителния смях, макар че вицът, честно казано, беше доста стар. — Положението с храната е критично, както винаги след война. Не може да се намери месо. Дори и птици няма. С рибата също е зле… Фермите са опожарени, складовете са разграбени, изкуствените езерца са източени, полята пустеят…

— Стоката се заседява — добави Золтан. — Няма превоз. Функционират само лихварството и натуралният стокообмен. Видяхте ли пазара? До бедняците, разпродаващи и разменящи остатъците си от стока, спекуланти трупат богатства…

— Ако отгоре на всичко това се случи да има слаба реколта, през зимата народът ще започне да измира от глад.

— Толкова зле ли са нещата?

— Докато си идвал от юг, трябва да си видял селата и селищата. Спомни си дали в много от тях си чул лай на кучета.

— Ясно — плесна се по челото Лютичето. — Знаех си… Нали ти казвах, Гералт, че нещо не е наред? Че нещо липсва! Ха! Сега разбирам какво е! Нямаше кучета! Никъде нямаше…

Той изведнъж се сепна, погледна към кухнята, откъдето прииждаше ароматът на чесън и подправки, и в очите му се мярна уплаха.

— Не се бой — изсумтя Ярпен. — Нашето месце не е от лаещите, мяучещите или от викащите: „Милост!“. Нашето месо е съвсем различно. Достойно за крале!

— Кажи най-накрая, джудже!

— Когато получихме писмото ви и стана ясно, че ще се видим именно в Ривия, двамата със Золтан се зачудихме с какво да ви нагостим. Мислихме, мислихме, чак ни заболя главата от мислене. Тогава отидохме в елшовата гора край езерото. Гледаме, там пълно с градински охлюви. Взехме торбата и я натъпкахме догоре с охлюви…

— Много от тях ни избягаха — поклати глава Золтан Чивай. — Бяхме доста подпийнали, а те — дяволски бързи.

Поредната стара шега накара джуджетата да избухнат в смях.

— Вирсинг — Ярпен посочи занимаващия се при печката мъж — е майстор по приготвяне на охлюви, а тази работа изисква голям талант. Но той е превъзходен кулинар. Преди да овдовее, държаха с жена си кръчма в Марибор и кухнята му беше такава, че самият крал посрещаше гости при него. Яденето ще е един път, казвам ви!

— А за начало ще похапнем прясна сьомга от бездънните бездни на тукашното езеро. И ще пийнем домашна водка от бездънните бездни на местните зимници.

— Разказвайте, господа — напомни им Ярпен, докато наливаше. — Разказвайте!

* * *

Сьомгата беше още топла, тлъста, ухаеща на дим от елшово дърво. Водката беше леденостудена.

Пръв заразказва Лютичето. Цветисто, гладко, с лирически отклонения, разкрасявайки разказа си с ярки и приказни орнаменти, които почти успяваха да отклонят вниманието от измишльотините и преувеличенията. После го смени Гералт. Разказваше само истината и говореше толкова сухо, скучно и безцветно, че Лютичето не издържа и започна да се намесва, което предизвика явно недоволство у джуджетата.

А после разказът завърши и настъпи продължителна тишина.

— За стрелкинята Милва! — Золтан Чивай се изкашля й вдигна халбата си. — За нилфгардеца. За Регис билкаря, който в колибата си нагости пътниците с мандрагорова ракия. И за тази Ангулеме, с която не се познавахме. Лека им пръст, на всичките! Нека там, в отвъдния свят, да имат всичко, което не им е достигало тук. И нека имената им живеят в песните и легендите за вечни времена. Да пием за тях!

* * *

Вирсинг, тип с прошарени коси, блед и слаб като треска, пълна противоположност на стереотипа за кръчмар и майстор на кулинарните тайни, поднесе на масата кошница с бял ароматен хляб, а след това — огромно дървено плато, върху което, на подложка от хрянови листа, лежаха охлювите, съскащи и пръскащи чесново масло. Лютичето, Гералт и джуджетата бързо се хванаха на работа. Храната беше изключително вкусна и при това поглъщането й беше страшно забавно, защото се налагаше да действат ловко със странните вилички и щипки.

Ядяха, мляскаха, подхващаха със залци хляб изтичащото масълце. Ругаеха жизнерадостно, когато охлювчето на някого се изплъзнеше от щипката. Две котенца се забавляваха диво, гонейки по пода празните черупки.

Ароматът, идващ от кухнята, подсказваше, че Вирсинг готви втора порция.

* * *

Ярпен Зигрин с неохота махна с ръка, но си даваше сметка, че вещерът няма да го остави на мира.

— При мен по принцип нищо ново — каза той, изсмуквайки поредната черупка. — Повоювах малко… Малко поуправлявах, защото ме избраха за заместник старейшина. Ще правя кариера в политиката. Във всяка друга дейност има голяма конкуренция. А в политиката — глупаците вземат подкупи и преследват крадците. Лесно е да се издигнеш.

— Аз нямам планове в политиката — каза Золтан Чивай, размахвайки прихванатото с щипката охлювче. — Смятам да отворя водно-парен металургичен завод в съдружие с Фигис Мерлузо и Мънро Бруис. Помниш ли Фигис и Мънро, вещерю?

— Не само тях.

— Язон Варда загина при Яруга — уведоми го сухо Золтан. — Нелепо, в един от последните сблъсъци.

— Жалко за момчето. А Пърсифал Шутенбах?

— Гномът? А, при него всичко е наред. Хитрец, измъкна се от мобилизацията, позовавайки се на някакви древни гномски закони, религията му забранявала да воюва. Успя, макар че всеки знае, че той би разменил целия пантеон от богове и богини срещу маринована херинга. Сега има бижутерийна работилница в Новиград. Знаеш ли, купи ми папагала, Фелдмаршал Дуда, и направи от птицата жива реклама, научи я да крещи: „Диаманти, диаманти!“. И представи си, върши работа! Гномът има куп клиенти, страшно много работа и пълна каса. Да, това е Новиград! Там парите с лопата да ги ринеш. Затова и ние смятаме да отворим завода си в Новиград.

— Хората ще започнат да ти мажат вратата с лайна — каза Ярпен. — Ще ти чупят прозорците с камъни. И ще ти викат „крастав дребосък“. И изобщо няма да ти помогне това, че си ветеран от войната, че си се бил за тях. Ще бъдеш парий в този твой Новиград.

— Ще се оправя някак — каза весело Золтан. — В Махакам конкуренцията е твърде голяма. И има твърде много политици. Да пием, момчета. За Калеб Стратън. И за Язон Варда.

— За Реган Далберг — добави Ярпен, навъсвайки се.

Гералт поклати глава:

— И Реган ли…

— И той. При Майена. Старата Далбергова остана сама. О, по дяволите, стига за това, да се напием! И да наблегнем върху охлювите, за да може Вирсинг да донесе второто плато!

* * *

Разкопчали коланите си, джуджетата слушаха разказа на Гералт за това как княжеският романс на Лютичето е завършил на ешафода. Поетът се правеше на обиден и не коментираше. Ярпен и Зигрин цвилеха от смях.

— Да, да — обади се най-накрая Ярпен Зигрин, показвайки зъбите си. — Както се казва в старата песен, човек и жезъл да чупи с ръце, не може на женската воля да се опре. Няколко прекрасни примера за верността на това твърдение са се събрали днес на тази маса. Да речем Золтан Чивай. Като разказваше за новините при него, забрави да спомене, че се жени. Скоро, през септември. Щастливата избраница се казва Еудора Брекекес.

— Бре-кен-ригс! — поправи го навъсено Золтан, наблягайки върху всяка сричка. — Омръзна ми вече да те поправям, Зигрин. А знаеш, че когато нещо ми омръзне, започвам да се дразня.

— Къде ще е сватбата? И кога точно? — подхвана помирително Лютичето. — Питам, защото можем да се отбием. Ако ни поканиш, разбира се.

— Още не е решено къде, както и дали изобщо ще има сватба — промърмори Золтан, явно сконфузено. — Ярпен изпреварва събитията. Уж с Еудора се уговорихме, но знае ли някой какво ще стане? В нашите неспокойни времена, мамка му?

— Друг пример за женското всемогъщество — продължи Ярпен Зигрин — е Гералт от Ривия, вещерът.

Гералт се направи, че е изцяло погълнат от яденето на охлювите. Ярпен изсумтя.

— По чудо намерил своята Цири — заяви той, — вещерът й е позволил да си тръгне, съгласил се е на нова раздяла. Отново я е оставил сама, въпреки че, както някой тук справедливо отбеляза, времената са неспокойни. И всичко това вещерът го прави, защото някоя жена е поискала така. Вещерът винаги прави така, както пожелае жената, известна под името Йенефер от Венгерберг. Поне въпросният вещер да имаше някаква полза от това. Но той няма. Наистина, както е казал крал Дезмод, поглеждайки в нощното гърне, след като облекчил мехура си: „Умът не е в състояние да проумее това.“

— Предлагам да пием и да сменим темата — каза Гералт с мила усмивка и взе чашата си.

— О, така, така — отговориха в един глас Лютичето и Золтан.

* * *

Вирсинг сервира трето, а после и четвърто плато с охлюви. Без да забравя за хляба и водката. Компанията вече се беше понаситила на храната, така че нямаше нищо чудно, че тостовете зачестиха. Нямаше нищо чудно и че в разговорите започна да се вмъква все повече философия.

* * *

— Злото, с което се борех — повтори вещерът, — беше породено от действията на Хаоса, стремящ се да наруши Реда. Защото там, където се шири Злото, не може да се възцари Редът; всичко, изградено от Реда, ще рухне, няма да устои. Огънят на мъдростта и пламъкът на надеждата, вместо да пламнат, ще угаснат. Ще се спусне мрак. И в мрака ще има зъби, кости и кръв.

Ярпен Зигрин поглади брадата си, омазнена от изтичащото от охлювите чесново масло.

— Много добре казано, вещерю — съгласи се той. — Но както е казала младата Керо на крал Вриданек при първата им среща, „… хубаво нещо, обаче има ли някакво практическо приложение?“.

Вещерът не се усмихна.

— Причините за съществуването на вещерите са под съмнение, тъй като борбата между Доброто и Злото сега се води на друго полесражение и по съвсем различен начин. Злото престана да бъде хаотично. Престана да бъде сляпа и стихийна сила, против която би трябвало да се изправи вещерът, мутант, също толкова хаотичен и смъртоносен като самото Зло. Сега злото се управлява от закони — защото законите му служат. То действа в съответствие със сключените мирни договори, защото за него е било помислено при сключването на тези договори…

— Видял си преселниците, които прогонват на юг — сети се Золтан Чивай.

— И не само — сериозно добави Лютичето. — Не само това.

— Е, и какво? — Ярпен Зигрин седна по-удобно, сложи ръце на корема си. — Всеки е видял нещо. Всеки нещо го е жегнало, всеки е губил апетита си за по-кратко или по-дълго време. Или съня си. Така е, така е било и ще бъде. Повече философия от това не можеш да извлечеш, както и още охлюви от тези черупки. Просто защото няма повече. Какво не ти харесва, вещерю? Промените, които се извършват в света? Развитието? Прогресът?

— Възможно е.

Ярпен мълча дълго, гледайки вещера изпод гъстите си вежди.

— Прогресът е като стадо свине — каза той най-накрая. — Така трябва да се гледа на него и така трябва да се оценява. Като стадо свине, бродещи из кочината и двора. Фактът на съществуването на стадото носи изгода на селското стопанство. Има джолани, има салам, има сланина, има пача. Накратко — има полза. А на всички им се повръща, защото навсякъде е пълно с лайна.

Известно време всички мълчаха, обмисляйки и претегляйки тези сериозни въпроси и проблеми.

— Да пием — каза най-накрая Лютичето.

Никой не възрази.

* * *

— Прогресът в по-голямата си част ще се състои в разсейване на мрака — обади се в тишината Ярпен Зигрин. — Мракът ще отстъпи пред светлината. Не веднага. И със сигурност не без борба.

Гледайки през прозореца, Гералт се усмихна на собствените си мисли и мечти.

— Мракът, за който говориш — каза той, — е състояние на духа, не на материята. За борбата с нещо такова е необходимо да се отгледат съвсем различни вещери. И сега е моментът да се сложи началото.

— Да се започне преквалифициране? Това ли имаш предвид?

— Съвсем не това. Мен лично вещерството повече не ме интересува. Преминавам в заслужен отдих.

— Да, бе!

— Говоря напълно сериозно. Приключих с вещерството!

Настъпи дълга тишина, прекъсвана само от яростното мяукане на котетата, които се драскаха и хапеха под масата, верни на законите на своя род, според които играта без болка не е забавна.

— Приключил си с вещерството? — повтори провлачено най-накрая Ярпен Зигрин. — Ха! Както е казал крал Дезмод, когато го хванали да мами на карти: „И аз не знам какво да мисля за това.“ Но може да се подозира най-лошото. Лютиче, ти пътешестваш с него, много разговаряте. Наблюдават ли се у него някакви признаци на параноя?

— Добре, добре. — Гералт запази каменно изражение. — „Шегата настрана“, както е казал крал Дезмод, когато насред пиршеството гостите му започнали да заспиват и умират. Казах всичко, което исках да казвам. А сега да пристъпим към дела.

Той свали меча от облегалката на стола.

— Това е твоят сихил, Золтан Чивай. Връщам ти го с благодарност и поклон. Добре ми служи. Помогна ми. Спаси живота на мнозина. И отне живота на мнозина.

— Вещерю… — Джуджето вдигна ръка в отбранителен жест. — Мечът е твой. Не съм ти го давал на заем, подарих ти го. Подаръците…

— Млъквай, Чивай. Връщам ти меча. Няма да ми трябва повече.

— Да, бе! — усъмни се Ярпен. — Налей ми водка, Лютиче, защото той започва да говори като стария Шрадер, когато в рудника изпусна кирката върху главата си. Гералт, знам, че си дълбока натура с възвишена душа, но, моля те, престани с тези шегички, защото, както виждаш, в аудиторията я няма нито Йенефер, нито някоя друга от твоите магьоснически любовнички, а сме само ние, старите кучета. На нас не ни ги разправяй тия, че мечът не ти трябва повече, че вещерите вече не са необходими, че светът е такъв и онакъв. Ти си вещер и ще си останеш вещер.

— Не, няма да си остана — възрази меко Гералт. — Вероятно ще се учудите, стари кучета, но стигнах до извода, че е глупаво да се пикае срещу вятъра. Глупаво е да си залагаш главата за някого. Дори и ако ти плаща. И екзистенциалната философия няма нищо общо с това. Няма да повярвате, но от известно време насам собствената ми кожа ми стана страшно скъпа. Стигнах до извода, че е глупаво да я подлагам на опасност, защитавайки другите.

— Забелязах — кимна Лютичето. — От една страна, това е умно. От друга…

— Няма друга.

— Йенефер и Цири имат ли нещо общо с решението ти? — попита след малко Ярпен.

— Много общо.

— Тогава всичко е ясно — въздъхна джуджето. — Наистина, не ми е много ясно как ти, майсторът на меча, възнамеряваш да съществуваш, как смяташ да си осигуриш приличен живот. Защото не мога да си те представя например да отглеждаш зеле, но личният избор трябва да се уважава. Стопанино, ела тук. Това е меч, махакамски сихил от ковачницата на самия Рундурин. Беше подарък. Получилият го не желае да го ползва повече, подарилият го не може да го приеме обратно. Така че приеми го ти и го закачи над печката. Преименувай кръчмата в „При вещерския меч“. И нека тук в дългите зимни вечери се водят разговори за съкровища и чудовища, за кървави войни и ожесточени битки, за смърт. За голяма любов и непоколебимо приятелство. За смелост и чест. Нека този меч настройва слушателите и вдъхновява бардовете. А сега ми налейте в тази чаша водка, господа, тъй като смятам да продължа да говоря, да кажа дълбоки истини и да разясня различни философии, включително и екзистенциални.

Наляха водка по чашите в тишина и с приповдигнато настроение. Погледнаха се искрено в очите и пиха. С не по-малка приповдигнатост. Ярпен Зигрин се изкашля, обходи с поглед слушателите и се увери, че всички са достатъчно съсредоточени и тържествени.

— Прогресът — повтори той натъртено — ще осветява мрака, защото именно затова съществува прогресът, както и задникът съществува да се седи върху него. Ще бъде все по-светло, все по-малко ще се боим от тъмнината и от стаеното в нея Зло. Може би ще дойде ден, в който изобщо ще престанем да вярваме, че в мрака се е стаило нещо. Ще се смеем на подобни страхове. Ще ги наричаме детински. Ще се срамуваме от тях. Но винаги, винаги ще съществува мрак. И винаги в мрака ще има Зло, винаги в тъмнината ще има нокти и зъби, убийства и кръв. И винаги ще има нужда от вещери.

* * *

Седяха замислени и мълчаливи, потънали в размисли толкова дълбоко, че не обръщаха внимание на неочаквано засилилите се шум и глъчка в града — гневен, зловещ, набиращ сила като жуженето на разгневени оси.

Почти не забелязаха как по тихия и пуст крайезерен булевард се понесе една фигура, след нея втора, после трета.

В момента, в който над града се разнесе рев, вратата на кръчмата „При Вирсинг“ се отвори с трясък и вътре влетя младо джудже, цялото почервеняло от бързане и с усилие поемайки си въздух.

— Какво става? — вдигна глава Ярпен Зигрин.

Джуджето, все още неспособно да си поеме въздух, посочи с ръка към центъра на града. Погледът му беше див.

— Поеми си дълбоко въздух — посъветва го Золтан Чивай. — И кажи какво става.

* * *

После се говореше, че трагичните събития в Ривия са съвсем случайно явление, че това е било спонтанна реакция, внезапно избухване на справедлив гняв, което е било невъзможно да се предвиди и е било породено от взаимната враждебност и омраза между хората, джуджетата и елфите. Говореше се, че не хората, а джуджетата са нападнали първи, че агресията е започнала от тяхна страна. Че престъпник-джудже е оскърбил млада дворянка, Надя Еспозито, сираче от войната, че е използвал сила срещу нея. Когато на помощ на дворянката се притекли приятелите й, джуджето извикало на помощ събратята си. Започналият сблъсък, а после бой обхванал целия пазар. Боят бързо прераснал в клане, в масирано нападение на хората над заетото от нечовеци предградие в района „Брястово“. За по-малко от час — от момента на инцидента на пазара до намесата на маговете — били убити сто осемдесет и четири жители, при това половината от жертвите били жени и деца.

Аналогична версия на случилото се привежда в своя труд и професор Емерих Готшалк от Оксенфурт.

Но имало и такива, които твърдели друго. Каква ти спонтанност, какво ти неочаквано избухване, питали те, щом няколко минути преди събитията на пазара на улиците се появили каруци, от които започнали да раздават оръжия на хората? Какъв ти внезапен и справедлив гняв, щом водачите на тълпата, най-забележими и активни по време на касапницата са били хора, които никой не е познавал по-рано и които са пристигнали в Ривия незнайно откъде само няколко дни преди въпросните събития? След което са изчезнали незнайно къде? И защо армията се е намесила толкова късно? И толкова вяло в самото начало?

Други учени се опитали да търсят в ривийските събития следи от нилфгардска провокация, а имало и такива, които твърдели, че всичко са организирали самите джуджета в комбина с елфите. Че сами нарочно са се избивали взаимно, за да очернят хората.

Сред гласовете на сериозните учени съвсем се е изгубила смелата теория на един млад и ексцентричен магистър, който — докато не го накарали да млъкне — твърдял, че събитията в Ривия не са били следствие на заговор, а на съвсем обикновени и много разпространени качества на местното население: омраза, ксенофобия, брутална жестокост и крайно оскотяване.

А после историята омръзнала на всички и изобщо престанали да се занимават с нея.

* * *

— В зимника! — повтори вещерът, неспокойно вслушвайки се в бързо приближаващия се рев и виковете на тълпата. — Джуджетата — в зимника! Без глупаво геройство!

— Вещерю — простена Золтан, стиснал брадвата. — Не мога… Там загиват мои братя…

— В зимника. Помисли за Еудора Брекекес. Искаш ли да овдовее още преди сватбата?

Аргументът подейства. Джуджетата слязоха в зимника. Гералт и Лютичето прикриха входа със сламената рогозка. Вирсинг, който обикновено беше блед, сега беше бял. Като извара.

— Видях погрома в Марибор — въздъхна той, гледайки входа към зимника. — Ако ги намерят там…

— Връщай се в кухнята.

Лютичето също беше блед. Гералт не беше много учуден от това. В нечленоразделния и монолитен допреди малко рев, достигащ до тях, започнаха да звучат отделни ноти. Такива, при звука на които косите се изправяха.

— Гералт — простена поетът, — аз малко приличам на елф…

— Не ставай глупав.

Над покривите разцъфнаха облаци дим. А на улицата изскочиха бегълци. Джуджета. И от двата пола.

Двама от тях, без да се замислят, скочиха във водата и заплуваха напред, рязко порейки водата. Останалите се разбягаха. Част от тях завиха към кръчмата.

От улицата изскочи тълпа. Тя бягаше по-бързо от джуджетата. Жаждата за кръв надделяваше.

Виковете на умиращите пробождаха ушите, оцветените стъкла на кръчмата се разтресоха. Гералт почувства, че ръцете му започват да треперят.

Едното джудже буквално го разкъсаха на части. Друго, повалено на земята, за няколко секунди беше превърнато в окървавено месо. Набодоха една жена с вили и копия, а дете, което тя защитаваше до самия край, просто стъпкаха и го размазаха с ударите на токовете си.

Трима — джудже и две жени — бягаха право към кръчмата. Ревящата тълпа се понесе подир тях.

Гералт дълбоко въздъхна. Изправи се. Чувствайки върху себе си изпълнените с ужас погледи на Лютичето и Вирсинг, свали от камината сихила — меча, изкован в Махакам, в ковачницата на самия Рундурин.

— Гералт… — застена сърцераздирателно поетът.

— Добре — каза вещерът, насочвайки се към изхода. — Но това е за последен път! Да пукна, ако не е за последен път!

Излезе на верандата и скочи напред, с бърз замах разсичайки бияч с дрехите на зидар, който замахваше към една от жените с мистрията си. На следващия отсече ръката, вкопчила се в косите на другата жена. С два резки удара повали двамата, ритащи падналото на земята джудже.

И тръгна към тълпата. Бързо, въртейки се в полуобороти. Нарочно удряше широко, на пръв поглед безпорядъчно, знаейки, че такива удари са особено кървави и зрелищни. Не искаше да ги убива. Искаше само здравата да ги осакати.

— Елф! Елф! — разнесе се див глас от тълпата. — Убийте елфа!

„Преувеличение — помисли си той. — Лютичето може и да мине за елф, но аз — ни най-малко.“

Погледна към този, който викаше — това, изглежда, беше войник, защото беше с ризница и високи ботуши. Вещерът се впусна в тълпата като змиорка. Войникът се предпази с копието си, което държеше с двете си ръце. Гералт замахна покрай дървото и му отсече пръстите. Завъртя се, поредният широк удар предизвика вик на болка и фонтани от кръв.

— Милост! — Разрошен юноша с обезумели очи падна на колене пред него. — Смилете се!

Гералт се смили, задържа ръката си, а предназначената за удара инерция използва, за да се завърти. С крайчеца на окото си видя как юношата скача, видя какво държи в ръката си. Гералт спря въртенето си, за да направи обратен блок. Но се удари в тълпата. Само за секунда се блъсна в тълпата.

И можеше само да наблюдава как тризъбецът на вилата лети към него.

* * *

Огънят в огромната камина угасна, в гостната притъмня. Надигналият се откъм планините вятър подухваше през процепите, промъкваше се през неуплътнените капаци на прозорците в Каер Морхен, седалището на вещерите.

— По дяволите! — Ескел не издържа, стана и отвори шкафа. — „Чайка“ или водка?

— Водка — отвърнаха в един глас Коен и Гералт.

— Естествено — отвърна седящият в сенките Весемир. — Естествено, разбира се! Удавете своята глупост в долнокачествена водка! Проклети идиоти!

— Беше нещастен случай… — избухна Ламберт. — Тя вече се справяше добре на гребена…

— Млъкни, глупако! Не искам да чувам гласа ти! Казвам ти, че ако с момичето се беше случило нещо…

— Тя се чувства отлично — прекъсна го Коен с мек глас. — Спи спокойно. Дълбоко и здраво. Ще се събуди малко понатъртена и това е. Изобщо няма да си спомня за транса и за онова, което се случи.

— Дано поне вие го помните — изсумтя Весемир. — Дървени глави! Налей и на мен, Ескел.

Мълчаха дълго, заслушани във воя на бурята.

— Трябва да извикаме някого — каза най-накрая Ескел. — Трябва да поканим някоя магичка. Онова, което се случва с момичето, не е нормално.

— Това е вече трети транс.

— Но първия път говореше членоразделно…

— Повторете ми още веднъж какво каза — заповяда Весемир, пресушавайки чашата си на един дъх. — Дума по дума.

— Дума по дума няма да стане — рече Гералт, намествайки се в ъгъла. — В смисъл, че ако въобще си струва да се търси смисъл в думите й, то той е следният: аз и Коен ще умрем. Ще умрем от зъби. Той от два, аз от три.

— Напълно е възможно — промърмори Ламберт, — да ни изядат. Всеки от нас по всяко време може да бъде погубен. Но ако предсказанието наистина е пророческо, то вас двамата ще ви убият някакви странни беззъби чудовища.

— Или гнойна гангрена от гнили зъби — поклати глава Ескел, запазвайки сериозно изражение на лицето. — Само че работата е там, че нашите зъби не гният.

— Аз бих изчакал, преди да започна с подигравките — каза Весемир.

Вещерите мълчаха.

Бурята виеше и свистеше в процепите по стените на Каер Морхен.

* * *

Сякаш уплашил се от деянието си, рошавият юноша изпусна пръта от ръцете си, вещерът изрева от болка и се преви на две, дръжката на забитата в корема му тризъба вила натежа, а когато той падна на колене, зъбците се измъкнаха и издрънчаха върху паважа. Кръвта бликна с шум и плясък, достойни за водопад.

Гералт понечи да се изправи. Вместо това падна настрани.

Заобикалящите го звуци ставаха все по-силни и тътнещи, той ги чуваше така, сякаш главата му беше под вода. Вече не виждаше ясно, перспективата му беше нарушена, геометрията на обкръжаващото го пространство — фалшива.

Но той видя как тълпата се отдръпва назад. Видя, как отстъпва пред онези, които му се притичваха на помощ: Золтан и Ярпен с брадвите си, Вирсинг със сатъра за месо, и Лютичето, въоръжен с метла.

„Почакайте — искаше да извика той. — Къде хукнахте! Достатъчно е и това, че аз винаги пикая срещу вятъра!“

Но не успя да извика. Задави се от бликналата от гърлото му кръв.

* * *

Вече приближаваше обяд, когато магьосничките се добраха до Ривия и долу в ниското, покрай главния път, проблесна като огледало повърхността на езерото Лок Ескалот, пламнаха червените покриви на замъка и града.

— Е, пристигнахме — отбеляза Йенефер. — Ривия! Странно как се преплитат съдбите.

Цири, която от доста врече беше ужасно възбудена, накара Келпи да се разиграе, потропвайки ситно с копита. Трис Мериголд въздъхна незабележимо. Или поне на нея й се струваше, че е незабележимо.

— Хайде, хайде — погледна я Йенефер. — Какви са тези странни звуци, които излизат от девствената ти гръд, Трис? Цири, тръгвай напред и провери какво става там.

Трис се извърна, изпълнена с решителност да не провокира никого и да не позволява да я провокират. Всъщност не разчиташе на голям ефект. От доста време усещаше в Йенефер злоба и агресия, които се засилваха с приближаването им към Ривия.

— Трис — обади се заядливо Йенефер, — не се изчервявай, не въздишай, не пръскай слюнки и не върти задник в седлото. Защо мислиш, че приех молбата ти, че се съгласих да дойдеш с нас? За да се насладя на прекрасната ти среща с някогашния ти любовник? Цири, нали те помолих — върви напред. Остави ни да поговорим!

— Това е монолог, а не разговор — отвърна дръзко Цири, но веднага капитулира под страшния поглед на Йенефер, подсвирна на Келпи и препусна в галоп по пътя.

— Ти не отиваш на среща с любовника си, Трис — продължи Йенефер. — Не съм толкова благородна и толкова глупава, че да ти предоставя такава възможност, а на него — такова изкушение. Освен веднъж, днес, а след това ще се погрижа и за двама ви да няма нито изкушения, нито възможности. Но днес няма да си откажа това сладко и извратено удоволствие. Той знае за ролята ти във всичко това. И ще ти благодари с прочутия си поглед. А аз ще гледам треперещите ти устни и ръце, ще слушам неловките ти извинения и оправдания. И знаеш ли какво, Трис? Ще се разтапям от удоволствие.

— Знаех си — измърмори Трис, — че няма да го забравиш, че ще си отмъстиш. Реших да го направя, защото наистина съм виновна. Но трябва да ти кажа само едно нещо, Йенефер. Не разчитай на това, че ще се разтопиш от удоволствие! Той умее да прощава.

— За онова, което му е било причинено, да — присви очи Йенефер. — Но никога няма да ти прости за онова, което причинихте на Цири. И на мен.

— Може би — преглътна Трис. — Може и да не ми прости. Особено ако ти му помогнеш. Но няма и да се подиграва. Няма да падне чак толкова ниско.

Йенефер плесна с камшик коня си. Той зацвили, изправи се на задните си крака и затанцува така, че магьосницата се олюля на седлото.

— Да приключваме разговора — процеди тя. — И бъди по-смирена, арогантна уличнице! Този мъж е мой и само мой! Разбираш ли? Спри да говориш за него, спри да мислиш за него, спри да се възхищаваш на благородния му характер… Още сега, веднага! Ох, как ми се иска да те хвана за червените коси…

— Само се опитай! — извика Трис. — Само се опитай, маймуно, и ще ти издера очите! Аз…

Двете млъкнаха, щом забелязаха, че Цири препуска към тях сред облак прах. И още преди да се приближи до тях, разбраха, че нещо не е наред.

Над къщичките в най-близките покрайнини на града се извиваха огнени езици, надигаха се кълба от дим. До магьосничките долетя далечен вик, бучене, наподобяващо бръмченето на досадни мухи, жуженето на ядосани пчели. Викът се усили и се разпадна на отделни силни крясъци.

— Какво става там, по дяволите? — Йенефер се надигна на стремената. — Нападение? Пожар?

— Гералт… — изведнъж простена Цири, пребледняла като хартия. — Гералт!

— Цири! Какво ти става?

Цири вдигна ръка и магьосничките видяха кръвта, която се стичаше по дланта й, по линията на живота.

— Кръгът се затвори — прошепна девойката, затваряйки очи. — Мен ме убоде игла от роза от Шаеравед и змията Уробос заби зъби в собствената си опашка. Идвам, Гералт! Идвам при теб! Няма да те оставя сам!

Преди магьосничките да успеят да се възпротивят, момичето обърна Келпи и препусна в галоп.

Те проявиха достатъчно разум, за да препуснат веднага след нея. Но конете им не можеха да се мерят с Келпи.

— Какво има?! — извика Йенефер, борейки се с вятъра. — Какво става?

— Знаеш много добре! — проплака Трис, която препускаше до нея. — По-бързо, Йенефер!

Още преди да влетят в тесните улички на предградията, преди да подминат първите бягащи насреща им паникьосани жители на града, Йенефер вече съвсем ясно осъзнаваше какво се случва пред нея, знаеше, че в Ривия не гори пожар, знаеше, че Ривия не е нападната от вражески войски. Не! Тя знаеше, че в Ривия се вихри погром. Разбра също какво е усетила Цири, накъде — и към кого — препуска така. Освен това Йенефер знаеше, че няма да успее да я настигне. Изключено беше. Келпи просто прескочи блъскащата се паникьосана маса народ, пред която двете с Трис бяха принудени рязко да спрат конете си, за да не бъдат прегазени.

— Цири, спри!

Сами не забелязаха как се озоваха в лабиринта от улички, запълнени с блъскаща се, виеща тълпа. От настървения си кон Йенефер виждаше търкалящите се в канавките тела, виждаше убитите, провесени за краката по стълбовете и гредите. Видя гърчещо се на земята джудже, което ритаха и биеха със сопи, видя и друго, което обезобразяваха със счупени бутилки. Чу рева на измъчваните, виковете и воя на изтезаваните. Видя как тълпата се струпа върху изхвърлена от прозореца жена, как в ръцете на обезумелите, изгубили човешкия си облик хора се замяркаха колове.

Тълпата нарастваше, ревът се засилваше. На магьосничките им се стори, че разстоянието между тях и Цири намалява. Поредната преграда пред Келпи се оказа група объркани алебардисти, които враната кобила взе за ограда и прескочи, събаряйки от главата на единия плоската му шапка. Останалите седнаха на земята от страх.

Без да намаляват скоростта си, магьосничките влетяха на площада. Той беше почернял от хора. И дим. Йенефер разбра, че безпогрешно водена от пророческия инстинкт, Цири се отправя към самия център, към водовъртежа на събитията. В самото ядро на пожарите, там, където буйстваха и бушуваха убийствата.

На улицата, в която бяха свили, се водеше яростен бой. Джуджета и елфи защитаваха струпана набързо барикада, отбраняваха обречените си позиции, падаха и загиваха под наплива на нахвърлящата се върху тях виеща тълпа. Цири извика и се притисна към шията на коня. Келпи скочи и прелетя над барикадата като гигантска черна птица.

Йенефер се вряза в тълпата и рязко спря коня си, събаряйки няколко души. Свалиха я от седлото, преди да успее да извика. Получи удар по гърба, в кръста, по тила. Падайки на колене, тя забеляза един дългокос тип с обущарска престилка, който се канеше да я ритне.

На Йенефер й беше писнало от такива, които ритат.

От разперените й пръсти бликна син съскащ огън и премина като бич по лицата, телата и ръцете на обкръжаващите я хора. Замириса на изгоряло месо, за миг във всеобщия рев и суматоха се разнесоха викове на болка.

— Вещица! Елфическа вещица! Магьосница!

Втори мъж скочи към нея с вдигната брадва. Йенефер го удари с пламъка право в лицето, очните му ябълки се пръснаха, закипяха и със съскане се стекоха по бузите му.

Тълпата оредя. Някой я хвана за ръката, тя се дръпна, готова да гори и да пали, но видя, че това е Трис.

— Да бягаме оттук… Йена… Да… бягаме…

„Вече съм я чувала, чувала съм този глас — помисли си Йенефер. — Думи, произнесени от вдървени устни, които не са овлажнени дори от капка слюнка. Устни, парализирани от страх, треперещи от паника.

Чувала съм гласа й. На Соденския хълм.

Когато тя умираше от страх.

Сега тя също умира от страх. До края на живота си ще умира от страх. Защото онзи, който веднъж не е преборил страха у себе си, ще умира от страх до края на дните си.“

Пръстите на Трис, които се бяха вкопчили в ръкава й, бяха като от стомана. Йенефер успя да се освободи от тях с огромно усилие.

— Щом искаш — бягай! — извика тя. — Скрий се зад полите на твоята Ложа! Аз имам какво да защитавам! Няма да оставя Цири сама! И Гералт! Махайте се от пътя ми, нищожества, махайте се, ако ви е мил животът!

Тълпата, разделяща Йенефер от коня й, се пръсна пред мълниите, които излитаха от очите и ръцете й. Йенефер тръсна глава, разпиля черните си къдрици. Превърна се във фурия, в отмъстителен ангел на смъртта с огнен меч.

— Махайте се от пътя ми, измет! — изкрещя тя и изплющя върху тълпата с огнения си бич. — Марш оттук! Ще ви опека като говеда!

— Това е само една вещица, хора! — разнесе се от тълпата звучен металически глас. — Само една полудяла елфическа вещица!

— Тя е сама! Втората избяга! Хайде, момчета, грабвайте камъните!

— Смърт на нечовеците! Бой по магьосницата!

— Убийте я!

Първият камък изсвистя покрай ухото й. Вторият я удари по ръката. Йенефер залитна. Третият я улучи право в лицето. Болката пламна като огън в очите й и потопи всичко в черна мъгла.

* * *

Тя се свести и застена от болка. Боляха я раменете и китките на ръцете. Пресегна се и напипа дебел пласт бинт. Отново застена — глухо, отчаяно. От усещането, че това не е сън. И от усещането, че нищо не се е получило.

— Не се получи — каза седящата до леглото Тисая де Врие.

Йенефер искаше да пие. Ужасно й се искаше някой да навлажни устните й, покрити с лепкав налеп. Но не се помоли. Гордостта не й позволи.

— Не се получи — повтори Тисая де Врие. — Но не защото ти не се постара. Срязала си ги добре и надълбоко. Затова сега седя до теб. Ако всичко беше просто някакъв театър, глупава демонстрация, щях просто да те презирам. Но ти си рязала надълбоко. На сериозно.

Йенефер гледаше тъпо в тавана.

— Ще се заема с теб, момиче. Струва ми се, че си заслужава. Но ще се наложи добре да поработя над теб. Не само трябва да ти оправя раменете и лопатките, но да ти излекувам и ръцете. Когато си рязала кръвоносните съдове, си срязала и сухожилията. А ръцете на магьосницата са сериозен инструмент, Йенефер.

Влага върху устните. Вода.

— Ще живееш. — Гласът на Тисая е делови, сериозен, даже суров. — Още не ти е дошло времето. Когато дойде, ще си спомниш този ден.

Йенефер жадно изсмукваше влагата от обвитите с мокър бинт пръсти.

— Ще се заема с теб — повтори Тисая де Врие и я докосна нежно по косата. — А сега… Тук сме сами. Без свидетели. Никой няма да види, а и аз на никого няма да кажа. Поплачи си, момиче. Наплачи се. Наплачи се за последен път. Защото повече не бива да плачеш. Няма по-жалко зрелище от плачеща магьосница.

* * *

Тя се свести, разкашля се, изхрачи се и изплю кръв. Някой я влачеше по земята. Трис. Позна я по аромата на парфюма. Наблизо по паважа зазвъняха подкови, завибрира нечий крясък. Йенефер видя конник с доспехи и бяла пелерина с червен шеврон, който от височината на седлото си налагаше тълпата с бич. Хвърляните по него камъни отскачаха безсилно от бронята и шлема му. Конят цвилеше и се дърпаше.

Йенефер усети огромна буца на мястото на горната си устна. Поне един горен зъб беше счупен или избит, езикът беше болезнено сцепен.

— Трис… — едва успя да проговори тя. — Телепортирай ни оттук!

— Не, Йенефер. — Гласът на Трис беше много спокоен. И много студен.

— Ще ни убият…

— Не, Йенефер. Няма да избягам. Няма да се скрия зад полите на Ложата. И не се притеснявай, няма да припадна от страх както на Соден. Ще го преодолея. Вече го преодолях!

Близо до началото на уличката, под обраслите с мъх стени, беше натрупана голяма купчина оборски тор и отпадъци. Купчината беше грамадна. Дори можеше да се нарече хълм.

Тълпата най-после успя да притисне и да обездвижи рицаря и коня му. Повалиха го със страшен грохот на земята и го полазиха като въшки, образувайки пъплеща покривка върху него.

Влачейки след себе си Йенефер, Трис се изкачи на купчината отпадъци и протегна ръце към небето. Изкрещя едно заклинание, изкрещя го с истинска ярост. Толкова пронизващо, че тълпата долу за секунда замря и утихна.

— Ще ни убият. — Йенефер изплю кръв. — Със сигурност…

— Помогни ми! — бързо я прекъсна Трис. — Помогни ми, Йенефер. Да им пуснем Перун Алзур…

„И ще убием петима или шестима — помисли си Йенефер. — А останалите ще ни разкъсат на парченца. Но добре, Трис, както искаш. Щом ти не искаш да бягаш — и мен няма да ме видиш да бягам.“

И тя се присъедини към Трис. Сега вече викаха и двете.

Няколко мига тълпата се пулеше изненадано в тях, но бързо дойде на себе си. Към магьосничките отново полетяха камъни. Съвсем близо край слепоочието на Трис прелетя счупено копие. Тя дори не помръдна.

„Това изобщо не действа — помисли си Йенефер. — Магиите ни не действат. Нямаме шанс да успеем да изречем нещо толкова сложно като Перун Алзур. Казват, че Алзур имал глас като камбана и ораторска дарба. А ние пищим и ломотим, объркваме ритмиката и думите…“

Тя беше готова да спре, да концентрира силите си върху някакво друго заклинание, способно или да телепортира и двете някъде, или да нагости напиращата сган — дори само за миг — с нещо не особено приятно. Но се оказа, че няма нужда.

Небето внезапно притъмня, над града се струпаха облаци. Стана дяволски тъмно. И повя хлад.

— Хей — простена Йенефер, — май го направихме.

* * *

— Унищожителната градушка на Мериголд — повтори Нимуе. — По принцип това е неофициалното й име, тази магия никога не е била регистрирана официално, защото след Трис никой друг не е успял да я повтори. По много прозаична причина. Тогава устните на Трис са били наранени и тя е произнасяла неясно думите. Освен това злите езици твърдят, че езикът й се е бил вцепенил от страх.

— В това е малко трудно да се повярва — нацупи устни Кондвирамурс. — Примерите за смелостта и саможертвата на почтената Трис са повече от достатъчно. Някои хроники дори я наричат Безстрашната. Но аз искам да попитам за нещо друго. В една от версиите на легендата се казва, че Трис не е била сама на Ривийския хълм. Че с нея е била и Йенефер.

Нимуе погледна към акварела, изобразяващ черен, стръмен, остър като нож хълм на фона на леко осветени тъмносини облаци. На върха на хълма стоеше стройна женска фигура с протегнати ръце и развяващи се коси.

От забуленото в мъгла езеро долетя ритмичното поскръцване на веслата на лодката на Краля Рибар.

— Ако с Трис там е имало и някой друг — изрече Господарката на езерото, — той не е останал във видението на художника.

* * *

— Ох, май го направихме — повтори Йенефер. — По-внимателно, Трис!

От кълбящите се над Ривия гъсти облаци над града се изсипа градушка — големи, ледени топчета с размера на кокоше яйце. Градушката биеше толкова силно, че събаряше с грохот керемидите от покривите на къщите. Сипеше се толкова нагъсто, че площадът мигновено беше покрит с плътен слой лед. Тълпата закипя, хората започнаха да падат, закриваха главите си, пълзяха един под друг, бягаха, въртяха се, блъскаха се под козирките над портите и входовете на къщите, свиваха се край стените. Но не всички успяваха. Някои останаха на площада да се мятат като риби върху оцветения от тъмната кръв лед.

Градушката валеше така, че дори магическият щит над главите им, който Йенефер успя да измагьоса в последния момент, трепереше и беше готов всеки момент да се разпадне. Тя дори не се опита да изкрещи някакви други заклинания. Знаеше, че сътвореното не може да бъде спряно от тях, че съвсем случайно бяха събудили стихия, която трябваше да спре сама и скоро щеше да го направи.

Поне така се надяваше Йенефер.

Просветна и прогърмя. Продължително, тътнещо. С такава сила, че земята се разтресе. Градушката потропваше по покривите и паважа, наоколо летяха късчета от натрошените й зърна.

Небето леко започна да се прояснява. Един слънчев лъч проби облаците и шибна града като камшик. От устата на Трис не се чу нито стон, нито хлипане.

Градушката продължаваше да барабани по паважа, покривайки го с плътен слой ледени топчета, които блестяха като диаманти. Но градът вече се сипеше не толкова плътно и значително по-бавно. Йенефер го усети по това как се промени звукът от ударите по магическия щит. После градушката спря. Изведнъж. Все едно не е била. На площада се изсипаха въоръжени хора, по леда захрущяха подкови. Тълпата с рев хукна да бяга, подкарана от камшиците, шибана е дръжките на пиките и удряна с плоската страна на мечовете.

— Браво, Трис — изхриптя Йенефер. — Не знам какво беше това… Но добре се получи.

— Имаше какво да защитавам — изхриптя Трис Мериголд. Героинята от хълма.

— Винаги има какво да се защитава. Да бягаме, Трис. Може би това все още не е краят.

* * *

Само че това беше краят. Градушката, доведена от магьосничките над града, охлади горещите глави. Охлади ги до такава степен, че армията се осмели да нападне и да въведе ред. До този момент войниците се страхуваха. Те знаеха какво ги очаква, ако нападнат озверялата сган, упоена от кръв, небояща се от нищо и неотстъпваща пред нищо. Само намесата на неукротимата стихия усмири чудовищната стоглава хидра, а армията довърши останалото.

Градушката нанесе на града ужасни щети. Хора, допреди малко убивали жени-джуджета и децата им, сега плачеха при вида на онова, което бе останало от къщите им.

В Ривия се възцари мир и спокойствие. Ако не бяха почти двестате осакатени трупа и няколкото изгорени къщи. Можеше да се каже, че нищо не се е случило. В района „Брестово“, до самото езеро Лок Ескалот, над което небето се беше оцветило в изумителна дъга, плачещите върби се отразяваха живописно в гладката като огледало водна повърхност. Пееха птици, миришеше на влажни листа. Тук всичко изглеждаше съвсем идилично.

Дори лежащият в локва кръв вещер, над който, паднала на колене, се беше навела Цири.

* * *

Бял като тебешир, Гералт лежеше неподвижно в безсъзнание, но когато те се спряха до него, той започна да кашля, да хрипти, да плюе кръв. Започна да го тресе и се разтрепери така, че Цири не можеше да го удържа. Йенефер се отпусна на земята до нея. Трис видя, че потърква с ръце очите си. Самата тя се почувства като слабо детенце, пред очите й притъмня. Някой я подхвана и не й позволи да падне. Тя позна Лютичето.

— Въобще не му действа — чу се пълният с отчаяние глас на Цири. — Твоята магия въобще не го лекува, Йенефер.

— Пристигнахме… — Йенефер с усилие помръдваше устните си. — Пристигнахме твърде късно…

— Магията ти не действа — повтори Цири, все едно не я чуваше. — Каква е ползата от цялата ви магия?

„Права си, Цири — помисли си Трис, усещайки как гърлото й се свива. — Можем да призовем градушка, но не можем да прогоним смъртта. Въпреки че второто може да изглежда по-лесно.“

— Пратихме да повикат лекар — изхриптя застаналото до Лютичето джудже. — Но нещо не го виждам…

— Късно е да викате лекар — каза Трис, изненадана от спокойния си глас. — Той умира.

Гералт отново потрепери, изплю кръв, изпъна се и замря. Лютичето, все още подкрепящ Трис, въздъхна отчаяно, джуджето започна да ругае. Йенефер застена, изражението на лицето й изведнъж се измени, намръщи се и стана ужасно грозно.

— Няма по-ужасна картина от плачеща магьосница — рязко отсече Цири. — Ти сама си ме учила на това. Но сега си наистина жалка, Йенефер. Ти и твоята магия, която не става за нищо.

Йенефер не отговори. С двете си ръце придържаше отпуснатата, изплъзваща се глава на Гералт и с треперещ глас повтаряше заклинанията. По дланите й, по бузите, по челото на вещера проблясваха синкави пламъчета и проблясваха искри. Трис знаеше каква енергия е необходима за тези заклинания. Знаеше също, че те няма да помогнат в този случай. Беше повече от уверена, че тук нямаше да помогнат дори заклинанията на специализиралите се в това лечителки. Беше твърде късно. Магиите на Йенефер само я изтощаваха. Трис дори се изненада, че чернокосата магьосница издържа толкова много.

Тя спря да се изненадва, когато Йенефер замлъкна по средата на поредната магическа формула и се отпусна на паважа до вещера.

Едното от джуджетата отново изруга. Другото стоеше с наведена глава. Лютичето, който все още подкрепяше Трис, подсмърчаше.

Изведнъж рязко притъмня. Повърхността на езерото се замъгли, като вещерски котел, и се забули в изпарения. Над водата започнаха да се трупат кълба от мъгла и на вълни да настъпват към брега, покривайки всичко с гъста белота, в която всички звуци се изгубваха и утихваха, изчезваха контурите, размиваха се формите.

— А аз — рече бавно Цири, без да се изправя от окървавения паваж, — някога се отказах от силата си. Ако не се бях отказала, сега щях да го предпазя. Да го излекувам, сигурна съм. Но вече е твърде късно. Отказах се и нищо не мога да направя. Получава се така, сякаш именно аз съм го убила.

Тишината беше разкъсана от гръмкото цвилене на Келпи. После от глухото възклицание на Лютичето.

Всички се вцепениха.

* * *

От мъглата изникна един бял еднорог. Той тичаше леко, въздушно, безшумно, вдигнал изящно красивата си глава. В това нямаше нищо необичайно, всички знаеха легендите, които единодушно твърдяха, че еднорозите тичат леко, въздушно и безшумно, и държат главите си вдигнати с присъщото им изящество. Въпреки че беше странно как така еднорогът тича по повърхността на езерото, а водата дори не се набръчква.

Лютичето изстена, този път от изненада. Трис усети как я обхваща вълнение. Еуфория.

Еднорогът затропа с копита по паважа. Тръсна грива и зацвили протяжно, мелодично.

— Ихуараквакс — каза Цири. — Толкова се надявах, че ще се появиш.

Еднорогът се приближи, отново зацвили, вдигна копитце и силно тропна по паважа. Наведе глава. Стърчащият от изпъкналото му чело рог неочаквано засия с ярка светлина, блясък, който веднага разсея мъглата.

Цири докосна рога.

Трис извика приглушено, когато видя как в очите на момичето се разгаря млечен пламък, как я обгръща огнен ореол. Цири не я чуваше, тя не чуваше никого. С едната си ръка се хвана за рога на Ихуараквакс, а другата насочи към неподвижния вещер. От пръстите й заструи лъч блещукаща, гореща като лава светлина.

* * *

Никой не можеше да каже със сигурност колко дълго продължи това. Защото беше нереално.

Като сън.

* * *

Еднорогът, почти разтварящ се в сгъстяващата се мъгла, зацвили, удари с копито, поклати няколко пъти глава, сякаш искаше да покаже нещо с рога си. Трис погледна. Под балдахина на висящите над езерото върбови клони тя забеляза във водата тъмна сянка. Лодка.

Еднорогът отново я посочи с рога си. И започна бързо да се топи в мъглата.

— Келпи — каза Цири. — Върви с него.

Келпи изпръхтя. Закима с глава. Пое послушно след еднорога. Няколко минути подковите звъняха по паважа. След това звукът изведнъж изчезна. Сякаш кобилата беше излетяла, изчезнала, сякаш се бе дематериализирала. Лодката стоеше до брега. В тези минути, докато мъглата се разсейваше, Трис ясно я видя. Това беше примитивна плоскодънна лодка, тромава и ъгловата, като голямо корито за свине.

— Помогнете ми — каза Цири. Гласът й беше уверен и решителен.

Отначало никой не разбираше за какво говори, каква помощ очаква. Първи се усети Лютичето. Може би защото знаеше легендата, някога беше чел една от поетизираните й версии. Той вдигна на ръце изпадналата в безсъзнание Йенефер. И се изненада колко е малка и лекичка. Можеше да се закълне, че някой му помага да носи магьосницата. Можеше да се закълне, че до ръката си усещаше рамото на Кахир. С крайчеца на окото си улови проблясъка на светлата коса на Милва. Когато оставяше магьосницата в лодката, можеше да се закълне, че вижда придържащата борда ръка на Ангулеме.

Джуджетата повдигнаха вещера. Помагаше им Трис, придържайки главата му. Ярпен Зигрин даже примигна, защото за няколко секунди зърна братята Далберг. Золтан Чивай можеше да се закълне, че при поставянето на вещера в лодката му помага Калеб Стратън. Трис Мериголд можеше да заложи главата си, че усеща аромата на парфюма на Лити Нейд, по прякор Корал. А за няколко удара на сърцето си зърна в гъстите изпарения жълто-зелените очи на Коен от Каер Морхен.

Такива неща прави със сетивата мъглата, гъстата мъгла над езерото Ескалот.

— Готово, Цири — рече глухо магьосницата. — Лодката ти те чака.

Цири отметна коси от челото си и подсмръкна.

— Извини ме пред дамите от Монтекалво, Трис — каза тя. — Но няма как иначе. Не мога да остана тук, щом Гералт и Йенефер си тръгват. Просто не мога. Дамите от Ложата трябва да го разберат.

— Трябва.

— Сбогом, Трис Мериголд. Всичко хубаво, Лютиче. Всичко хубаво на всички.

— Цири — прошепна Трис. — Сестричке… Позволи ми да отплавам с вас…

— Сама не знаеш за какво молиш, Трис.

— Дали някой ден пак…

— Сигурно — прекъсна я Цири.

Тя се качи в лодката, която се разклати и веднага отплава. Разтвори се в мъглата. Останалите на брега не чуха нито един плясък, не видяха нито една вълна, нито движение на водата. Сякаш това не беше лодка, а призрак.

Съвсем за кратко след това можеха да видят малката въздушна фигурка на Цири, виждаха как се оттласква с дълъг прът от дъното, как гони и без това бързо плаващата лодка.

След това остана само мъглата.

„Тя ме излъга — помисли си Трис. — Повече няма да я видя. Никога. Няма да я видя, защото Vaesse deireadh aep eigean. Нещо приключва…“

— Нещо приключва — обади се с променен глас Лютичето.

— Нещо започва — отговори му Ярпен Зигрин.

Някъде от края на града се разнесе силно кукуригане на петел.

Мъглата започна бързо да се разсейва.

* * *

Гералт отвори очи. През затворените му клепачи го беше подразнила играта на светлини и сенки. Видя над себе си листа, калейдоскоп от блещукащи на слънцето листа. Видя натежал от ябълки клон.

На челото и бузите си усещаше леко докосване на пръсти. Пръсти, които познаваше. Които обичаше до божа.

Болеше го коремът, боляха го ребрата, а стегнатият бандаж убедително подсказваше, че град Ривия и тризъбата вила изобщо не са били среднощен кошмар.

— Лежи спокойно, любими — каза меко Йенефер. — Лежи спокойно. Не мърдай.

— Къде се намираме, Йен?

— Нима е важно това? Нали сме заедно. Ти и аз.

Пееха птички. Миришеше на трева и цветя, на ябълки.

— Къде е Цири?

— Отиде си.

Тя промени позата си, леко извади ръката си изпод главата му и легна до него на тревата, за да види очите му. Гледаше го жадно, така, сякаш искаше да му се насити, сякаш искаше да се нагледа за цяла вечност. Той също я гледаше, а тъгата го стягаше за гърлото.

— Ние бяхме заедно е Цири в лодката — спомни си той. — На езерото. После по реката. По реката с бързото течение. В мъглата…

Пръстите й намериха ръката му и стиснаха силно.

— Лежи спокойно, любими. Лежи си спокойно. Аз съм тук. Не е важно какво се е случило, не е важно къде сме били. Сега съм с теб. И повече никога няма да те изоставя. Никога.

— Обичам те, Йен.

— Знам.

— Но въпреки това — въздъхна той, — бих искал да знам къде се намираме.

— Аз също — рече Йенефер тихо и след известно време.

* * *

— И това е краят на историята? — попита след малко Галахад.

— Откъде накъде! — възрази Цири, като триеше крак в крак и изтръскваше изсъхналия пясък, който беше полепнал по пръстите и стъпалата й. — Ти така ли искаш да свърши историята? Аз не бих искала!

— И как е продължила нататък?

— Нормално — разсмя се тя. — Оженили се.

— Разкажи ми.

— Че какво има да му се разказва? Била голяма сватба. Всички дошли: Лютичето, майка Ненеке, Йола и Еурнейд, Ярпен Зигрин, Весемир, Ескел… Коен, Милва, Ангулеме… И моята Мистле… И аз бях там, пих вино и медовина. А те, тоест Гералт и Йенефер, се сдобили със собствен дом и били щастливи. Много, много щастливи. Също като в приказките. Разбираш ли?

— Защо плачеш, Господарке на езерото?

— Изобщо не плача. Просто очите ми сълзят от вятъра и това е!

Мълчаха дълго, гледайки как нагряното до червено слънце докосва планинските върхове.

— Наистина беше странна тази история — наруши най-накрая мълчанието Галахад. — Много странна. От необикновен свят си дошла, госпожице Цири.

Цири силно подсмръкна.

— Да-а-а — продължи Галахад, след като се прокашля, леко обезкуражен от мълчанието й. — Но и тук, при нас, също се случват необичайни истории. Например онази, която се случи със сър Гауейн и Зеления рицар… Или с моя дядо, сър Борс, и сър Тристан… Разбираш ли, госпожице Цири, сър Борс и сър Тристан тръгнали веднъж на запад, към Тинтагел… Пътят им минавал през диви и опасни гори. Пътуват си значи те, пътуват и гледат — стои бяла кошута, а до нея — дама, облечена в черно, но такова черно и в съня си не можеш да видиш. И била толкова красива, че по целия свят не може да се намери по-красива, освен може би само кралица Гуиневра… Дамата видяла двамата рицари, махнала им с ръка и се обърнала към тях със следните думи…

— Галахад…

— Да?

— Млъкни.

Той се изкашля и млъкна. Двамата мълчаха, гледайки към слънцето. Мълчаха много дълго.

— Господарке на езерото…

— Помолих те да не ме наричаш така.

— Госпожице Цири…

— Слушам те.

— Защо не дойдеш с мен в Камелот, госпожице Цири? Ще видиш, че крал Артур ще те посрещне с уважение и почести… А аз… Винаги ще те обичам и почитам…

— Веднага се изправи! Или не. Като си коленичил там долу, вземи ми разтрий стъпалата. Страшно са изтръпнали. Благодаря. Много си мил. Казах — стъпалата! Стъпалата свършват при глезените!

— Госпожице Цири…

— Тук съм.

— Слънцето залязва…

— Вярно. — Цири завърза обувките си и стана. — Да оседлаваме конете, Галахад. Има ли наблизо някое място, където да можем да пренощуваме? О, по лицето ти съдя, че познаваш тукашните места не по-добре от мен. Няма страшно, ще тръгнем, а ако се наложи да спим под открито небе, нека да е някъде по-далеч, в гората. От езерото навява хлад… Какво ме гледаш така? Аха — досети се тя, забелязвайки го как се изчервява. — Представяш си нощувка под орехово дърво, на килим от мъх? В обятията на магьосница? Чуй ме, момче, нямам ни най-малкото желание…

Гласът й секна, щом видя руменината му и пламтящите му очи. Върху съвсем нелошото лице. Коремът и областта под него я присви. Но не от глад.

„Какво ми става? — помисли си тя. — Какво ми става?“

— Не се мотай! — почти изкрещя тя. — Оседлавай коня!

Когато вече бяха върху седлата, тя го погледна и силно се разсмя. Той я погледна с изненадан и въпросителен поглед.

— Не, не, нищо… — отвърна тя. — Просто ми мина една мисъл през главата. Да тръгваме, Галахад.

„Килим от мъх — помисли си тя, сдържайки смеха си. — Под орехово дърво. И аз — в ролята на магьосница. Хе, хе…“

— Госпожице Цири…

— Да?

— Ще дойдеш ли с мен в Камелот?

Тя му протегна ръката си. Той й подаде своята. Хванаха се за ръце и потеглиха един до друг.

„По дяволите — помисли си тя. — Защо не? Все ще има за какво да се бия — в този свят сигурно също ще се намери работа за вещерка. Защото не може да има свят, в който да няма работа за вещерка.“

— Госпожице Цири…

— Дай да не говорим сега за това. Да тръгваме.

Те поеха право към залеза. Зад тях остана тъмнеещата долина. Зад тях остана езерото, омагьосаното езеро, синьо и гладко като шлифован сапфир. Зад тях останаха камъните на езерния бряг. Боровете по склоновете.

Това остана зад тях.

А пред тях беше всичко.

НЕЩО ПРИКЛЮЧВА, НЕЩО ЗАПОЧВА

(книга  - разкази от "Вещерът")

Пътят, от който няма връщане

„ПЪТЯТ, ОТ КОЙТО НЯМА ВРЪЩАНЕ“, вторият написан от мен разказ, се появи на бял свят през 1988 г., в августовския брой на месечника „Фантастика“, тоест година и девет месеца след дебюта ми, „Вещер“, публикуван в същото това списание „Фантастика“ през декември 1986 г. Но почитаемият читател трябва да знае, че по онова време поне от няколко години се опитвах да създам фентъзи роман, че трудолюбиво събирах различните му фрагменти, конструирах света, героите, декорите и така нататък. И изведнъж се случиха две важни неща.

Първото беше добрият прием на „Вещер“ сред читателите и феновете.

Второто беше осъзнаването ми, че разказите ми може и да се публикуват във „Фантастика“, но никой издател няма да приеме роман от дебютиращ в този жанр полски автор. Така че се налагаше да мисля трезво и реалистично. И когато „Фантастика“ оказа на младия, но обещаващ дебютант лек натиск, настойчиво молейки го за втори разказ, младият, но обещаващ дебютант разсъди трезво и реалистично, след което, без много-много да се помайва и без никаква жал преправи фрагменти от подготвяния роман в разказ. И така се появи „Пътят…“.

Разказът първоначално не беше и не трябваше да бъде по никакъв начин свързан с цикъла за вещера Гералт — по простата причина, че тогава все още изобщо не бях планирал такъв цикъл. И в най-смелите си мечти! По-късно, когато цикълът започна да се оформя, не избегнах ономастичните[175] и топономастичните[176] съвпадения, внушаващи, че мястото на действието е онази същата Never Never Land[177]. Но все така избягвах напълно еднозначни връзки — най-доброто доказателство за това е, че боболаците и врановете, хуманоидите, които се появяват в „Пътят…“ изобщо не присъстват във вещерския цикъл, в него почти не се споменава за тях.

Мисълта, че друидката Висена от „Пътят…“ е майката на вещера Гералт, ми хрумна сравнително късно. Това трябваше да бъде детайл, който да „заплита“ фабулата и действието в разказа „Нещо повече“, завършващ сборника „Меч на съдбата“ и свързващ съществуващите до момента дванайсет разказа, посветени на вещера. Фабулата се нуждаеше от тази изясняваща някои неща подробност от биографията на вещера, а на мен — признавам си искрено и без бой — ми беше жал за красивото име на Висена. Име, което, признавам си, изкопах, както и много други, от „Старополска енциклопедия“ на Зигмунт Глогер. Така че Висена се присъедини към цикъла, като стана майка на Гералт — една малко безсърдечна, но симпатична майка, появяваща се в живота на вещера точно тогава, когато трябва. Давайки му — в преносен и буквален смисъл — живот за втори път.

Другият главен герой на „Пътят…“, Корин, не беше удостоен с поврат на съдбата. Той имаше доста обикновено име, което, заклевам се, си измислих сам, а изобщо не съм го откраднал от К. С. Луис; за Корин от цикъла „Нарния“ („Брий и неговото момче“) си спомних едва впоследствие — признавам си, че за мен „Нарния“ беше твърде детска, за да се връщам често към нея и да помня по всяко време героите й.

А за фабулата, която решително се нуждаеше от майката на вещера, бащата беше пословичната втора гъба в борша[178]. Pedigree[179] на вещера по бащина линия не придаваше нищо на историята и не водеше доникъде. Затова и мисълта, че точно Корин от „Пътят…“ е бил бащата на вещера, хрумна съвсем не на мен, а на Мачей Паровски от списание „Фантастика“, на когото тази идея отлично му пасна за стартиращата поредица комикси за вещера. Мачей Паровски, автор на концепцията и сценария на тези комикси, обичаше „Пътят…“, говореше за това многократно, а и включи разказа в антологията „Co większe muchy“ през 1992 г. Така че Корин, героят на „Пътят…“, в комикса стана бащата на вещера. Но сценаристът Мачей Паровски не позволи на Корин да се порадва на потомъка си. Заимствайки малко лукавство от автора, когото адаптираше, Паровски ликвидира Корин на следващия ден след опияняваща и страстна любовна нощ с Висена. Впрочем, който е любопитен относно това кой, какво, защо и как беше там, в комикса, нека да види сам, като вземе назаем архивните вече списания от някой колекционер.

Тези, които наистина направят това, ще си изяснят още нещо. А именно, че идеята за врана, хуманоида с големите червени очи, ми хрумна от обложката на видяна в берлинска книжарница фантастична книга, на която фигурираше точно такъв едроок и червеноок пришълец. Не си спомням заглавието на книгата, но несъмнено беше на издателство „Heyne Verlag“, известно с майсторските си и изящни изображения на кориците на прочутата си поредица от фантастични книги. В споменатия комикс художникът, Богуслав Полх, прибави към моите червени очи на врана още и физиономията на влечуго, че даже и зелени люспи. Но това си е негова собствена художническа licentia poetica[180].

И накрая, още нещо: когато „Пътят…“ се публикуваше във „Фантастика“, многократно споменатият вече Мачей Паровски си позволи някои редакторски корекции, без да ги консултира с автора — в края на краищата, кой се церемони с дебютантите? Жертви на редакторската гума станаха преди всичко думи и изрази, които не могат да се използват във фентъзито, защото „едно време не се е говорело така“. Така че забелязах с известно изумление, че в отпечатания във „Фантастика“ разказ „арогантността“ е заменена с „високомерие“, „интелигентният“ е станал „умен“ и така нататък. Тъй като твърдо отстоявам теорията, че фентъзито не се случва в някакво „едно време“ и е безсмислено както архаизирането на езика, така и каквото и да било стилизиране, от версията, която след малко ще прочетете, съм премахнал поправките на Паровски, връщайки се към девствения си ръкопис. Така че имате пред себе си версията, която англоезичните биха определили като unabridged[181]. Оставям на вас да прецените дали текстът е спечелил или е загубил от това.

I

Птицата с пъстри пера, кацнала на рамото на Висена, зацвърча, размаха криле, шумно излетя и се снижи в храсталака. Висена задържа коня, за момент се заслуша, после предпазливо продължи по горската пътека.

Мъжът изглеждаше заспал. Седеше, облегнал гръб на стълба насред кръстопътя. Когато се приближи, Висена видя, че очите му са отворени. Освен това беше ранен. Временната превръзка на лявото рамо и бицепса му беше пропита с още неуспяла да почернее кръв.

— Здравей, млади момко — обади се раненият, като изплю дълъг стрък трева. — Накъде си тръгнал, ако мога да попитам?

На Висена не й хареса това „млади момко“. Тя свали качулката от главата си.

— Можеш да попиташ — отвърна тя, — но трябва да обосновеш любопитството си.

— Простете ми, госпожо — отвърна мъжът, присвивайки очи. — Носите мъжки дрехи. Що се отнася до любопитството ми, то е основателно, и още как. Това не е обикновен кръстопът. Тук ми се случи едно интересно приключение…

— Виждам — прекъсна го Висена, гледайки неподвижното, неестествено извито тяло, полускрито в папратовия храсталак на не повече от десетина крачки от стълба.

Мъжът проследи погледа й. После очите им се срещнаха. Висена уж неволно отметна косите си от челото и докосна диадемата, скрита под превръзката от змийска кожа.

— А, да — изрече спокойно раненият. — Там лежи мъртвец. Имате остър поглед. Сигурно ме смятате за разбойник? Прав ли съм?

— Не — отговори Висена, без да маха ръка от диадемата.

— А… — запъна се мъжът. — Да. Ами…

— Раната ти кърви.

— Повечето рани имат тази странна особеност — усмихна се раненият. Имаше хубави зъби.

— При превръзка, направена с едната ръка, ще има да кърви дълго.

— Нима искате да ми окажете честта да ми помогнете?

Висена скочи от коня и прекара ток по меката почва.

— Казвам се Висена — рече тя. — Не съм свикнала да оказвам чест на никого. Освен това не мога да понасям някой да ми говори на „вие“. Заемам се с раната ти. Можеш ли да се изправиш?

— Мога. А трябва ли?

— Не.

— Висена — каза мъжът, като леко се надигна, за да я улесни при свалянето на превръзката. — Хубаво име. Казвал ли ти е някой, че имаш прекрасни коси, Висена? Този цвят се казва меден, нали?

— Не. Червеникав.

— Аха. Когато приключиш, ще ти поднеса букет от лупини, от онези, които растат в рова. А докато ме превързваш, за да убием времето, ще ти разкажа какво ми се случи. Дойдох, представи си, по същия път, по който дойде и ти. Гледам, на кръстопътя стои стълб. Да, точно този. А на стълба — дъска. Оу, боли.

— Повечето рани имат тази странна особеност. — Висена разви последния слой от превръзката, без да се опитва да е деликатна.

— Наистина, забравих. Та докъде бях… А, да. Приближавам се, и гледам — на дъската някакъв надпис. Страшно разкривен — познавах един стрелец, който с пикаене върху снега можеше да изписва по-хубави букви. Прочитам го аз… А какво е това, госпожо? Какъв е този камък? О, по дяволите. Никога не съм виждал такъв.

Висена бавно прокара хематита по дължината на раната. Кръвотечението моментално спря. Тя затвори очи, хвана рамото на мъжа с двете си ръце и силно притисна краищата на раната. Дръпна ръцете си — тъканта се срасна, остана само подутина и яркочервен белег.

Мъжът мълчеше, изучавайки я внимателно. После предпазливо повдигна ръката си, раздвижи я, потърка белега, развъртя глава. Намъкна окървавената разкъсана риза и салтамарката си, изправи се и вдигна от земята меча, закрепен за колана с катарама във формата на драконова глава.

— Да, това се вика да извадиш късмет — каза той, без да откъсва поглед от Висена. — Попаднах на лечителка насред пущинака, при вливането на Ина в Яруга, където е по-обичайно да срещнеш върколак или, което е още по-лошо — пиян дървосекач. А какво ще правим със заплащането за изцеляването? В момента страдам от недостиг на пари в брой. Един букет от лупини ще бъде ли достатъчен?

Висена не обърна внимание на забележката. Приближи се към стълба и вдигна глава — дъската беше закована на височината на очите на мъж.

— „Ти, който идваш от запад“ — прочете тя на глас, — „Ако тръгнеш наляво — ще се върнеш. Ако тръгнеш надясно — ще се върнеш. Ако тръгнеш направо — няма да се върнеш.“ Дрън-дрън.

— Точно същото си помислих и аз — съгласи се мъжът, докато изтупваше игличките от коленете си. — Познавам този район. Направо, тоест на изток, е проходът Кламат, търговски път. Защо да няма връщане оттам? Толкова красиви девойки, желаещи да се омъжат, ли има? Или домашната водка е много хубава? Или има вакантно кметско място?

— Не сменяй темата, Корин.

Мъжът зяпна, безкрайно смаян.

— Откъде знаеш, че се казвам Корин?

— Самият ти ми го каза преди малко. Разказвай нататък.

— Така ли? — Мъжът я изгледа недоверчиво. — Наистина? Е, възможно е… Докъде бях стигнал? А, да. Чета значи, и се чудя що за идиот е измислил такъв надпис. Изведнъж чувам, че някой мърмори и сумти зад гърба ми. Обръщам се назад — бабка, белокоса, прегърбена, с бастунче. Питам учтиво какво става. Тя мърмори: „Гладувам, благородни рицарю, от изгрев слънце не съм сдъвкала и троха.“ Виж ти, викам си, бабката още има зъби. Не знам защо, но се разчувствах. Та значи вадя от торбата си къшей хляб и половинка пушена платика, дадена ми от рибарите при Яруга, и ги предлагам на бабката. Тя сяда, започва да дъвче рибата и да мляска, да плюе костите. А аз продължавам да разглеждам странния пътепоказател. Изведнъж бабката се обажда: „Добър си ти, рицарче, помогна ми, полага ти се награда.“ Исках да й кажа къде да си навре своята награда, а бабата продължава: „Приближи се да ти прошепна нещо на ухото; ще ти разкрия важна тайна — как да избавиш от беда много добри хора и да добиеш слава и богатство.“

Висена въздъхна, приседна до ранения. Той й харесваше — висок, светлокос, с продълговато лице и издадена напред брадичка. Не смърдеше като останалите мъже, които тя срещаше. Жената отхвърли натрапчивата мисъл, че вече твърде дълго се скита самотна из пътищата и горите. Корин продължи разказа си:

— Ха, помислих си, класически случай! Ако бабката няма склероза и е с всичкия си, то може да има някаква полза за клетия войник. Навеждам се и подавам ухо като някой глупак. И ако не беше рефлексът ми, щеше да ме нацели направо в адамовата ябълка. Отскочих, кръвта шурти като фонтан от рамото ми, а бабката се носи към мен с нож в ръка, вие, пъшка и плюе. Все още не бях осъзнал, че работата е сериозна. Приближих се плътно към нея, за да я лиша от преимуществото й, и изведнъж осъзнавам, че това не е никаква старица. Гърдите й — твърди като гранит…

Корин погледна към Висена, за да провери дали не се е изчервила. Висена слушаше с изражение на учтива заинтересованост.

— Докъде бях… А, да. Мислех си, ще я поваля и ще й отнема ножа, но къде ти. Силна като рис. Усещам, че всеки момент ръката й с ножа ще се изплъзне. Какво можех да направя? Отблъснах я, извадих меча… Тя сама се надяна.

Висена седеше безмълвно, сложила ръка на челото си, и замислено потъркваше превръзката от змийска кожа.

— Висена? Разказвам ти го както си беше. Знам, че това е жена и се чувствам неловко, но да пукна, ако тя беше нормална жена. Веднага щом падна, се промени. Подмлади се.

— Илюзия — обади се замислено Висена.

— Какво?

— Нищо. — Висена се изправи и се приближи до трупа, лежащ в папратите.

— Виж само. — Корин застана до нея. — Жена като статуите в дворцовите фонтани. А беше прегърбена и сбръчкана като задника на стогодишна крава. Проклет да съм…

— Корин — прекъсна го Висена, — здрави ли са ти нервите?

— А? Какво общо имат тук нервите? Съвсем наред са си, щом се интересуваш, не се оплаквам.

Висена свали превръзката от челото си. Скъпоценният камък в диадемата й пламна с млечнобял блясък. Жената застана над трупа, протегна ръце, затвори очи. Корин я гледаше с отворени уста. Висена наведе глава и прошепна нещо, което той не разбра.

— Grealghane! — изкрещя тя изведнъж.

Папратите зашумоляха. Корин отскочи, вадейки меча си, и застина в отбранителна поза. Трупът се размърда.

— Grealghane! Говори!

— Ааааааааа! — разнесе се от папратите хриплив крясък с нарастваща сила.

Трупът се изви в дъга, почти се издигна, докосвайки земята само с гърба и темето си. Крясъкът утихна, започна да се накъсва, премина в гърлено мучене, пресекливи викове и стонове, постепенно набиращи мощ, но абсолютно неразбираеми. Корин почувства как по гърба му потича струя студена пот, дразнеща като пълзяща гъсеница. Той стисна юмруци, за да овладее треперенето на ръцете си, като с цялата си воля се бореше с непреодолимото желание да избяга в дълбините на гората.

— Оггг… нннн… ннгаммм — изстена трупът, дерейки земята с нокти и изпускайки кървави мехури, които се пукаха върху устните му. — Нам… еееггг.

— Говори!

От протегнатите напред длани на Висена се процеди мътен поток светлина, в която се вихреха облачета прах. От папратите се изстреляха нагоре сухи листа и клонки. Трупът се задави, измляска и изведнъж заговори. Напълно разбираемо.

— … Кръстопът на шест мили южно от село Ключ. Пр… Пратен. От Кръга. Младеж. По… ггг… вика. Нареди.

— Кой?! — изкрещя Висена. — Кой нареди? Говори!

— Ффффф… ггг… генал. Всички записки, писма, амулети. Пръ… стени.

— Говори!

— … роход. Кашчей. Ге… нал. Да се вземат писмата. Пер… гаментите. Ще дойде от маааааа! Еееееееее! Нааааааааааа!

Гласът завибрира, неразбираемото бърборене премина в ужасяващи крясъци. Корин не издържа, хвърли меча, зажумя и притисна длани към ушите си. Стоя така, докато не усети докосване по рамото си. Потрепна с цялото си тяло, сякаш някой го бе сграбчил за гениталиите.

— Това беше всичко — каза Висена, бършейки потта от челото си. — Попитах те как си с нервите.

— Какъв ден! — изстена Корин. Вдигна меча си и го мушна в ножницата, стараейки се да не гледа вече неподвижното тяло. — Висена?

— Да?

— Да се махаме оттук. По-надалеч от това място.

II

Двамата яздеха коня на Висена по неравен горски път, обрасъл с храсти. Тя седеше отпред, на седлото, а Корин отзад, извън него, прегърнал я през талията. Висена отдавна беше свикнала да се радва без смущение на дребните радости, с които я даряваше съдбата от време на време, така че със задоволство облягаше рамене в гърдите на мъжа. И двамата мълчаха.

— Висена? — Корин се реши да заговори пръв, почти след час.

— Да?

— Ти не си само лечителка. От Кръга си, нали?

— Да.

— Съдейки по тази… демонстрация, си магистър?

— Да.

Корин пусна талията й и се хвана за задната дъга на седлото. Висена гневно присви очи. Разбира се, той не видя това.

— Висена?

— Да?

— Ти разбра ли нещо от това, което тя… то… говореше?

— Малко.

Помълчаха отново. Пъстрокрилата птица, която се носеше в листака над тях, изврещя.

— Висена?

— Корин, направи ми една услуга.

— Да?

— Престани да дрънкаш. Искам да помисля.

Пътят водеше право надолу, към руслото на плитък ручей, лениво течащ между камъните и черните стъбла, сред пронизващия аромат на джоджен и коприва. Конят се подхлъзваше върху камъните, покрити със слой глина и тиня. Корин отново се хвана за талията на Висена, за да не падне. Прогони натрапчивата мисъл, че вече твърде дълго се скита самотен из пътищата и горите.

III

Селището беше типично, с една улица, пресичаща склона на хълма успоредно с главния път; сламено, дървено и мръсно, сгушено зад криви огради. Когато навлязоха в него, кучетата се разлаяха. Конят на Висена вървеше спокойно насред улицата, без да обръща внимание на ожесточените мелези, протягащи покрити с пяна муцуни към краката му.

Отначало не се виждаше никой. После иззад оградите, от пътеките, водещи към хармана, се появиха селяните — приближаваха се бавно, боси и навъсени. Носеха вили, прътове и сърпове. Някои се навеждаха и вдигаха камъни.

Висена спря коня и вдигна ръка. Корин видя, че тя стиска в дланта си малко златно ножче с формата на сърп.

— Аз съм лечителка — каза жената ясно и звучно, макар и съвсем тихо.

Селяните свалиха оръжията, загълчаха, спогледаха се. Ставаха все повече и повече. Неколцина от най-близките свалиха шапките си.

— Как се казва селото ви?

— Ключ — долетя от тълпата след кратка тишина.

— Кой ви е старейшината?

— Топин, благородна госпожо. Ето в тази колиба.

Преди да се помръднат, през тълпата си проби път жена с бебе в ръцете.

— Госпожо… — простена тя, докосвайки плахо коляното на Висена. — Дъщеричката ми… Цялата я тресе…

Висена скочи от седлото, докосна главицата на детето, затвори очи.

— Утре ще бъде здрава. Не я омотавай в толкова топли дрехи.

— Благодаря ти, благородна… Стократно…

Топин, старейшината, вече беше излязъл в двора си и в момента се чудеше какво да прави с вилата, която държеше в готовност. Най-накрая изгреба с нея кокошите изпражнения от стълбите.

— Извинявайте — каза той, като облегна вилата на стената на колибата. — Госпожо. И вие, благородни господине. Времената са толкова несигурни… Моля, заповядайте. Каня ви да похапнем заедно.

Влязоха.

Жената на Топин, влачейки със себе си вкопчените в полата й две сламеноруси момиченца, поднесе пържени яйца, хляб и кисело мляко, след което се скри в другата стая. Висена, за разлика от Корин, ядеше малко и седеше тиха и замислена. Топин въртеше очи, чешеше се на различни места и бърбореше:

— Времената са несигурни. Несигурни са. Живеем в бедност, уважаеми. Развъждаме овце за вълна, за продажба на вълна, а понастоящем няма търговци, налага се да колим животните, за да има какво да сложим в гърнетата си. По-рано търговците ходеха за яшма и зелен камък до Амел, отвъд прохода — там има рудници. Оттам добиваха яшма. А когато минаваха търговци, купуваха и вълна, плащаха, оставяха и разни стоки. Но сега вече няма търговци. Дори сол няма, каквото убием, трябва да го изядем за три дни.

— Заобикалят ли ви керваните? Защо? — Висена постоянно докосваше замислено превръзката на челото си.

— Заобикалят ни — промърмори Топин. — В прохода се мотае някакъв проклет кашчей, не пропуска жива душа да премине. Защо да ходят търговците там? За да умрат?

Корин застина с лъжицата във въздуха.

— Кашчей? Какво е това кашчей?

— Откъде да знам? Разправят, че кашчеят е човекоядец. Дебне в прохода.

— И не пропуска кервани?

Топин прекара поглед през стаята.

— Само някои. Разправят, че своите. Пропуска своите.

Висена смръщи чело.

— Как така… своите?

— Ами своите — измънка Топин и пребледня. — Хората от Амел са го закъсали още повече от нас. Нас поне гората ни храни малко от малко. А те там седят върху голи скали и имат само онова, което кашчеите им продават срещу яшмата. Безмилостно, по разбойнически, искат да им се плаща за всяка стока, и какво да правят онези от Амел? Няма да ядат яшма, я?

— Какви са тези „кашчеи“? Хора?

— Хора и вранове, и още някакви. Бандити, госпожо. Превозват до Амел това, което вземат от нас, там го разменят срещу яшма и зелен камък. А на нас ни го отнемат насила. Случвало се е да грабят по селата, да изнасилват девойки и да убиват всеки, който се съпротивлява, да опожаряват. Бандити. Кашчеи.

— Колко са? — обади се Корин.

— Кой да ги преброи, уважаеми господине? Всички си пазят селата, държат се заедно. Но каква полза? Когато дойдат нощем, палят. По-добре да им се дава това, което поискат. Защото се говори, че…

Топин пребледня още повече, целият се разтрепери.

— Какво се говори, Топин?

— Говори се, че кашчеят, ако го ядосат, ще излезе от прохода и ще тръгне към нас, в долината.

Висена се изправи рязко, изражението й се беше променило. Корин го побиха тръпки.

— Топин — каза магьосницата, — къде е най-близката ковачница? Конят ми изгуби една от подковите си по пътя.

— Оттатък селото, при гората. Там има и ковачница, и конюшня.

— Добре. А сега иди да разпиташ къде има болни или ранени.

— Признателни сме ти, благородна благодетелко!

— Висена — обади се Корин, когато вратата зад Топин се затвори. Друидката се обърна и го погледна. — Всичките подкови на коня ти са на мястото си.

Висена мълчеше.

— Яшмата, естествено, е яспис, а зеленият камък е жадеитът, с който се славят рудниците в Амел — продължи да говори Корин. — А до Амел може да се стигне само през Калмат, през прохода. Пътят, от който няма връщане. Какво говореше покойницата на кръстопътя? Защо искаше да ме убие?

Висена не отговаряше.

— Мълчиш? Няма значение. И без това всичко започва да се изяснява. Бабата от кръстопътя чакаше някой, който да спре пред глупавия надпис, забраняващ да се продължи на запад. Това е било първото изпитание — умее ли пътникът да чете. После бабката е направила още една проверка — кой, ако не добрият самарянин от Кръга на друидите ще помогне в сегашните времена на гладна старица? Залагам си главата, че всеки друг даже би й взел тояжката. Хитрата бабка продължава нататък, започва да бърбори за нещастни бедни хора, нуждаещи се от помощ. Пътникът, вместо да я възнагради с ругатни и ритници, както би постъпил някой обикновен жител на тази околност, слуша напрегнато. Да, мисли си бабката, това е той. Друидът, отиващ да се разправи с бандата, тероризираща района. И тъй като тя несъмнено е изпратена от същата тази банда, се хваща за ножа. Е, Висена? Не съм ли интелигентен над средното равнище?

Висена не отговори. Тя стоеше, обърнала глава към прозореца. Полупрозрачните пердета от рибни мехури не бяха преграда за погледа й — тя се взираше в пъстрокрилата птица, кацнала на вишневото дърво.

— Висена?

— Да?

— Какво е кашчей?

— Корин — изрече Висена рязко, обръщайки се към него, — защо се бъркаш в неща, които не са твоя работа?

— Чуй ме. — Корин не се обиди ни най-малко. — Вече съм замесен в тази, както я определи, твоя работа. Така се получи, че искаха да ме заколят вместо теб.

— По случайност.

— Мислех, че магьосниците не вярват в случайността, а само в магическото привличане, съчетаване на събитията, стечение на обстоятелствата и така нататък. Забележи — ние пътуваме на един кон. Факт и същевременно метафора. Накратко… Предлагам ти помощ в мисията, за чиято цел се досещам. Ще считам отказа ти за проява на арогантност. Казвали са ми, че вие, в Кръга, силно подценявате обикновените смъртни.

— Това е лъжа.

— Всичко се нарежда чудесно. — Корин се усмихна, показвайки зъбите си. — Хайде, да не губим време. Да идем в ковачницата.

IV

Микула хвана по-здраво пръта с клещите и го обърна в огъня.

— Духай, Чоп! — нареди той.

Чиракът увисна на дръжката на духалото. Пълното му лице лъщеше от пот. Макар вратата да беше широко отворена, в ковачницата беше непоносимо горещо. Микула пренесе пръта върху наковалнята и с няколко силни удара на чука сплеска края му.

Коларят Радим, седнал върху необработен брезов пън, също се потеше. Разкопча жилетката си и измъкна ризата от панталоните си.

— Лесно ви е да говорите, Микула — каза той. — За вас битките не са нещо ново. Всеки знае, че не сте били цял живот ковач. Говори се, че по-рано сте сплесквали глави, вместо желязо.

— Трябва да се радвате, че имате такъв в селото — рече ковачът. — Още веднъж казвам — няма повече да им се кланям до земята на тези. Нито пък да работя за тях. Ако не дойдете с мен — ще тръгна сам или с такива, в чиито вени тече кръв, а не квас. Ще се стаим в гората и ще ги пребиваме един по един, когото хванем. Колко да са? Трийсет? Даже може и толкова да нямат. А колко села има от нашата страна на прохода? И яки селяни? Духай, Чоп!

— Вече духам!

— По-силно!

Чукът звънтеше при ударите върху наковалнята — ритмично, почти мелодично. Момчето духаше в духалото. Радим се изсекна в пръстите си и избърса ръката си в кончова на ботуша си.

— Лесно ви е да говорите — повтори той. — А колцина от Ключ ще тръгнат?

Ковачът отпусна чука и не отговори.

— Така и очаквах — рече коларят. — Никой няма да тръгне.

— Ключ е малко село. Трябваше да разпитате в Порог и Качан.

— Разпитах. Казах ви как е. Без бойци от Майена хората няма да се вдигнат. Някои казват: тези вранове и боболаци са лесна работа, ще им видим сметката за нула време с вилите, но какво ще правим, ако кашчеят тръгне срещу нас? Ще бягаме в гората? А къщите ни, имуществото? На рамо ли ще ги носим? А кашчеят не ни е по силите, всеки знае.

— Откъде да знам? Виждал ли го е някой? — извика ковачът. — Може изобщо да няма никакъв кашчей? И само да плашат с него нас, селяните? Виждал ли го е някой?

— Стига сте дрънкали, Микула. — Радим наведе глава. — Сам знаете, че онези, които отиват за охрана на търговците, не са някои побойници, окичени с желязо, а са истински главорези. Но върнал ли се е някой от прохода? Нито един. Не, Микула. Трябва да се чака, казвам ви. А ако комесът от Майена изпрати помощ, това вече ще е съвсем друга работа.

Микула остави чука и отново сложи пръта в огъня.

— Няма да дойде войска от Майена — каза той навъсено. — Господата отново се бият. Майена срещу Разван.

— За какво?

— Че можеш ли ги разбра за какво се бият благородните господа? Според мен — от скука се бият проклетите глупаци! — избухна ковачът. — И това ми било комес! Защо ли плащаме данъци на тая гадина?

Той измъкна пръта от огъня така, че се посипаха искри; завъртя го във въздуха. Чиракът отскочи. Микула хвана чука, удари веднъж, отново, трети път.

— Когато комесът изгони моя момък, го изпратих в тамошния Кръг, да моли за помощ. При друидите.

— При магьосниците? — попита коларят недоверчиво. — Микула?

— При тях. Но момчето още не се е върнало.

Радим поклати глава, стана, притегли нагоре панталоните си.

— Не знам, Микула, не знам. Не са за мен тия неща. Но едно е ясно — трябва да се чака. Като приключите с работата, веднага ще тръгвам. Трябва да…

На двора пред конюшнята зацвили кон.

Ковачът застина, вдигнал чука над наковалнята. Коларят пребледня, зъбите му затракаха. Микула усети, че ръцете му треперят и неволно ги изтри в кожената си престилка. Не помогна. Той преглътна и тръгна към изхода, в който ясно се открояваха силуетите на конници. Радим и Чоп го последваха, придържайки се близо до него, зад гърба му. На излизане ковачът подпря пръта на колоната до вратата.

Изброи шестима, всичките на коне, с гамбезони, осеяни с железни пластинки, с ризници, кожени шлемове със стоманени наносници, прави метални линии между огромните рубинени очи, заемащи половината лице. Седяха върху конете си неподвижно, сякаш небрежно. Микула, прехвърляйки поглед от един към друг от тях, забеляза оръжията им — къси копия с широки остриета. Мечове със странно изковани дръжки. Бойни брадви. Назъбени гизарми.

Срещу входа на ковачницата стояха двамина. Висок вран с изображение на слънце върху шлема, възседнал сив кон, покрит със зелен чул. И вторият…

— Майчице — прошепна Чоп зад рамото на ковача. И изхлипа.

Вторият конник беше човек. Носеше тъмнозелено вранско наметало, но изпод клюнообразния шлем към тях гледаха бледосини, а не червени очи. В тези очи се таеше толкова студена, безчувствена жестокост, че Микула усети как във вътрешностите му пропълзява студен, ужасяващ, предизвикващ гадене страх, и се спуска към седалището му. Продължаваше да цари тишина. Ковачът чуваше как бръмчат мухите, кръжащи над кофата за боклук оттатък оградата.

Човекът с клюнообразния шлем заговори пръв:

— Кой от вас е ковачът?

Въпросът беше безсмислен, кожената престилка и външността на Микула го издаваха от пръв поглед. Ковачът мълчеше. Улови с крайчеца на окото си краткия жест, който бледоокият направи на един от врановете. Вранът се наведе върху седлото и замахна силно с гизармата, която беше хванал за средата на дръжката. Микула се сви, машинално криейки глава между раменете си. Но ударът не беше предназначен за него. Острието удари Чоп в шията скосено и се вряза дълбоко в нея, раздробявайки ключицата и вратните прешлени. Момчето полетя назад към стената на ковачницата, удари се в колоната до вратата и се свлече на земята при самия праг.

— Попитах нещо — напомни човекът с клюнообразния шлем, без да изпуска от поглед Микула. Ръката му, облечена в ръкавица, докосваше брадвата, висяща от седлото му. Двамата най-отдалечени вранове разпалиха няколко смолисти борини и ги раздадоха на останалите. Спокойно, без да бързат, те започнаха да обхождат ковачницата и допираха главните до сламения покрив.

Радим не издържа. Закри лицето си с длани, изкрещя и хукна напред, между два коня. Когато се изравни с високия вран, той със замах заби копието в корема му. Коларят падна със стон, двукратно сви и изпъна крака. И застина.

— Е, какво, Микула, или както там се казваш? — обади се бледоокият. — Остана сам. И за какво беше всичко това? Да подстрекаваш хората към бунт, да ги изпращаш някъде там за помощ? Мислеше, че няма да узнаем? Глупак. В селата има и такива, които доносничат, само и само за да се подмажат.

Сламеният покрив на ковачницата пращеше, стенеше, пръскаше грозен жълтеникав дим, най-накрая изтрещя, лумнаха пламъци, посипаха се искри, полъхна мощното дихание на огъня.

— Хванахме твоя чирак, той изпя къде си го пратил. Този, който трябва да се върне от Майена, също го чакаме — продължи човекът с клюнообразния шлем. — Да, Микула. Набута си противния нос където не трябваше. И затова сега ще си имаш големи неприятности. Мисля, че няма да е лошо да те набием на кол. Дали ще се намери наблизо някой подходящ кол? Или не, още по-добре ще е да те овесим надолу с главата за вратата на плевнята и да ти одерем кожата като на змиорка.

— Добре, стига дрънканици — каза високият вран със слънцето на шлема й хвърли факела си през отворената врата на ковачницата. — След малко цялото село ще дотича тук. Приключвай с него по-бързо, да взимаме конете от конюшнята и да се махаме оттук. И откъде у вас, хората, тази страст към изтезанията, към причиняването на болка? При това излишна? Хайде, приключвай с него.

Бледоокият дори не погледна към врана. Наведе се в седлото, пристъпи с коня към ковача и каза:

— Влизай. — В бледите му очи се таеше радостта на убиец. — Вътре. Нямам време да се заема с теб както трябва. Но поне мога да те изпека.

Микула отстъпи крачка назад. Чувстваше по гърба си жегата от горящата ковачница, от падащите от тавана греди. Още една крачка. Спъна се в тялото на Чоп и в пръта, който момчето беше съборило при падането си.

Прътът.

Микула се наведе светкавично, сграбчи тежкото желязо и без да се изправя, от височината на коленете си, с всичката сила, която беше освободила в него омразата, запрати пръта право в гърдите на бледоокия. Изкованото във вид на длето острие проби ризницата. Микула не изчака човекът да падне от коня. Хукна напред, по диагонал през двора. Зад него се разнесоха крясъци и тропот. Достигна до бараката за дърва, сграбчи една от подпорите, облегнати на стената, и веднага, в движение, нанесе удар на сляпо. Ударът се стовари право върху муцуната на сивия кон със зелен чул. Конят се вдигна на задните си крака, събаряйки в прахта врана със слънцето на шлема. Микула отскочи, едно късо копие се заби в стената на бараката, разтресе се. Вторият вран, вадейки меча си, дръпна юздата, за да избегне тоягата. Следващите трима настъпваха, като крещяха и размахваха оръжия. Микула изрева и завъртя като мелница тежката тояга. Уцели нещо — отново кон, който изцвили и се вдигна на задните си крака. Вранът успя да се задържи на седлото.

Над оградата прелетя кон, идващ откъм гората, и се сблъска със сивушкото със зеления чул. Сивушкото се подплаши, дръпна юздите си, събаряйки високия вран, който се опитваше да скочи на гърба му. Микула, невярващ на очите си, видя, че новият конник се раздвоява — на дребосък с качулка, наведен над шията на коня, и на седнал отзад светлокос мъж с меч.

Дългото острие на меча описа два полукръга, проблеснаха две мълнии. Двама от врановете бяха пометени от седлата и рухнаха на земята сред облаци прах. Третият, принуден да отстъпи към стената на бараката, се обърна към странната двойка и получи удар под брадичката, точно над стоманения нагръдник. Острието на меча проблесна, за миг подавайки се отзад от врата на врана. Светлокосият мъж скочи от коня и притича през двора, отсичайки пътя на високия вран към коня му. Вранът извади меча си.

Петият вран се въртеше насред двора, опитвайки се да удържи танцуващия си кон, който се беше подплашил от горящата ковачница. Вдигнал бойната си брадва, конникът се оглеждаше, колебаейки се. Най-накрая изкрещя, удари коня с шпори и се нахвърли върху вкопчения в конската грива дребосък. Микула видя как дребосъкът сваля качулката си и изтръгва превръзката от челото си, и разбра грешката си. Девойката тръсна буйните си червени коси и извика нещо неразбираемо, протягайки ръка към атакуващия я вран. От пръстите й бликна тънка струя светлина, блестяща като живак. Вранът излетя от седлото, описа дъга във въздуха и се стовари върху пясъка. Дрехите му димяха. Конят му, удряйки в земята и с четирите си копита, цвилеше, тръскайки глава.

Високият вран със слънцето на шлема, приведен, бавно отстъпваше от светлокосия към горящата ковачница, протегнал напред двете си ръце, в дясната от които държеше меча. Светлокосият подскочи, оръжията им се срещнаха веднъж, втори път. Мечът на врана полетя встрани, а самият той увисна напред с главата, върху пронизалия го меч. Светлокосият отстъпи, дръпна меча си и го изтръгна. Вранът падна на колене, наклони се и заби лице в земята.

Конникът, съборен на земята от светкавицата на червенокосата девойка, се надигна на четири крака, опипвайки наоколо в търсене на оръжие. Микула се по съвзе от изумлението си, направи две крачки, вдигна тоягата и я стовари върху шията на падналия. Изхрущя кост.

— Излишно — чу той съвсем отблизо.

Девойката с мъжки дрехи беше зеленоока, с лунички. На челото й блестеше странно украшение.

— Излишно — повтори тя.

— Благородна госпожо — изрече със заекване ковачът, хванал тоягата си като гвардеец алебарда. — Ковачницата… Запалиха я. Убиха момчето, заклаха го. И Радим. Заклаха го, главорезите. Госпожо…

Светлокосият преобърна с крак тялото на високия вран, огледа го, после се приближи към Микула, прибирайки меча си.

— Е, Висена — каза той, — сега вече несъмнено съм замесен. Само едно ме притеснява — дали съсякох тези, които трябва.

— Ти ли си ковачът Микула? — попита Висена, вдигайки глава.

— Да. А вие от Друидския кръг ли сте, благородна госпожо? От Майена?

Висена не отговори. Гледаше към края на гората, към приближаващите се на бегом хора.

— Тези са свои — каза ковачът. — От Ключ.

V

— Видях сметката на трима! — ревеше чернобрадият главатар на групата от Порог, като размахваше коса с дълга дръжка. — Трима, Микула! Бяха плъзнали из полето да търсят девойки, и ние там ги… Единият едвам успя да се измъкне, скочи на коня си, кучият син!

Хората му, скупчени на поляната около огньовете, поръсващи черното небе с точици летящи искри, викаха, гълчаха, размахваха оръжия. Микула вдигна ръка, призовавайки към тишина, за да изслуша поредните съобщения.

— Вчера при нас пристигнаха четирима — рече старият, слаб като върлина кмет на Качан. — Подир мен. Сигурно някой им е казал, че съм се спогодил с вас, ковачо. Едвам успях да се кача на тавана на плевнята, издърпах стълбата горе, сграбчих вилата и се развиках: „Идвайте, кучи синове, кой ще е първият!“. Ако се бяха хванали да палят плевнята — край с мен, но хората не се сдържаха, тръгнаха в тълпа срещу тях. А те — на конете, и в бой. Двама от нашите паднаха, но свалиха един от тях от седлото.

— Той жив ли е? — попита Микула. — Изпратих човек да ви каже, че трябва да хванете някого жив.

— Ех — махна с ръка върлинестият. — Не успяхме. Жените бяха взели съдове с вряла вода, стигнаха първи до него…

— Винаги съм казвал, че жените в Качан са с гореща кръв — промърмори ковачът, чешейки се по тила. — А предателят?

— Разкрих го — отговори кратко върлинестият, без да се впуска в подробности.

— Добре. А сега слушайте, хора. Вече знаем къде им е леговището. В предпланината, в пещерите в скалите близо до овчарските колиби. Бандитите са се настанили там и там ще ги докопаме. Ще натоварим в каруците сено и сухи клони, ще ги опушим като язовци. Ще преградим пътя с дънери, няма да се измъкнат. Това го решихме с онзи рицар там, който се казва Корин. А и на мен, както знаете, това не ми е първата битка. С воеводата Грозим правехме набези срещу врановете по време на войната, преди да се заселя в Ключ.

От тълпата отново се разнесоха войнствени подвиквания, но бързо утихнаха, заглушени от думи, отначало произнасяни тихо, неуверено. После все по-силно. Най-накрая настана тишина.

Висена се подаде иззад гърба на Микула, застана до ковача. Тя не достигаше дори до рамото му. Тълпата зашумя. Микула отново вдигна ръце.

— Настанаха такива времена — извика той, — че няма защо да продължавам да пазя в тайна, че изпратих човек да помоли за помощ друидите от Кръга, когато комесът от Майена ни отказа помощ. За мен не е новина, че много от вас не гледат на това с добро око.

Тълпата позатихна, но продължаваше да се вълнува, да гълчи.

— Това е госпожа Висена — каза Микула бавно. — От майенския Кръг. Тя откликна още на първия зов за помощ. Тези, които са от Ключ, вече знаят, че тя там лекуваше хора, изцеляваше ги със силата на своята воля. Да, момчета. Госпожата е дребничка, но силата й е голяма. Тази сила е отвъд разбиранията ни и ни изглежда страшна, но ще послужи в наша помощ!

Висена не изрече нито дума, не направи нито един жест към тълпата. Но скритата сила на тази дребна луничава магьосница беше невероятна. Корин със смайване почувства, че го изпълва странен ентусиазъм, че страхът пред онова нещо, криещо се в прохода, страхът от неизвестното изчезва, разсейва се, престава да съществува, става маловажен, и това ще продължава докато продължава да блести светещият скъпоценен камък на челото на Висена.

— Както виждате — продължи Микула, — ще се намери начин за борба и срещу този кашчей. Няма да тръгнем сами, няма да сме беззащитни. Но за начало трябва да избием тези бандити!

— Микула е прав! — извика брадаткото от Порог. — Какво значение има дали с магия или без? Към прохода, момчета! Да видим сметката на кашчея!

Тълпата изрева в един глас, отблясъците на огньовете заиграха върху остриетата на вдигнатите коси, пики, брадви и вили.

Корин си проби път през тълпата, отстъпи към края на гората, намери котлето, закачено над огъня, паница и лъжица. Изгреба от дъното на котлето остатъците от прегорялата каша от пръжки. Седна, сложи паницата на коленете си и започна да яде бавно, плюейки люспите от ечемик. След малко почувства нечие присъствие.

— Сядай, Висена — каза той с пълна уста.

Продължи да яде, гледайки профила й, наполовина скрит зад водопада от коса, червена като кръв на светлината на огъня. Висена мълчеше, гледайки в пламъка.

— Хей, Висена, защо седим като две сови? — Корин остави паницата. — Аз не мога така, веднага ми става тъжно и студено. Къде са скрили водката си? Преди малко тук имаше една стомна, да го вземат дяволите! Тъмно е като…

Друидката се обърна към него. Очите й светеха със странен зеленикав блясък. Корин млъкна.

— Да, така е — каза той след малко и се изкашля. — Аз съм крадец. Наемник. Грабител. Намесих се, защото обичам битките, и ми е все едно с кого ще се бия. Знам каква е цената на ясписа, жадеита и другите скъпоценни камъни, които се намират в рудниците на Амел. Искам да се възползвам от случая и да забогатея. Все едно ми е колко от тези хора ще загинат утре. Какво още искаш да знаеш? Аз сам ще ти го кажа, няма нужда да използваш тази дрънкулка, скрита под змийската кожа. Не смятам да крия нищо. Права си, не съм подходящ нито за теб, нито за благородната ти мисия. Това е всичко. Лека нощ. Отивам да спя.

Въпреки думите си той не стана. Само хвана една пръчка и няколко пъти побутна горящите главни.

— Корин — каза тихо Висена.

— Да?

— Не си отивай.

Корин наведе глава. От брезовия пън в огъня изригнаха синкави гейзери пламък. Той я погледна, но не можа да издържи вида на необикновените блестящи очи. Извърна глава към огъня.

— Не изисквай от себе си твърде много — каза Висена, загръщайки се с наметалото. — Така се получава, че всичко неестествено буди страх. И отвращение.

— Висена…

— Не ме прекъсвай. Да, Корин, хората се нуждаят от нашата помощ, благодарят за нея, понякога съвсем искрено, но се гнусят от нас, боят се от нас, не ни поглеждат в очите, плюят през рамо. По-умните, като теб, са по-малко искрени. Ти не си изключение, Корин. От мнозина вече съм чувала, че не са достатъчно достойни, за да седят около един огън с мен. А се случва и ние да се нуждаем от помощта на тези… нормални. Или от компанията им.

Корин мълчеше.

— Знам — продължи Висена, — че щеше да ти е по-лесно, ако имах сива брада до кръста и крив нос. Тогава отвращението към моята личност нямаше да предизвиква такова объркване в главата ти. Да, Корин, отвращение. Дрънкулката, която нося на челото си, е халцедон… На него до голяма степен дължа магическите си способности. Прав си, с помощта на халцедона мога да чета най-отчетливите мисли. А твоите са извънредно отчетливи. Не очаквай да ми е приятно. Аз съм магьосница, вещица, но преди всичко — жена. Дойдох тук, защото исках да спя с теб.

— Висена…

— Не. Сега вече не искам.

Седяха в мълчание. Пъстрокрилата птица в дълбините на гората, в мрака върху клона на дървото, чувстваше страх. В гората имаше сови.

— Що се отнася до отвращението — обади се най-накрая Корин, — ти малко преувеличи. Но си признавам, че предизвикваш у мен нещо като… безпокойство. Не биваше да ми позволяваш да виждам онова, на кръстопътя. Онзи труп, разбираш ли?

— Корин — изрече спокойно магьосницата, — когато ти при ковачницата заби меча си в гърлото на врана, и аз за малко да се изповръщам върху гривата на коня. Едвам се задържах върху седлото. Но да оставим на мира нашите занаяти. Да приключваме този разговор, защото той не води до никъде.

— Да приключваме, Висена.

Магьосницата се обгърна още по-плътно с наметалото. Корин хвърли в огъня няколко сухи клонки.

— Корин?

— Да?

— Не искам да ти е безразлично колко хора ще загинат утре. Хора и… от другите. Разчитам на твоята помощ.

— Ще ти помогна.

— Това не е всичко. Остава въпросът с прохода. Трябва да отворя пътя през Кламат.

Корин посочи с горящия връх на пръта другите огньове и разположилите се около тях хора, заспали или заети с тихи разговори.

— Като се има предвид забележителната ни армия, не би трябвало да имаме проблеми — каза той.

— Забележителната ни армия ще се разпръсне по домовете си веднага щом престана да ги опиянявам с магия — усмихна се тъжно Висена. — А аз няма да ги опиянявам. Не искам някой от тях да загине в битка, която не е тяхна работа. А кашчеят не е тяхна работа, той е работа на Кръга. Трябва да отида в прохода сама.

— Не — отсече Корин. — Няма да отидеш сама. Ще отидем заедно. Висена, още от дете съм знаел кога трябва да бягам и кога още ми е рано. Задълбочавал съм познанията си по този въпрос през дълги години на практика и благодарение на това сега ме смятат за безстрашен. Нямам намерение да подлагам репутацията си на съмнение. Няма нужда да ме опияняваш с магии. Да видим първо как изглежда този кашчей. Между другото, какво представлява според теб кашчеят?

Висена наведе глава.

— Боя се — прошепна тя, — че това е смъртта.

VI

Бандитите не допуснаха да бъдат изненадани в скалите. Чакаха по седлата, неподвижни, напрегнати, вторачени в излизащите от гората въоръжени селяни. Вятърът развяваше наметалата им и им придаваше вид на измършавели хищни птици с проскубани пера, ужасяващи, предизвикващи уважение и страх.

— Осемнайсет — преброи ги Корин, изправяйки се на стремената. — Всичките на коне. Шест резервни коня. И един фургон. Микула!

Ковачът бързо пренареди отряда си. Въоръжените с пики и копия селяни се спуснаха на колене на края на храсталаците, като опряха дръжките на оръжията си в земята. Стрелците избраха позиции зад дърветата. Останалите отстъпиха в гъсталака.

Един от конниците тръгна към тях, приближи се. Спря коня си, вдигна ръка над главата си и извика.

— Капан — промърмори Микула. — Познавам ги, кучите синове.

— Ще видим — рече Корин, скачайки от седлото. — Да вървим.

Двамата бавно тръгнаха към конника. След малко Корин забеляза, че Висена ги следва.

Конникът беше боболак.

— Ще бъда кратък — извика той, без да слиза от коня. Дребните му бляскави очички просветваха, наполовина скрити сред козината, покрила лицето му. — В момента аз командвам групата, която виждате там. Девет боболаци, петима човеци, трима вранове и един елф. Останалите загинаха. Между нас възникна недоразумение. Бившият ни командир, по чиято идея сме тук, лежи завързан в пещерата. Правете с него каквото пожелаете. Ние смятаме да си тръгваме.

— Наистина речта беше кратка — изсумтя Микула. — Вие смятате да си тръгвате. А ние смятаме да ви разпорим червата. Какво ще кажете?

Боболакът се озъби и изпъна дребното си тяло върху седлото.

— Мислиш ли, че преговарям с вас, защото ме е страх от бандата ви лайнари със сламени цървули? Моля, ако искате, ще преминем през търбусите ви. Това ни е занаятът, момче. Знам какво рискуваме. Дори и част от нас да паднат, останалите ще преминат. Такъв е животът.

— Фургонът няма да премине — процеди Корин. — Такъв е животът.

— Ще го имаме предвид.

— Какво има във фургона?

Боболакът се изплю през дясното си рамо.

— Една двайсета от онова, което остана в пещерата. И за да е всичко ясно — ако наредите да оставим фургона, няма да се съгласим. Ако трябва да излезем от тая бъркотия без печалба, поне няма да е без борба. Е, как ще стане? Ако ще се бием, предпочитам да е сега, сутринта, докато слънцето не е започнало да напича.

— Смел си — каза Микула.

— Всички в семейството ми са такива.

— Ще ви пуснем, ако оставите оръжието.

Боболакът отново се изплю, за разнообразие — през лявото си рамо.

— Нищо няма да се получи — промърмори той.

— Ето къде ти е болката — засмя се Корин. — Без оръжие сте боклуци.

— А ти какъв си без оръжие? — поинтересува се равнодушно дребосъкът. — Кралски син? Виждам що за тип си. Да не мислиш, че съм сляп?

— Готвите се да се върнете утре с оръжия — изрече бавно Микула. — Ако не за друго, то поне за онова, за което каза, че е останало в пещерата. За още по-голяма печалба.

Боболакът се озъби.

— Имаше такава идея. Но след кратко обсъждане се отказахме от нея.

— Много правилно — обади се изведнъж Висена, като излезе иззад гърба на Корин и застана пред конника. — Много правилно сте постъпили, като сте се отказали, Кехъл.

На Корин му се стори, че вятърът неочаквано се усили, започна да вие между камъните и тревите, да навява хлад. Висена продължи да говори с някакъв чужд, металически глас:

— Всеки от вас, който пожелае да се върне, ще умре. Виждам това и го предсказвам. Тръгвайте си незабавно. Незабавно. Веднага. Всеки, който опита да се върне, ще умре.

Боболакът се наведе и погледна магьосницата иззад шията на коня. Не беше млад — козината му вече беше почти посивяла, изпъстрена с бели косъмчета.

— Ти ли си това? Така си и знаех. Радвам се, че… Няма значение. Казах, че не смятаме да се връщаме. Присъединихме се към Фрегенал заради печалбата. Всичко свърши. Сега ни висят на шията Кръгът и цели села, а Фрегенал започна да бълнува за власт над света. Дойде ни до гуша и от него, и от онова страшилище в прохода.

Той дръпна юздите и обърна коня.

— За какво ли ти говоря всичко това? Тръгваме си. Бъдете здрави.

Никой не му отговори. Боболакът се поколеба, погледна към края на гората, а после — към неподвижната редица на конниците си. Отново се наведе в седлото и погледна Висена в очите.

— Бях против покушението срещу теб — каза той. — Сега виждам, че с право. Ако ти кажа, че кашчеят е смъртта, пак ще тръгнеш към прохода, нали?

— Да.

Кехъл се изправи, извика на коня си и се понесе към своите. След минута конниците, строени в колона и обкръжили каруцата, тръгнаха към пътя. Микула вече беше до своите хора. Говореше нещо, успокояваше брадаткото от Порог и останалите, жадуващи кръв и отмъщение. Корин и Висена наблюдаваха безмълвно преминаващия покрай тях отряд. Конниците яздеха бавно и гледаха право пред себе си, демонстрирайки спокойствие и студено презрение. Единствено Кехъл при преминаването си леко вдигна ръка в прощален жест, поглеждайки Висена със странно изражение. После рязко пришпори коня, излезе начело на колоната и се скри между дърветата.

VII

Първият труп беше проснат до самия вход на пещерата, притиснат между чували с овес и купчина сухи клонки. Коридорът се разделяше на две, веднага след разклонението лежаха още двама — на единия главата му беше почти напълно размазана от удар с боздуган или тъпата част на брадва, вторият беше покрит със засъхнала кръв от различни рани. И тримата бяха хора.

Висена свали превръзката от челото си. Диадемата излъчваше блясък, по-ярък от светлината на факел, и осветяваше мрачните вътрешности на пещерата. Коридорът водеше до голяма зала. Корин тихо подсвирна през зъби. До стената бяха наредени сандъци, чували и бъчви, издигаха се купчини от конски сбруи, кожени дисаги, оръжия, инструменти. Няколко сандъка бяха разбити и празни. Други бяха пълни. Корин се приближи и видя матовозелени късчета яспис, тъмни парченца жадеит, ахати, опали, хризопрази и други камъни, чиито имена не му бяха известни. Върху каменния под, проблясващ от пръснатите тук-таме златни, сребърни и медни монети, лежаха безразборно разхвърляни връзки кожи — боброви, рисови, лисичи, росомахови.

Висена, без да се спре нито за миг, се насочи към по-далечната галерия — много по-малка и мрачна. Корин я последва.

— Тук съм — обади се тъмната, неясна фигура, легнала на земята, върху купчина парцали и кожи.

Приближиха се. Завързаният човек беше нисък, плешив и дебел. Половината му лице беше покрито с огромна синина.

Висена докосна диадемата си и халцедонът мигновено пламна ярко.

— Това не е необходимо — рече завързаният. — Познавам те. Забравил съм как се казваше. Знам какво носиш на челото си. Не е необходимо, казвам ти. Нападнаха ме докато спях, взеха ми пръстена, унищожиха жезъла. Безсилен съм.

— Фрегенал — каза Висена. — Променил си се.

— Висена — промърмори дебелакът. — Спомних си. Мислех, че ще пратят мъж, затова изпратих Маниса. Моята Маниса щеше да се справи с мъж.

— Но не се справи — похвали се Корин, оглеждайки се. — Макар че трябва да отдам дължимото на покойницата — направи най-доброто, на което беше способна.

— Жалко.

Висена огледа пещерата, уверено се насочи към ъгъла, преобърна един камък с върха на ботуша си и извади от дупката под него глинено гърне, завързано с омазнена кожа. Фрегенал я гледаше злобно.

— Я виж ти — изрече той с треперещ от ярост глас. — Какъв талант, поздравявам те. Умеем да откриваме скрити вещи. Какво друго умеем? Да гадаем по овчи вътрешности? Да изцеляваме подути крави?

Висена разглеждаше лист след лист, без да му обръща внимание.

— Интересно — обади се тя след малко. — Преди единайсет години, когато те изгониха от Кръга, изчезнаха някои страници от Забранените книги. Добре, че се намериха, при това обогатени с коментари. Я, решил си да използваш двойния кръг на Алзур, хе, хе. Мисля, че не си забравил как завърши Алзур. Няколко от създадените от него твари като че ли още бродят по света, включително и последната: многоножката, която го осакати и разруши половината Марибор, преди да избяга в горите на Заречие.

Тя сгъна няколко листа на четири и ги скри в джоба на ръкава на кафтана си. Разгърна следващите.

— Аха — каза, смръщвайки чело. — Формулата на Дървокорена, леко изменена. А това е Триъгълник в Триъгълника, начин да се предизвика поредица от мутации и огромно увеличаване на масата на тялото. А какво е послужило за изходно същество, Фрегенал? Какво е това? Изглежда като обикновено паякообразно. Фрегенал, нещо тук липсва. Надявам се, че знаеш какво имам предвид?

— Радвам се, че забеляза — намръщи се магьосникът. — Обикновено паякообразно, казваш? Когато това обикновено паякообразно излезе от прохода, светът ще онемее от ужас. За миг. А после ще започне да крещи.

— Добре, добре. Къде са заклинанията, които липсват тук?

— Никъде. Не исках да попаднат в неподходящи ръце. Особено във вашите. Знам, че целият Кръг мечтае за властта, която би могъл да получи благодарение на тях, но нищо няма да излезе. Никога няма да успеете да създадете нещо, дори наполовина толкова страшно, колкото е моят кашчей.

— Изглежда, че са те били по главата, Фрегенал — каза Висена спокойно. — Сигурно затова все още не можеш да мислиш нормално. Кой тук говори за създаване? Твоето чудовище трябва да бъде унищожено. По най-простия начин, като се обърне процесът на създаващото заклинание, тоест чрез Ефекта на огледалото. Разбира се, създаващото заклинание е било настроено към твоя жезъл, така че трябва да се пренастрои към моя халцедон.

— Твърде много „трябва да“ — промърмори дебелакът. — Можеш да си седиш тук и да трябвадакаш колкото си щеш, госпожо всезнайке. Откъде ти хрумна смешната мисъл, че ще ти издам създаващото заклинание? Няма да изкопчиш нищо от мен, независимо дали съм жив или мъртъв. Имам блокада. Не ми се пули така, че този камък ще ти прогори челото. Хайде, развържи ме, целият съм изтръпнал.

— Искаш ли да те сритам два-три пъти? — усмихна се Корин. — Това ще ти ускори кръвообращението. Изглежда, не разбираш в какво положение си, плешив пън. Сега тук ще дойдат едни селяни, на които здравата им е писнало от теб, и ще те разпънат на четири коня. Виждал ли си някога как става това? Първо се откъсват ръцете…

Фрегенал се напрегна, опули се и се опита да се изплюе върху ботуша на Корин, но от положението, в което се намираше, това беше трудно — успя само да си наплюе брадичката.

— Леле колко се уплаших от заплахите ви! — изсумтя той. — Нищо няма да ми направите! Какво си въобразяваш, скитнико? Попаднал си сред събития, които не са лъжица за твоята уста. Попитай я защо е тук! Висена! Обясни му как стоят нещата, че май те взема за благородна спасителка на угнетените, борец за благополучието на бедните! А тук става въпрос за пари, малоумнико! За големи пари!

Висена мълчеше. Фрегенал се напрегна, въжетата му изскърцаха и той с усилие се обърна настрани, като преви крака в коленете.

— Нима не е вярно — извика той, — че Кръгът те е изпратил, за да отпушиш златния кран, който е спрял да тече? Защото Кръгът черпи доходите си от добива на яспис и жадеит и взема такси от търговците и керваните срещу охранителни амулети, които, както се оказа, не действат на моя кашчей!

Висена мълчеше. Тя не гледаше завързания. Гледаше Корин.

— Аха! — възкликна магьосникът. — Дори не отричаш! Значи всички знаят за това. По-рано го знаеха само старейшините, а сополанки като теб твърдяха, че Кръгът е създаден единствено заради борбата срещу Злото. Това не ме учудва. Светът се променя, хората полека-лека започват да разбират, че може да се мине без магии и магьосници. Докато мигнете, вече ще сте безработни и ще сте принудени да живеете с това, което сте откраднали до момента. Нищо не ви интересува, само печалбата. И затова веднага ще ме развържете. Няма да ме убиете и няма да ме осъдите на смърт, защото това би довело до нови разходи за Кръга. Което Кръгът няма да ви прости, разбира се.

— Изобщо не се разбира — изрече студено Висена, като скръсти ръце на гърдите си. — Знаеш ли, Фрегенал, сополанките като мен не обръщат особено внимание на материалните блага. Какво ме интересува дали Кръгът ще загуби, или ще спечели, или изобщо ще престане да съществува? Винаги мога да преживявам с изцеляване на подути крави. Или с лекуване на импотентността на дъртаци като теб. Но това не е важно. Важното е, че ти искаш да живееш, Фрегенал, и точно заради това така си се разбъбрил. Всеки иска да живее. Затова сега, тук, на това място, ще ми издадеш създаващото заклинание. После ще ми помогнеш да намеря този кашчей и да го унищожа. А ако не го направиш… Е, ще отида в гората, ще се поразходя. После ще кажа на Кръга, че не съм успяла да те предпазя от разярените селяни.

— Винаги си била цинична — изскърца със зъби магьосникът. — Дори тогава, в Майена. Особено в контактите ти с мъжете. Беше едва на четиринайсет години, а в Кръга вече се говореше за твоите…

— Престани, Фрегенал! — прекъсна го друидката. — Думите ти не ме впечатляват изобщо. Нито пък него. Той не ми е любовник. Кажи, че си съгласен. И ще приключим с това забавление. Защото в края на краищата ще се съгласиш!

Ференгал я изгледа навъсено и се извърна.

— Естествено — промърмори той. — Да не ме мислиш за идиот? Всеки иска да живее.

VIII

Фрегенал се спря и избърса с опакото на дланта изпотеното си чело.

— Там, зад онази скала, започва клисурата. На старите карти са я наричали Дур-тан-Орит, Мишото дере. Това е проходът Кламат. Ще се наложи да оставим конете тук. С тях нямаме дори и най-малки шансове, защото няма да можем да се приближим към него незабелязано.

— Микула — каза Висена, слизайки от коня. — Почакайте тук до вечерта, не повече. Ако не се върна, в никакъв случай не навлизайте в прохода. Връщайте се по домовете. Разбра ли, Микула?

Ковачът кимна. С него имаше само четирима селяни. Най-смелите. Останалата част от групата се стопи по пътя като майски сняг.

— Разбрах, госпожо — промърмори Микула, гледайки навъсено във Фрегенал. — Но ми е странно, че се доверявате на този проклетник. Според мен селяните бяха прави. Трябваше да се обезглави. Само ги погледнете тези свински очички и тази коварна муцуна, госпожо.

Висена не отговори. Заслони очите си с ръка, гледайки нагоре, към входа на клисурата.

— Води, Фрегенал — нареди Корин, затягайки колана си.

Тръгнаха.

След половин час ходене видяха първия фургон. Преобърнат, разбит. След него имаше друг, с разбито колело. Конски скелети. Човешки скелет. Втори. Трети. Четвърти. Купчина изпочупени, раздробени кости.

— Кучи син — изрече тихо Корин, гледайки черепа, през чиито очни кухини беше покълнала коприва. — Това са търговци, така ли? Не знам какво ме спира да…

— Договорихме се… — прекъсна го бързо Фрегенал. — Договорихме се. Казах ви всичко, Висена. Помагам ви. Водя ви. Договорихме се!

Корин се изплю. Висена го погледна пребледняла, после се обърна към магьосника.

— Договорихме се — каза тя. — Ще ни помогнеш да го намерим и да го унищожим, после си хващаш пътя. Смъртта ти няма да съживи онези, които лежат тук…

— Да го унищожите, да го унищожите… Висена, предупредих те и ще повторя още веднъж: приведи го в летаргия, парализирай го, знаеш заклинания. Но не го унищожавай. Той е безценен. Винаги можеш…

— Престани, Фрегенал. Вече говорихме за това. Води ни.

Продължиха нататък, внимателно заобикаляйки скелетите.

— Висена — прошепна Фрегенал след малко, — осъзнаваш ли какво рискуваш? Това не е шега работа. Знаеш, че с Ефекта на огледалото се случва какво ли не. Ако инверсията не сработи — край с нас. Виждал съм на какво е способен.

Висена се спря.

— Не извъртай — рече тя. — За каква ме вземаш? Инверсията ще сработи, освен ако…

— Освен ако не си ни излъгал — вметна Корин с приглушен от ярост глас. — А ако си ни излъгал… Казваш, че си виждал на какво е способен твоят звяр? А знаеш ли на какво съм способен аз? Знам такъв удар с меча, след който ще ти останат едното ухо, едната буза и половината челюст. Може и да го преживееш, но след това няма да можеш, например, да свириш на флейта.

— Висена, укроти този убиец — измънка Фрегенал, пребледнял. — Обясни му, че не мога да те излъжа, че би почувствала…

— Стига си дрънкал, Фрегенал. Води ни.

По-нататък видяха още фургони. И отново скелети. Разбъркани, преплетени, белеещи се в тревата ребра, стърчащи между камъните пищяли, ужасяващо усмихващи се черепи. Корин мълчеше, стискайки ръкохватката на меча с изпотената си длан.

— Внимателно — прошепна Фрегенал. — Вече сме близо. Вървете тихо.

— От какво разстояние реагира? Фрегенал, на теб ти говоря.

— Ще ти дам знак.

Продължиха нататък, поглеждайки към стръмните склонове на клисурата, покрити с уродливи храстчета, редуващи се с оголените ивици на дерета и сипеи.

— Висена? Усещаш ли го вече?

— Да, но слабо. Колко далеч, Фрегенал?

— Ще ти дам знак. Жалко, че не мога да ти помогна. Без жезъла и пръстена си не мога да направя нищо. Безсилен съм. Освен ако…

— Освен ако какво?

— Това!

С пъргавина, която трудно можеше да се очаква от него, дебелакът вдигна от земята един остър камък и удари Висена по тила. Друидката падна по корем, без да издаде нито звук. Корин измъкна меча си и замахна, но магьосникът беше невероятно ловък. Хвърли се на земята, избягвайки острието, метна се към краката на Корин и го удари по коляното с камъка, който още беше в ръката му. Корин изкрещя, падна, болката за миг спря дъха му, а после от вътрешностите му, към гърлото премина вълна на гадене. Фрегенал скочи като котка, готвейки се да удари отново.

Пъстрокрилата птица се понесе като камък надолу и се удари в лицето на магьосника. Фрегенал отскочи, размахвайки ръце, и изпусна камъка. Корин, облегнат на лакътя си, замахна с меча, но острието премина на косъм край прасеца на дебелака, който се обърна и се понесе обратно към Мишето дере, като викаше и врещеше. Корин се опита да стане и да го настигне, но болката замъгли погледа му. Падна отново и запрати подир магьосника поток от отвратителни ругатни.

Когато се отдалечи на безопасно разстояние, Фрегенал се спря и се обърна.

— Ти, некадърна вещице! — изкрещя той. — Ти, червенокоса грознице! Искаше да надхитриш Фрегенал? Милостиво да ми дариш живота? Мислеше, че ще гледам спокойно как го убиваш?

Корин, без да спира да ругае, масажираше коляното си, успокоявайки пулсиращата болка. Висена лежеше неподвижно.

— Идва! — изрева Фрегенал. — Вижте го! Любувайте се на гледката, защото след малко кашчеят ми ще ви избоде очите! Вече идва!

Корин се обърна. Иззад купчина каменни отломки, на някакви си стотина крачки от тях, се подадоха възлестите стави на членестите паякови крака. След миг през купчината камъни се прехвърли поне четириметрово в диаметър туловище, плоско като чиния, ръждивокафяво, грапаво, покрито с остри израстъци. Четирите двойки крака пристъпваха отмерено, влачейки чиниеобразното тяло през насипа. Петата, главна двойка крайници, непропорционално дълги, беше въоръжена с могъщи рачешки щипки, покрити с редици остри шипове и рогови израстъци.

„Това е сън — помисли си Корин. — Кошмар. Събуди се! Събуди се! Извикай и се събуди. Извикай. Извикай. Извикай“.

Забравил за болката в коляното си, той се хвърли към Висена и дръпна отпуснатата й ръка. Косите на друидката бяха залети с кръв, която вече се стичаше по шията й.

— Висена… — изтръгна се през парализираното му от страх гърло. — Висена…

Фрегенал избухна в безумен смях, чието ехо се отрази от стените на клисурата. Смехът заглуши крачките на приближаващия се с брадва в ръка Микула. Фрегенал видя ковача когато вече беше твърде късно. Брадвата се вряза в кръста му, малко над бедрото, и навлезе чак до тъпата си част. Магьосникът рухна на земята с крясък, опитвайки се да избие оръжието от ръцете на ковача. Микула стъпи отгоре му, изтръгна брадвата, замахна отново. Главата на Фрегенал се затъркаля по склона и застина, опряла чело до един от черепите, лежащи под колелата на разбит фургон.

Корин куцукаше, спъвайки се в камъните, докато влачеше безчувствената и отпусната Висена. Микула подскочи към тях, хвана девойката, с лекота я преметна през рамо и побягна. Корин, макар и да се беше отървал от товара, не успяваше да настигне ковача. Погледна назад. Кашчеят се движеше към тях, скърцайки със стави; протегнатите напред щипки разравяха рядката трева, тракаха по камъните.

— Микула! — извика отчаяно Корин.

Ковачът погледна назад, остави Висена на земята, притича до Корин, подхвана го, двамата затичаха заедно. Кашчеят ускори движението си, местейки покритите си с шипове лапи.

— Няма да се справим — пъшкаше Микула, оглеждайки се. — Няма да се измъкнем…

Достигнаха до лежащата по гръб Висена.

— Кръвта й тече! — възкликна Микула.

Корин се досети и изтръгна от колана на Висена кесията й, изсипа съдържанието й и без да обръща внимание на останалите предмети, сграбчи червеникавия минерал, покрит с рунически знаци, раздели сплъстените от кръвта й червени коси и притисна хематита към раната. Кръвта мигновено спря да тече.

— Корин! — извика Микула.

Кашчеят беше близо. Разперил беше широко лапи с отворени щипки. Микула видя въртящите се върху стълбчетата си очи на чудовището и скърцащите под тях полусърповидни челюсти. Движейки се, кашчеят ритмично съскаше: „Тсс, тсс, тсс“…

— Корин!

Корин не отговори — той шептеше нещо, без да отделя хематита от раната. Микула скочи към него, дръпна го за рамото, отдели го от Висена, вдигна друидката на ръцете си. Побягнаха. Кашчеят, без да престава нито за миг да съска, вдигна лапи, застърга по скалите с хитиновата си обвивка и енергично запълзя подир тях. Микула осъзна, че нямат никакви шансове.

Откъм Мишето дере в галоп се носеше конник с кожена салтамарка, басинет[182] с айвентал от метални обръчи и вдигнат над главата широк меч. На косматото му лице пламтяха две дребни очички, блестяха остри зъби.

С боен крясък Кехъл се нахвърли върху кашчея. Обаче преди да успее да се доближи до чудовището, страшните рогови щипки се сключиха около тялото на коня. Боболакът излетя от седлото и се затъркаля по земята.

Кашчеят без видимо усилие вдигна коня и го заби в шипа, стърчащ в предната част на туловището му. Сърповидните челюсти се сключиха, кръвта на животното плисна върху камъните, от разкъсания търбух върху земята се изсипаха димящи вътрешности.

Микула се затича, вдигна от земята боболака, но той го отблъсна, хвана меча си, изкрещя така, че заглуши предсмъртния вопъл на коня и се понесе към кашчея. С маймунска ловкост се промъкна под кокалестия лакът на чудовището и нанесе удар с всичка сила право върху стълбовидното око. Кашчеят засъска, пусна коня, разпери лапи настрани, набучи Кехъл на острите си шипове, вдигна го от земята и го захвърли встрани, върху насипа. Кехъл падна върху камъните, изпусна меча си. Кашчеят се завъртя настрани, протегна щипките и го сграбчи. Дребното тяло увисна във въздуха.

Микула изрева яростно, достигна чудовището с два скока, замахна с брадвата и удари хитиновата обвивка. Корин остави Висена и без да се замисля, скочи от другата страна на чудовището и със замах заби меча, който държеше с двете си ръце, в процепа между обвивката и лапата. Притиснал ръкохватката с гърдите си, той вкара острието до самия предпазител. Микула изпъшка и нанесе още един удар, обвивката на чудовището се пръсна, плисна зелена воняща течност. Кашчеят засъска, пусна боболака, вдигна щипките си. Корин се опря с крака в земята, хвана ръкохватката на меча, опита се да го издърпа — безуспешно.

— Микула! — извика той. — Назад!

Двамата хукнаха да бягат, като благоразумно избраха различни посоки. Качшеят се поколеба, застърга с търбух по скалата и се насочи право напред, към Висена, която, обхванала главата си с ръце, се опитваше да се надигне. Точно над нея, увиснала във въздуха, махаше с криле и врещеше пъстрата птица…

Кашчеят беше близо.

Микула и Корин скочиха едновременно, преграждайки пътя на чудовището.

— Висена!

— Госпожо!

Кашчеят, без да се спира, разпери лапи.

— Встрани! — извика Висена, надигайки се на колене и вдигайки ръце. — Корин! Встрани!

Двамата отскочиха и се притиснаха в стените на клисурата.

— Henenaa fireaoth kerelanth! — извика страшно магьосницата, замахвайки с ръце към кашчея. Микула усети как нещо невидимо се плъзга от нея към чудовището. Тревата се разстла по земята, а ситните камъчета се разхвърчаха встрани, сякаш изтласкани от тежестта на огромно кълбо, набиращо скорост. От дланите на Висена бликна ослепително ярка, зигзагообразна струя светлина, която удари кашчея и се разсипа върху обвивката му в мрежа от огнени езичета. Въздухът се пръсна в оглушителен рев. Кашчеят експлодира, ръсейки фонтани от зелена кръв, парчета хитин, крака, вътрешности. Всичко това излетя във въздуха и се посипа като градушка наоколо, забарабани по скалите, зашумя по храсталака. Микула приседна, прикривайки глава с двете си ръце.

Беше тихо. На мястото, където преди миг стоеше чудовището, се чернееше и димеше кръгла яма, опръскана със зелена течност и застлана с отвратителни, трудноразличими дребни късове.

Корин, бършейки от лицето си зелените петна, помогна на Висена да се изправи. Магьосницата трепереше.

Микула се наведе над Кехъл. Очите на боболака бяха отворени. Дебелата салтамарка от конска кожа беше станала на парцали, под които се виждаха остатъците от ръцете и раменете му. Ковачът искаше да каже нещо, но не можеше. Висена и Корин, който я придържаше, се приближиха. Боболакът обърна глава към тях. Корин погледна рамото му и с усилие преглътна.

— Ти ли си това, кралски сине? — изрече Кехъл тихо, но спокойно и ясно. — Беше прав… Без оръжие съм боклук. А без ръка? Сигурно фекалия, а?

Спокойствието на боболака порази Корин повече, отколкото вида на раздробените му кости, подаващи се от чудовищните рани. Изглеждаше невероятно, че дребосъкът е все още жив.

— Висена — прошепна Корин, гледайки умолително магьосницата.

— Не мога да помогна, Корин — каза Висена с треперещ глас. — Метаболизмът е напълно различен от човешкия… Микула… Не го докосвай…

— Ти се върна, боболако — прошепна Микула. — Защо?

— Защото метаболизмът ми е различен… от човешкия — изрече Кехъл с гордост в гласа, макар и с явно усилие. От устата му потече струйка кръв, която обагри пепеливосивата козина. Той се обърна и погледна Висена в очите. — Е, червенокоса вещице! Предсказанието ти е правилно, но ще трябва да го осъществиш сама!

— Не! — извика Висена.

— Да — каза Кехъл. — Така трябва. Помогни ми! Вече е време.

— Висена — възкликна Корин с ужасено лице, — нали не се каниш…

— Отдръпнете се! — извика друидката, сдържайки риданието си. — Отдръпнете се и двамата!

Микула, гледайки встрани, дръпна Корин за ръката. Корин не се възпротиви. Видя как Висена се спуска на колене пред боболака, как нежно го гали по челото, докосва слепоочията му. Кехъл потрепна, разтресе се и застина неподвижно.

Висена плачеше.

IX

Пъстрокрилата птица, кацнала на рамото на Висена, наведе плоската си глава и погледна магьосницата с кръглото си, неподвижно око. Конят се тътреше по неравния път, небето беше кобалтовосиньо и чисто.

— Тууит, туиит, трк — обади се пъстрокрилата птица.

— Възможно е — съгласи се Висена. — Но не става въпрос за това. Ти не ме разбра. Нямам претенции. Наистина, жалко, че узнах за цялата работа от Фрегенал, а не от теб. Но нали те познавам от години, знам, че не си от приказливите. Мисля, че ако бях попитала направо, щеше да отговориш.

— Трк, туууит?

— Разбира се. Отдавна вече. Но сам знаеш как е при нас. Голяма тайнственост, всичко е тайно, секретно. А всъщност е само въпрос на мащаби. Аз също не отказвам, когато ми заплащат за лечение, ако някой ми предлага пари и знам, че това му е по джоба. Наясно съм, че за определени услуги Кръгът иска високо заплащане. И с право — всичко поскъпва, а трябва да се живее. Но не става въпрос за това.

— Тууииит. — Птицата пристъпи от крак на крак. — Коррииин.

— Досетлив си — усмихна се кисело Висена, като наведе глава към птицата и й позволи леко да докосне с клюн бузата й. — Точно затова съм огорчена. Видях как ме гледаше. Сигурно си е мислел: не стига че е вещица, но е и лицемерна манипулаторка, алчна и пресметлива.

— Туиит трк трк трк тууииит?

Висена извърна глава.

— Е, не е чак толкова лошо — промърмори тя, присвивайки очи. — Знаеш, не съм дете, не е толкова лесно да ми се завърти главата. Макар че трябва да си призная… Твърде дълго се скитам самотна по… Но това не е твоя работа. Не си пъхай клюна в нея.

Птицата мълчеше, навирила пера. Гората беше все по-близо, виждаше се пътят, навлизащ в гъсталака, под покрив от клони.

— Слушай — обади се Висена след малко, — как според теб ще изглежда всичко в бъдещето? Наистина ли е възможно хората да спрат да се нуждаят от нас? Или поне за най-простите неща, за изцеляването? Забелязва се известен прогрес, например в билколечението, но можеш ли да си представиш, че някой ще е способен да се справя, да речем, с крупа? С родилната треска? С тетануса?

— Туиик туииит.

— Що за отговор? Теоретично е възможно и конят ни след малко да се включи в разговора. И да каже нещо умно. А какво ще кажеш за рака? Мислиш ли, че ще победят и рака? Без магия?

— Тррк!

— И аз така мисля.

Навлязоха в гората, ухаеща на прохлада и влага. Пресякоха плитък ручей. Висена изкачи един хълм, после се спусна сред калунов храсталак, достигащ до стремената й. Намери отново пътя — песъчлив и обрасъл с растителност. Познаваше го — беше минала по него само преди три дни. Само че в обратната посока.

— Струва ми се — обади се тя отново, — че все пак ще е от полза нещо да се промени. Закостеняваме, твърде силно и прекалено безкритично сме се вкопчили в традициите. Веднага, щом се върна…

— Туиит — прекъсна я Пъстрокрилата птица.

— Какво?

— Туиит.

— Какво искаш да кажеш с това? Защо не?

— Тррррк.

— Какъв надпис пак? На какъв стълб?

Птицата размаха криле, откъсна се от рамото й и отлетя, скри се сред листака.

Корин седеше на кръстопътя, опрял рамо на стълба, и я гледаше с нахална усмивка. Висена скочи от коня и се приближи. Усещаше, че тя също се усмихва, против волята си, освен това подозираше, че усмивката й не изглежда особено умно.

— Висена! — извика Корин. — Ако си ме омаяла с някакви магии — признай си! Защото страшно се радвам на срещата ни, направо неестествено се радвам! Пфу, пфу, против уроки! Това може да е само магия!

— Чакал си ме…

— Ти си страшно проницателна. Разбираш ли, събудих се рано сутринта и установих, че си тръгнала. Помислих си: „Колко мило от нейна страна, че не ме е събудила за такава дреболия като кратко прощаване, без което спокойно може да се мине“. В края на краищата, кой в наши дни се поздравява и прощава, това не са нищо друго освен чудачества и предразсъдъци. Нали? Е, обърнах се на другата страна и заспах отново. Едва след закуска си спомних, че трябваше да ти кажа нещо страшно важно. Затова се качих на трофейния кон и минах напряко.

— И какво е това нещо, което трябваше да ми кажеш? — попита Висена, като се приближи и вдигна глава, за да го погледне в сините очи, които предишната нощ беше видяла насън.

Корин се озъби в широка усмивка.

— Това нещо е от деликатно естество — каза той. — Не може да се изложи в няколко думи. Изисква подробни разяснения. Не знам ще успея ли до мръкване.

— Поне започни.

— Точно това е най-трудното. Не знам как.

— На господин Корин не му стигат думите — поклати глава Висена, все още усмихвайки се. — Нещо нечувано! Е, тогава започни от началото.

— Добра идея. — Корин си придаде сериозен вид. — Виждаш ли, Висена, вече от твърде дълго се скитам самотен…

— Из горите и пътищата — завърши магьосницата, прегръщайки го през шията.

Пъстрокрилата птица, кацнала високо на клона на едно дърво, разпери криле, размаха ги, вдигна глава и произнесе:

— Трррк туиит туииит.

Висена откъсни устни от устните на Корин, погледна птицата и й намигна.

— Имаш право — каза тя. — Това наистина е път, от който няма връщане. Лети, кажи им…

Тя замълча и махна с ръка.

— Нищо не им казвай.

Музиканти

„МУЗИКАНТИ“, разбира се, също има своя история. Новелата се появи през 1989 г. по поръчка на Войтек Седенко, който ми предложи да участвам в подготвяща се антология на полската фантастика. Антологията, идеята за която явно беше хрумнала на Войтек от сборника „Опасни видения“ на Харлан Елисън, излезе под името „Алтернативни видения“, но първоначално плануваното й заглавие беше „Заплахи“. Точно това заглавие ми съобщи Седенко, когато ми предложи да участвам, като ми даде да разбера, че не желае фентъзи — жанра, с който тогава бях неразривно свързан. „Е — помислих си, — ако не е фентъзи, и същевременно е «заплаха», става ясно в какъв стил трябва да се напише.“ Никога по-рано не бях планирал да пиша хорър. Не обичах този жанр, защото е лъжлив в самата си дефиниция, дори в наименованието си. Особено когато става въпрос за този най-моден, филмов вариант, наречен — колко правилно — splatter[183]. Който вместо да предизвиква ужас, да плаши и да тревожи, най-често разсмива, а понякога допълнително предизвиква близко да гадене омерзение със „специалните си ефекти“, състоящи се от обилни изригвания на червена боя, зелени сополи и изглеждащи като живи черва от латекс. А съм се възпитавал с добър хорър. В младостта ми, когато разведряването от 1956 г. разтопи ледовете и в преводите, и в издателската политика. Изчетох много класики на литературата на ужаса, хоръри, които явно заслужаваха това наименование, като „Маймунската лапа“ на У. У. Джейкъбс, „Крещящият череп“ на Марион Крофорд, „Сянка над Инсмут“ и други разкази на Лъвкрафт, новаторския за жанра „Разследване“ на Лем. Това бяха истински ужаси. После дълго, дълго време нямаше нищо, докато не се появиха „Бебето на Розмари“ от Айра Левин и „Екзорсист“ на Блати. А след това дойде Стивън Кинг и неговото „Гробище за домашни любимци“. Не знам дали ще ми повярвате, но когато дочетох този роман, а това беше доста късно през нощта, изключих осветлението с някаква странна неохота.

Но не кинговите Домашни любимци дадоха тласък за написването на „Музиканти“. Трябва да знаете, че обожавам котките, направо маниакално обичам тези създания. А когато вечер навън се разнесеше крясък на измъчвана котка под акомпанимента на „Дръж, Роки!“ в изпълнение на съседа ми, господин зъболекаря, или развеселените фалцети на разкошните дечица на съседката, доцент от Лодзския университет, ме обземаше… Не, не ярост, не ожесточение, не жажда за възмездие. Обземаше ме отвратително, позорно усещане за безсилие. А после научих, че съседката ми от петия етаж, пенсионирана учителка, на която шумните разгонени котки й пречели да достигне подобаващото съсредоточаване при проследяването на съдбите на героите на „Династия“, нахранила животинките, като разхвърляла пастет, грижливо смесен… със ситно натрошено стъкло…

И вече имах идея за разказ. Подходящ за заглавието на антологията „Заплахи“. Измъчвате животинки, защото са беззащитни и не могат да ви отвърнат със същото? Внимавайте! Не бъдете толкова сигурни в себе си!

„Музиканти“ излезе в споменатата антология през 1990 г. Това беше първият ми разказ, който не е фентъзи. Пишейки това, имам предвид най-вече класическо фентъзи, случваща се в някаква Небивала земя история от типа меч и магия. Защото „Музиканти“ може да се приеме и за фентъзи. В дефиницията на посочения поджанр се вместват както множество хоръри, така и „Нещо зло се задава“ на Рей Бредбъри. Близки са също — чрез антропоморфизирането на животни — и „Хълмът Уотършип“ на Ричард Адамс, и останалите фентъзита от същия „животински“ жанр.

Като — почти — финал, една любопитна подробност: не всички знаят защо антологията на Седенко излезе като „Алтернативни видения“, а не като „Заплахи“. Причината е, че повечето автори — дали заради вродения си мързел, или защото не са могли да се вместят в определения срок — изпратили на Войтек творби, намерени на дъното на чекмеджето или някъде из харддиска. Както лесно може да се отгатне, гамата на тематиките била доста обширна, а разказите не били свързани с абсолютно нищо помежду си. Освен това в повечето от тях, сякаш нарочно, нямало нито дума за каквито и да било заплахи, така че Седенко нямал друг избор, трябвало да пригоди заглавието на антологията към реалното й съдържание.

Спомням си също, че „Музиканти“ излезе в „котешката“ антология на издателство „Свръхнова“, но както казваше Киплинг, това вече е съвсем друга история. Ще се върнем към нея отново, и то скоро.

Да добавя накрая, че през 1990 г. „Музиканти“ получи наградата на Литературната фондация „Наталия Гал“. Това беше почти същото като първото ми отличие от фендъма — статуетката на наградата „Януш А. Зайдел“. Тази награда беше доказателство, че въпреки общоприетото мнение, мейнстриймът ме забеляза и ме оцени едновременно с фантастите и тяхното гето.

Доловете

Там, където градът на практика свършваше, зад колелото на трамвайната линия, зад скритите в строителен изкоп железопътни релси и зад пъстрите квадрати на градините, се ширеше неравно, хълмисто поле, отрупано с боклуци и разринато, озъбено с бетонни късове и стърчащо арматурно желязо, гъсто обрасло с магарешки тръни, пирей, полевица, глухарчета и лисича опашка.

Това беше ивица ничия земя, фронтова зона между каменната стена на жилищните блокове и далечната тъмнозелена гора, изглеждаща синкава през мъглата на смога.

Хората наричаха тази местност Доловете. Но това не беше истинското име на мястото.

Районът винаги е бил пустеещ, тук рядко проникваха дори вездесъщите деца, които, по примера на родителите си, предпочитаха да играят на места, скрити в безопасните и уютни железобетонни каньони. Само понякога тук посядаха пияници, атавистично привлечени от зеленината, но и те не навлизаха по-навътре от самия край на местността. Освен тях никой друг не идваше в Доловете.

Ако не се смятат котките.

Цялата околност беше пълна с котки, но Доловете бяха тяхното царство, неоспоримо владение и убежище. Местните кучета, редовно насъсквани срещу котките от своите стопани, се спираха на границата на пустошта и се връщаха, навирили опашка и скимтейки. Покорно приемаха жестоките побоища на господарите си заради своята страхливост — Доловете бяха по-страшни за тях от болката.

Хората също се чувстваха странно в Доловете. Денем. Защото нощем никой не навлизаше в Доловете.

Ако не се смятат котките.

През деня стаени и предпазливи, нощем котките обикаляха из Доловете с мека, прокрадваща се стъпка, извършваха необходимите корекции върху числеността на местните мишки и плъхове, будеха жителите на крайните блокове с пронизващите си крясъци, свидетелстващи за любов или кървава битка. Нощем котките се чувстваха в Доловете в безопасност. А денем — не.

Местните жители не обичаха котките. Като се има предвид, че от време на време измъчваха зверски създанията, които обичаха и които държаха в каменните си свърталища, определението „не обичаха“ по отношение на котките придобиваше съответстващото мрачно звучене. Случваше се котките да се замислят относно причините за това положение. Мненията се разделяха; повечето котки смятаха, че са виновни онези на вид незначителни дреболии, които бавно, но сигурно убиваха хората и ги водеха до лудост — острите, смъртоносни иглички азбест, които хората носеха в белите си дробове; или убийствената радиация, излъчвана от бетонните стени на жилищата им; или киселинният, гибелен въздух, постоянно висящ над града. Какво чудно има, казваха котките, че някой, балансиращ на ръба на гибелта, разяждан от отрови и болести, мрази жизнеността, енергията и силата? Че някой изнервен и неспокоен реагира с ярост и бяс на топлото, пухкаво и мъркащо спокойствие на другите? Не, в това нямаше нищо учудващо. Вместо да се учудват, котките трябваше да бъдат нащрек — да бягат с всички сили и с цялата си пъргавина, когато зърнат на хоризонта едра или дребна двукрака фигура. Трябваше да се пазят от ритници, тояги, камъни, зъбите на насъскани кучета, автомобилни гуми. Трябваше да умеят да разпознават жестокостта, скрита зад процеждащото се през стиснатите зъби „пис-пис“. И това беше цялата работа.

Обаче сред котките имаше и такива, които смятаха, че причината за омразата е в нещо друго. Че е скрита в Древните времена.

Древните времена. Котките знаеха за Древните времена. Нощем в Доловете се виждаха сцени от Древните времена.

Защото Доловете не бяха обикновено място. По време на ясните лунни нощи котките виждаха образи, достъпни само за тяхното котешко зрение. Замъглени, трепкащи образи. Хороводи от дългокоси девойки около странни каменни постройки, безумни крясъци и подскоци край осакатени тела, висящи от дървени скелета, редици от хора с качулки, стиснали факли в ръце, пламтящи сгради с кули, увенчани с кръстове, и същите такива кръстове, само че преобърнати, забити в черната, пулсираща земя. Клади, заострени колове и бесилки. И човек в черно, крещящ някакви думи. Думи, които означаваха — както котките добре знаеха — истинското име на мястото, наричано Доловете.

Locus terribilis[184].

В такива нощи котките ги беше страх. Котките чувстваха как потрепва Завесата. Тогава те се притискаха към земята, впиваха нокти в нея, безгласно отваряха мустакатите си муцунки. Чакаха.

И се разнасяше музика. Музика, заглушаваща безпокойството, успокояваща страха, носеща блаженство, вещаеща безопасност.

Защото, освен котките, в Доловете живееха и Музикантите.

Веехал

Денят започна както и всички останали дни. Прохладният изгрев се разгоря и се разгърна в топло есенно утро, слънцето заблестя със струите на циганско лято в зенита си. Проясни се, а надвечер се замъгли и денят започна да гасне.

Случи се напълно неочаквано, внезапно, без предупреждение. Веехал разкъса въздуха, прелетя като вихър над бурените, размножи се като ехо, отразено от каменните стени на блоковете. Чудовищен страх накара пъстрата козина да настръхне, ушите да се свият, муцунките да се озъбят.

Веехал!

Мъчение и смърт!

Убийство!

Веехал!

Завесата! Завесата се пропуква!

И музика.

Успокоение.

Сирените на колите нахлуха в градините едва след това. Едва след това започнаха да сноват обезумелите хора с бели и сини дрехи. Котките гледаха всичко това от укритията си, спокойни и равнодушни. Това вече не ги засягаше.

Хората бягаха, крещяха, ругаеха. Хората изнасяха от беседките смазаните, деформирани тела, през белите чаршафи се процеждаше кръв. Хората със сини дрехи не допускаха до телената мрежа останалите, онези, които притичваха откъм блоковете. Котките гледаха.

Един от хората със сини дрехи изскочи на открито. Повръщаше и се задушаваше. Някой закрещя, закрещя ужасено. Яростно се хлопнаха вратите на кола, после отново завиха сирени.

Котките тихо мъркаха. Котките слушаха музика. Останалото вече не ги засягаше.

Пъпчивия

Потопен в мрежа от тонове, съединяващи и слепващи разкъсаната Завеса във фина прежда от музика, Пъпчивия отстъпваше, пръскайки около себе си капчиците кръв, течащи от ноктите и зъбите му. Отстъпваше, изчезваше, уловен от лепливото свързващо вещество. За последен път, вече зад Завесата, дъхна към музикантите омраза, злоба и заплаха.

Завесата се срасна, изтривайки и последните следи от разкъсването.

Музикантите

Музикантите седяха в сянката на килната на една страна, почерняла от саждите, зарита в пръстта печка.

— Успяхме — каза Керстен. — Този път успяхме.

— Да — потвърди Итка. — Но следващия път… Не знам.

— Ще има следващ път — прошепна Пашибурдук. — Итка? Ще има ли следващ път?

— Със сигурност — отвърна Итка. — Не ги ли познаваш? Не знаеш ли за какво си мислят сега?

— Не — каза Пашибурдук. — Не знам.

— А аз знам — промърмори Керстен. — Знам добре, защото ги познавам. Мислят за отмъщение. Затова трябва да я намерим.

— Трябва — рече Итка. — Трябва да я намерим най-накрая. Само тя може да ги удържи. Тя е в контакт с тях. А когато вече бъде с нас, ще си тръгнем оттук. В Бремен. При другите. Както повелява Законът. Трябва да отидем в Бремен.

Синята стая

Синята стая живееше свой собствен живот. Дишаше миризмата на озон и нагрята пластмаса, метал, етер. Пулсираше с кръвта на електричеството, жужащо в изолираните кабели, в блестящите в масленозелен цвят превключватели, клавиши и щепсели. Мигаше със стъкленото излъчване на екраните и с множеството зли, червени очи на датчиците. Пъчеше се с величието на хрома и никела си, с авторитета на чернотата си, с достойнството на белотата си. Живееше.

Респектираше. Властваше.

Дебе се размърда в прегръдките на ремъците, придържащи я върху покритата с чаршаф и мушама маса. Не усещаше болка — иглите, забити в черепа й, и зъбестите пластини, пристегнати към ушите й, вече не й причиняваха болка, само й тежеше короната от проводници. Всичко това я загрозяваше и я караше да изпитва срамно стеснение, но вече не й причиняваше страдание. Дебе гледаше вяло в мушкатото, сложено на перваза. Мушкатото беше единственото нещо в тази стая, което живееше свой, независим живот.

Ако не се смята Иза.

Иза, наведена над масата, пишеше бързо, покривайки листовете на тетрадката със ситен почерк, като от време на време почукваше с пръсти по клавиатурата на компютъра. Дебе се заслуша в пулсирането на Стаята.

— Е, малката — каза Иза, обръщайки се. — Да започваме. Спокойно.

Щракна превключвателят, забучаха моторите, потрепнаха огромните бобини, стрелнаха се кървавочервени светлинки. През кръглите, разделени на квадратчета прозорчета на екраните се понесоха в подскоци светещи мишки. Писците потрепнаха, разгънаха се като тънки паякови крачета и се плъзнаха върху хартиените ролки в нагънати линии. Дебе.

Иза гризеше химикалката, вглеждаше се в редиците цифри, плашещо равномерно изскачащи на екрана на монитора, в графиките, в правоъгълните диаграми. Мърмореше под нос, пишеше продължително в тетрадката. Пушеше. Преглеждаше разпечатките. Най-накрая изщрака превключвател.

виждаше мушкатото. Усещаше сухота в носа си, изстиваща горещина, спускаща се от челото към очите. Изтръпване, изтръпване по цялото тяло.

Иза разглеждаше разпечатките. Някои смачкваше и изхвърляше в препълнената кошница, други, отбелязани с бързи дълги драсвания на химикалката, подреждаше в подравнена купчина.

Стаята живееше.

— Още веднъж — каза Иза. — Още веднъж, малката.

Дебе.

Синият екран измагьосваше зигзаги и линии, трупаше равномерни пластове от цифри. Писецът, носейки се плавно и спокойно, чертаеше върху ролката хартия фантастичен хоризонт.

Това сме ние. Ти трябва

тя се изненада, когато чу този глас. Никога по-рано не го беше чувала — той беше по-гръмък от гласа на Стаята, по-гръмък от горещината, бушуваща в мозъка й. Иглите, от които се беше наежила главата й, завибрираха.

Музика! Музика! Музика!

Червената линия на екрана подскочи нагоре, писецът се дръпна и нарисува в треперещата линия три или четири щърбавини.

трябва с нас в Бремен.

— Какво е това, по дяволите? — прошепна Иза, вторачвайки се в екрана. Забравила за тлеещата в пепелника цигара, запали друга. Щракаше превключвателите един след друг, опитвайки се да овладее обезумелите екрани.

— Нищо не разбирам. Какво става, малката?

Най-накрая тя направи каквото трябваше. Изключи тока.

— Не-е-е — изрече провлачено Дебе. — Не искам, светлокоске. Не иска-а-а-ам!

Иза стана, погали я по главата и по гърба. Всички линии на екрана се понесоха нагоре, а писецът се замята диво. Иза не виждаше това.

— Горкото коте — каза тя, галейки копринената козина на Дебе. — Горкото коте. Ако знаеше колко ми е мъчно. Но ти ще послужиш на науката, котенце. Ще послужиш на познанието.

Зад раменете на Иза курсорът на компютъра се насочи надясно, изписвайки с мънички, ъглести букви „Incorrect statement“, и угасна. Напълно.

Писецът се спря върху хартиената ролка. Светещата мишка върху кръглия, разделен на квадрати екран, изписка за последен път и застина.

Иза, усетила внезапна слабост, от която й притъмня пред очите, се отпусна тежко върху бялото трикрако столче.

Музика, помисли си тя, откъде е тази…

Дебе мъркаше развълнувано, свободно и с лекота, плавно и естествено нагаждайки се към хармонията на прииждащите от всички посоки тонове. Тя откриваше в тях себе си, своето място, своето предназначение. Чувстваше, че без нея тази музика е непълна, осакатена. Гласовете, съпровождащи акордите, потвърждаваха това. Това си ти, казваха те, това си ти. Повярвай в себе си. Това си именно ти. Повярвай.

Дебе вярваше.

Ние, казваха гласовете, това си ти. Слушай ни. Слушай музиката ни. Чуваш ли?

Дебе слушаше.

Чакаме те, говореха гласовете. Ще ти покажем пътя към нас. А когато вече бъдеш с нас, всички заедно ще отидем в Бремен. При другите Музиканти. Но първо трябва да им дадеш шанс. Само ти можеш да направиш това. Можеш да им дадеш шанс. Послушай. Ще ти кажем какво да направиш, за да ги задържиш. Слушай.

Дебе слушаше.

Ще го направиш ли?

Да, каза Дебе. Ще го направя.

Музиката отговори с каскада от звуци.

Иза беше впила безжизнен поглед в мушкатото.

Погледни ме, светлокоске, каза Дебе. Черната буква „М“ на челото на котката, свидетелство, че е избраница, знакът на Паяка Преследвач, проблесна и засия с металически блясък.

Погледни ме в очите.

Нейман

— Двама — каза медицинската сестра. — Двама са. Седят в кабинета на главния лекар. Рецка им направи кафе. Но те казаха, че бързат.

— Какво може да иска от мен полицията? — Иза загаси недопушената цигара в нестабилната тенекиена чинийка на пепелника в коридора. — Не казаха ли нещо?

— Нищо не казаха. — Медицинската сестра смръщи пухкавото си лице. — Нали ги знаете, госпожо доктор. Те никога нищо не казват.

— Откъде да знам?

— Идете, госпожо. Казаха, че е спешно.

— Отивам.

Наистина бяха двама. Красив блондин, мъжага с дочена куртка и брюнет с тъмен пуловер.

При вида на влизащата Иза и двамата станаха. Тя се изненада — жестът беше необичаен дори за обикновени хора, а за милиционери беше абсолютно немислим. Полицаи — поправи се тя наум и същевременно се засрами — засрами се от стереотипа, на който неволно се беше поддала.

— Госпожа доктор Пшеменцка — констатира факта блондинът.

— Да.

— Изабела Пшеменцка?

— Да. Седнете, моля. Слушам ви.

— А, не — усмихна се блондинът. — Аз ви слушам.

— Нещо не ви разбирам, господин…

— Комисар. Това е равно на старото „поручик“.

— Имах предвид фамилията ви, не чина.

— Нейман. Анджей Нейман. А това е инспектор Здиб. Моля за извинение, госпожо доктор. Сметнах представянето за излишно, тъй като вие всъщност се познавате с мен. Вие ми се обадихте по телефона. Назовахте ме по фамилия. И по чин, както шеговито се изразихте.

— Аз? — още повече се изненада Иза. — Обадила съм ви се по телефона? Моля за извинение, още от самото начало предполагах, че е някаква грешка. А сега съм сигурна, че е така. Никога не съм се обаждала в милицията. Никога. Сбъркали сте ме с някоя друга.

— Госпожо Иза — изрече със сериозен тон Нейман, — много ви моля да не затруднявате задачата ми. Занимавам се с дело за убийство, извършено в бившата градинска зона „Роза Люксембург“, понастоящем — „Генерал Андерс“. Сигурно сте чули — трима непълнолетни, заклани със сърп, коса, кука или някакво подобно оръжие. Чули ли сте за това? Не е далеч оттук, в покрайнините.

— Чух. Но какво общо има това с мен?

— Не знаете ли? Вие се занимавате с една от жертвите на това произшествие. Косвена жертва, така да се каже. Елжбета Грубер, на девет години. Онова момиченце, което е видяло целия ход на събитията, хода на престъплението. Тя е на легло в тази болница. Чух, че вие се занимавате с нея.

— А, онова момиче, което е в кома… Не, господа, тя не е моя пациентка. Доктор Абрамик…

— Доктор Абрамик, с когото вече разговарях, твърди, че вие много се интересувате от този случай. Тази Грубер роднина ли ви е?

— Повтарям още веднъж… Никаква роднина не ми е, не я познавам. Не знаех даже фамилията й…

— Госпожо Иза. Достатъчно. Толек, моля.

Брюнетът посегна към куфарчето си и извади малък плосък касетофон „Нешънъл Панасоник“.

— При нас разговорите се записват — каза Нейман. — Разговорът ни с вас също е записан. За съжаление, не от самото начало…

Комисарят неволно се изчерви. Началото на разговора не беше записано по съвсем прозаична причина — в касетофона в този момент имаше касета с „But Seriously“ на Фил Колинс, презаписана от компактдиск. Брюнетът натисна клавиша.

— … прекъсвай, Нейман — изрече гласът на Иза. — Какво те интересува кой се обажда? Важното е какво ти казва. А казва ето какво: не бива да правиш това, което си замислил. Разбираш ли? Не бива. Какво искаш да постигнеш? Искаш да узнаеш кой е убил момчетата в градинския район? Мога да ти кажа, ако искаш.

— Да — обади се гласът на комисаря. — Искам. Моля ви да ми кажете кой го е направил.

— Направил го е онзи, който е преминал през Завесата. Когато се е надигнал веехал, Завесата се е пропукала и той е преминал. Когато Завесата се пропука, намиращите се наблизо умират.

— Не разбирам.

— Не е и необходимо — изрече рязко гласът на Иза. — Изобщо не е необходимо да разбираш. Трябва просто да приемеш за сведение, че знам какво смяташ да правиш. И знам още, че не бива да го правиш. И просто споделям с теб тази информация. Ако не ме послушаш, последствията ще бъдат ужасни.

— Момент — отговори гласът на Нейман. — Готвехте се да ми кажете кой…

— Вече казах — прекъсна го гласът на Иза.

— Повторете, моля.

— И за какво ти е нужно това? Мислиш, че можеш да направиш нещо на онзи от отвъд Завесата? В дълбока заблуда си. Той е извън твоя обхват. Но ти… Ти си в неговия обхват. Пази се.

— Вие ме заплашвате. — Това беше твърдение, не въпрос.

— Да — каза равнодушният глас на Иза. — Заплашвам. Но не от мое име. Не аз. Не мога да ти обясня много неща, много фактори, не мога да намеря правилните думи. Но едно нещо мога… мога да те предпазя. Не бяха ли твърде много жертвите? Това дете, Елжбета Грубер. Не прави онова, което си замислил, Нейман. Не го прави.

— Моля, чуйте ме…

— Достатъчно. Запомни. Не бива.

Слушалката изтрака.

— Сигурно няма да ми повярвате… — започна Иза.

— Не сме ли вече на ти? — прекъсна я Нейман. — Жалко. Това беше мило и непосредствено. На кое няма да повярвам? Че това не сте били вие? Наистина, трудно бих повярвал. А сега, моля, слушам ви. Какво планирам? Защо не бива да го правя?

— Не знам… Това не съм аз… Това не беше моят глас.

— Каква ви е малката Грубер?

— Не знам… Никаква… Аз…

— Кой уби децата при градините? — Нейман говореше тихо, без да повишава тон, но мускулите на скулите му потрепваха изразително и ритмично. — Кой беше това? Защо е извън моя обхват? Защото е ненормален, нали? Ако го хвана, ще отиде не в килията, а в болница, такава като тази? А може би точно в тази? А може би вече е бил тук? Е? Госпожо доктор?

— Не знам! — Иза неволно вдигна ръце. — Не знам, казвам ви! Не съм се обаждала аз! Не съм аз!

Нейман и инспектор Здиб мълчаха.

— Знам за какво си мислите — изрече спокойно Иза.

— Съмнявам се.

— Мислите си… Че както в онзи виц… че се различаваме от пациентите си само по това, че вечер си ходим вкъщи.

— Браво — каза Нейман, без да се усмихне. — А сега ви слушам.

— Аз… нищо не знам. Не съм ви телефонирала…

— Госпожо доктор — каза Нейман спокойно и ласкателно, както се говори с дете. — Знам, че записът на касетофон не е солидно доказателство. Че можете да отричате. Че можете, както сега е прието, дори да ни обвините в манипулация, във фалшифициране на доказателствата, в каквото поискате. Но ако наистина си ходите вкъщи заслужено, а не благодарение на нечия грешка в диагнозата, то представяте ли си какви ще са последствията, когато делото се разкрие пред обществеността? А то ще се разкрие, защото така се получи, че убитите момчета имат високопоставени родители и никаква сила не може да спре следствието, даже напротив. Знаете какво ще се случи тогава.

— Не разбирам какво имате предвид.

— Ще ви кажа. Мислите си, че ако маниакът от района на градините ви е роднина или близък, няма да носите углавна отговорност за укриването му. Възможно е. Но освен углавна, има и друга отговорност. Ако се окаже, че сте крили маниак и убиец, вече няма да можете да си намерите работа нито в тази болница, нито в други болници със същата специализация по целия свят. Може да ви спаси само здравият разум. Чакам да го проявите.

— Господине… Повтарям ви, че не знам за какво е всичко това — наведе глава Иза. — Това не беше моят глас, чувате ли? Сходен е, но не е моят. Това не беше моят стил на изразяване. Аз не говоря така. Можете да попитате когото искате.

— Попитах — каза Нейман. — Много хора ви разпознаха. Освен това знам от кой апарат е обаждането. Помислете сериозно, госпожо Иза. Моля ви, престанете да се ръководите от емоциите. Имаме си работа с убийство, със зверско убийство на хора. На хора, разбирате ли? Наясно сте, че това не може да се оправдае с нищо, особено пък със загриженост за доброто на животните. Това престъпление е типична проява на параноик, маниак. За да отмъсти за котка, е убил децата, които са я измъчвали. А утре ще убие някой друг, който бие куче. Другиден ще ви види сметката на вас, защото сте смачкали бръмбар на тротоара.

— Какво искате да кажете?

— Твърдя, че прекрасно знаете какво искам да кажа. Защото ви е добре известно кой е направил това и защо го е направил. Защото сте го лекували или ще го лекувате и знаете в какво се състои, с извинение, ненормалността на пациента ви. Това е някой, който, с извинение, е побъркан на тема защита на животните.

— Господин Нейман — обади се Иза, която се тресеше и вече не можеше да овладее треперенето на ръцете си и тежестта в гърдите, — самият вие сте побъркан. С извинение. Арестувайте ме. Или ме оставете на мира.

Нейман стана. Инспектор Здиб също се изправи.

— Жалко — каза комисарят. — Жалко, госпожо Иза. Ако все пак се решите, позвънете ми.

— Няма на какво да се решавам — каза Иза. — И не ви знам телефонния номер.

— Така значи — поклати глава Нейман, гледайки я в очите. — Разбрах. Жалко. Довиждане, госпожо Иза.

Хенцлевски

— Господин Хенцлевски — каза полицейският комисар Нейман, — мислех си, че си имам работа със сериозен човек…

— Ей! — Адвокатът вдигна предупредително ръка. — Внимавайте. Не сме в комисариата. Какво искате да кажете, по дяволите?

— Виждате ли? — каза инспектор Здиб, без да крие озлоблението си. — Толкова много вицове за милиционери имаше, и толкова малко — за адвокати. А както се вижда — напразно.

— Още една дума, и ще изхвърля и двама ви през вратата — каза спокойно Хенцлевски. — Що за дрънканици? Какво си позволявате, господа милиционери?

— Полицаи, ако обичате.

— Егати полицаите. Убиецът на сина ми си ходи на свобода, а вие идвате тук да говорите глупости. Е, давайте по същество. Времето ми е пари, господа.

— Прекалено много говорите — каза Нейман. — Като подкарате — и не можете да спрете. Говорите с нас, и което е по-лошо — и с други. И заради това се проваля цялото дело, господин адвокат.

— Какво се е провалило? По-ясно, господа.

— Говори ли ви нещо фамилията Пшеменцка? Доктор Пшеменцка, от психиатрията.

— Нямам познати психиатри. Каква е тя?

— Тя е една, която знае всичко, което сме планирали. И не го знае от нас. Излиза, че го знае от вас. А ако е така, значи тя не е сама.

— Глупости, bullshit — изправи се Хенцлевски. — За плана знаем само аз и вие двамата. Не съм говорил на никого за него. Вие сте тези, които охкахте и стенехте, че не можете да направите нищо без знанието на началството. Значи сте го уведомили, а началството най-вероятно е уведомило половината град, включително и доктор Пшеменцка, или както там се казва. Quod erat demonstrandum, или което и трябваше да се докаже. Жалко, господа. И вие грешите, господин Здиб. Във вицовете за милиционерите има доста истина.

— Не сме казвали нищо на никого — почервеня инспекторът. — На никого, чувате ли? Нито на началството, нито на жените ни. На никого.

— Добре, добре. Няма чудеса. Освен ако… Тази лекарка от психиатрията, както казвате, може просто да ви занася. Да блъфира. Какво ви каза? Кога? При какви обстоятелства?

— Чуйте сам. Дай касетофона, Анджей.

Седяха, пушейки цигара след цигара. Нейман наблюдаваше как в отсрещната къща един плешив тип с помощта на няколко приятели монтираше на терасата си огромна чиния, явно, ако се съди по цвета й — сателитна антена. От съседния балкон, на който стоеше ярко боядисан кон на колелца, до монтажниците се дотътри петнисто морско свинче. Плешивият, без да пуска чинията, го изрита. Свинчето падна от балкона. Нейман не погледна какво е станало с него. Намираха се на осмия етаж.

— Така-а-а — каза адвокатът, след като изслуша записа до края. — Тя какво, да не й е там домът на тази лекарка? Нали знаете вица…

— Знаем го — каза инспектор Здиб.

— Завесата. Каква завеса? И този… вехал, или какво беше… някаква безсмислица. Тази лекарка… Пшеменцка?

— Пшеменцка.

— Познавате ли я? Проверихте ли какво представлява?

— Проверихме. Млада, без голяма клинична практика, малко контакти с пациентите. Занимава се с някакви изследвания. Нещо сложно, мамка му, свързано с мозъчни вълни и неврони, не помня точно какво.

— Безумната госпожа доктор Франкенщайн — намръщи се адвокатът. — Знаете ли какво? Аз не бих се притеснявал за цялата тази работа.

— А аз — напротив — каза Нейман. — Нещо повече, вече се притесних. Господин Хенцлевски, при нас нещата все още не са приключили, чистката продължава. Някой може да е заинтересован да ме прецака. Една леко перната лекарка е не по-лошо оръжие за провокация от всяко друго. Трябва да проуча тази възможност.

— Вие сте егоцентрик, господин Анджей — изрече Нейман. — Вашата личност в цялата тази история е, с извинение, маловажна.

— Дори и да е така — усмихна се комисарят, — изобщо не бих се огорчил. Но и вие май се заблуждавате, драги господин Хенцлевски. След обаждането на госпожа докторката бих си заложил главата, че синът ви е убит от случаен луд. Това не е било никакво отмъщение. Няма значение кого сте защитавали по време на военното положение и за какво сте го правили, и на колко секретари сте направили мръсно. Вие не сте Пясецки. Да ме прощавате.

— Извод? — Адвокатът леко се изчерви.

— Много прост. Ако това е някой луд, от гледна точка на закона той е болен човек. Болен, разбирате ли, господин адвокат?

— Когато чуя такива неща, започват да ми тракат зъбите! — избухна Хенцлевски. — Болен, кучи син! Той моя Мачек… Болен!

— Разбирам ви. И моите зъби тракат. Но нищо няма да успеем да направим и това ясно ни го каза тази лекарка. Да предположим, че е блъфирала, че не знае нищо за плана ни. Но може да се е досетила, защото ме предупреди. Ясно ме предупреди.

— Вие сте открили в дрънканиците й предупреждение? И какво е то?

— Не се преструвайте. Тя ме предупреди да не пробвам да хващам този откачен във вид на студено месо. Мога да го арестувам чрез нежни увещания, да му сложа усмирителна риза и да го предам на специалистите. За да се лекува.

— Вие сте уплашен, господин Анджей, и затова сте разбрали всичко неправилно. — Адвокатът сплете пръстите на двете си ръце. — Аз също чух този запис. И главно значение в него имаше нещо друго. Слушайте, нека да поиграем. Аз ще бъда вие, а вие — вашия полковник или главен полицейски инспектор, както му се вика сега, ако не се лъжа. Докладвам, господин главен инспектор. Анализирах странния разговор с госпожа доктор Хикс. Учуди ме, че тя неколкократно употреби думи, от които следва, че заподозреният умопобъркан е изключително опасен. Това заседна толкова дълбоко в подсъзнанието ми, че когато се стигна до среща лице в лице, нервите ми не издържаха. Когато видях, че той ме напада с опасно оръжие, аз се възползвах от служебното си оръжие, без да пристъпвам границите на законната самоотбрана. Е, какво? Добре ли се получи господин инспектор? Добра ли е интерпретацията?

— Можете да си я заврете отзад тази интерпретация — отговори спокойно Нейман. — Така, разбира се, би ми отговорил главният инспектор. Господин адвокат, вие много добре знаете какво означава законната самоотбрана на въоръжен полицай, който при това знае, че си има работа с някой не напълно вменяем. Това не ви е Америка. Нямам намерение да попадам в затвора.

Адвокатът се замисли и повече от минута мълча.

— Е, добре — каза той най-накрая. — Може би наистина имате право, господин Нейман. И така, какво ще правим?

— Ще разтрогнем договорката ни.

— Май отивате твърде далеч, не мислите ли? Разбирам, че стрелбата не влиза в играта, както и никакви други сериозни злополуки. Но този тип може да окаже съпротива. Да избяга. Може да се спъне и здравата да се пребие. Чувал съм от моите клиенти за доста такива нещастни случаи. А между другото, знаете ли колко от клиентите ми живеят във Варшава?

— И какво значение има това?

— Това има много голямо значение. Ето какво е предложението ми: договорката ни остава в сила. Предлагам изгодни условия. Ако ми предоставите възможност лично да участвам в акцията, за удоволствието да докосна с ръка и крак убиеца на сина ми, ви гарантирам подкрепата на много високопоставени лица в случай на по-нататъшни чистки в полицията, свързани с каквито и да било непредвидени усложнения в нашия план. Ако се наложи, моите приятели от Варшава ще успокоят и госпожа Пшеменцка, не се бойте. И, както се договорихме, ще има конкретно финансово възнаграждение за вас двамата.

— Тримата — обади се инспектор Здиб.

— Как така, по дяволите? — започна да нервничи Хенцлевски. — Тримата? Трима е голям брой хора, името им е легион, мамка му. За какво ви е трети?

— За достоверност на рапорта. При нас винаги така се прави. Действаме по трима. Идеите са ваши, господин адвокат, техническото изпълнение — наше. Разбираме от това.

— Поне надежден ли е третият?

— Сто процента, или hundred per cent.

— Така да бъде — намръщи се адвокатът. — Е? Господин Нейман, надявам се, че сте доволен?

— Не докрай — каза комисарят. — Толек? Не ти ли се струва…

— Би трябвало да мине добре — рече инспекторът. — Само едно нещо леко ме безпокои. Не сме ли прекалено уверени, че това е психично болен? Може да е някакъв „зелен“, „грийнпийс“, разбирате ли? Природозащитния Видял е, че децата измъчват котка, и е реагирал. Четох за подобен случай, май беше в „Пшекруй“[185]. Някакви типове ослепили куче или котка, не помня какво точно. Докато четях статията, чувствах как авторът й излива негодуванието си, мъката си, жаждата си за мъст. А някой друг би реагирал иначе. Би взел нож, брадва, тояга и би отмъстил за кучето си.

— Същата работа — каза Хенцлевски. — Който реагира така, явно е чалнат. Quod erat demonstrandum.

— Съвсем не е същото — подзе Нейман. — Манията на тема животни може да не минава за болест при психиатрите. От тяхна гледна точка това може да е напълно нормален тип и ще му повярват, когато разкаже как именно сме го спипали и какво сме му направили тогава.

— През своята кариера съм виждал мнозина, които са разказвали какво им се е случило в милицията — изрече адвокатът, усмихвайки се накриво. — Но не помня нито един, на когото да са повярвали официално. А дори и да разкаже как точно сме го спипали, какво от това? Смятате, че някой ще се разчувства заради глупавата котка?

— Може и да не се разчувства — каза Здиб. — А какво ще стане, ако котката я чуе някой, който няма нищо общо? И дотича да види какво става?

— Шегуваш се, Толек — размаха ръце Нейман. — Някой, който няма нищо общо, няма да се заинтересува. Кой може да го е грижа за някаква котка?

— Между другото, котката — каза Хенцлевски. — Трябва да го организираме.

— С това не би трябвало да има проблеми — заяви Нейман. — Пълно е с котки. Децата на съседката ми например имат котка. Би трябвало да стане.

Иза

Иза лежеше спокойно, сякаш се боеше да не би и с най-малкото си движение да изплаши този отдалечаващ се, неуловим сигнал на лъжливия, неосъществил се оргазъм. Притиснатият към нея мъж дишаше спокойно, равномерно, явно вече потапяйки се в дрямка. Бучеше аларма, далечна и тиха.

— Хеню — обади се тя.

Мъжът потрепна, изтръгнат от полудрямката, и приближи лице до голата й гръд.

— Какво, Изуня?

— Нещо не ми е добре, Хеню.

— Пак ли? — уплаши се мъжът. — По дяволите, трябва по някакъв начин да го регулираш този твой цикъл, Иза.

— Не е това.

Мъжът изчака известно време. Иза не продължи.

— А какво е? — попита той най-накрая.

— Хеню… Симптом на какво са случаите на амнезия?

— Защо питаш? Имала ли си такива случаи?

— Напоследък — често. Доста продължителни. Освен това и халюцинации. Главно слухови.

Мъжът хвърли бърз поглед към часовника си.

— Хеню.

— Чух те — промърмори той малко нетърпеливо. — И какво? Ти си специалист. Каква е твоята диагноза? Anaemia cerebri[186]? Начални признаци на шизофрения? Тумор на главния мозък? Някаква друга гадост? Иза, всеки психиатър намира в себе си най-различни подобни симптоми, това е просто професионално заболяване. Трябва ли да ти казвам колко малко знаем за мозъка, за протичащите в него процеси? Според мен просто си се преуморила. Не трябва да прекарваш толкова време със своите котки, при тази апаратура. Нали знаеш колко е вредно всичко това: високочестотните полета, излъчването на екраните. Остави всичко за известно време, вземи си отпуска. Почини си.

Иза се надигна, облегната на лакътя си. Мъжът, легнал по гръб, галеше гърдата й със заучено механично движение, което тя не обичаше.

— Хеню?

— А?

— Бих искала да ме изследваш. С електроенцефалограма или изотопи.

— Може, защо не. Обаче…

— Моля те.

— Добре.

Помълчаха.

— Хеню?

— Да?

— Елжбета Грубер. Ти я лекуваш. Какво й е всъщност?

— Интересува ли те това? Да, дочух. Доста странен случай, Иза. Доведоха я в шок, с типични признаци на кръвоизлив. Почти веднага изпадна в кома, и оттогава няма нито подобрение, нито някакви изменения. Клоня към мнението, че наред с шока у нея е започнал някакъв възпалителен процес.

— Летаргичен енцефалит?

— Да. Защо питаш?

Иза извърна глава През прозореца, заедно с поредния отчаян вой на аларма, се разнесе кучешки вой — накъсан, все по-силен.

— На такъв бих му откъснал краката — промърмори мъжът, гледайки към прозореца. — Сигурно има проблеми в работата или вкъщи, а си го изкарва на животинките, гадината.

— Веехал разкъсва Завесата — изрече спокойно Иза.

— Какво?

— Веехал. Гласът на изтезавано животно. Гласът на отчаянието, безизходицата, страха, болката, лишаваща от съзнание.

— Иза?

— Викът, който не е вик. — Иза заговори по-гръмко: — Веехал. Веехал разкъсва Завесата. Така говореше… Ела Грубер. Тя е видяла това.

— Изглежда… — изстена мъжът. — Иза! Тя не е можела… Момичето е в безсъзнание! За какво говориш?

— Тя разговаря с мен. Разговаря и ми нареди да направя нещо.

— Иза, наистина трябва да си вземеш отпуска. — Мъжът я погледна, въздъхна. — Но първо ще дойдеш при мен, за да те изследвам. Това е заради този проклет стрес, заради мръсната работа, всичко е заради нея. Не бива да я вземаш толкова навътре, Иза.

— Хеню… — Иза се надигна в седнало положение. — Не разбираш ли какво ти говоря? Ела Грубер говори с мен. Аз я чувах. Тя е видяла…

— Знам какво е видяла. Това по всяка вероятност е послужило като причина за шока и кръвоизлива. Тя е била свидетелка на убийствата в градинския район.

— Не.

— Как така не?

— Това е било по-късно. Тя не го е видяла. Видяла е… дъската, сложена на главата на котката, зарита до шията в земята. Краката, драскащи по тази дъска. Очите… две кълбенца…

— Господи! Иза? Откъде знаеш… От кого?

— Музи… кантите…

— Кой?

Иза склони глава върху притиснатите към гърдите й колене и се разтресе в плач.

Мъжът мълчеше. Той си мислеше за това колко безпомощни са жените, колко силно ги управляват женските емоции, пречейки им да работят, пречейки им да се наслаждават на живота. За това какво огромно нещастие е тази феминизация на цели предприятия, абсолютно неподходящи за жени. Мислеше си, че с Иза наистина се случва нещо лошо. Тревожеше се. Това продължи кратко. А после надделя по-важна тревога — какво да каже на жена си, когато се прибере вкъщи. През този месец вече беше изразходвал всички подходящи оправдания.

Помисли си, че непременно трябва да изследва Иза, да й направи електроенцефалограма, да проведе тестове. Би могъл да направи това още във вторник, но беше обещал на един свой колега, че във вторник ще отиде в градината му, за да му помогне с изтравянето на къртиците там. „По дяволите — помисли си той, — забравих да взема стрихнин от болницата днес“.

— Вземи си отпуска, Иза — каза той.

Синята стая

— Марилке! — извика Иза, гледайки към покритата с бял чаршаф и мушама празна маса, разхвърляните кабели, игли, датчици, кожени ремъци и катарами. — Марилке!

— Да, госпожо доктор?

— Къде ми е котката?

— Котката? — учуди се лаборантката.

— Котката — повтори Иза. — Тази на ивиците. С която работех напоследък. Какво се е случило с нея?

— Как какво? Та нали вие самата…

— Какво аз?

— Вие ми наредихте да я донеса… О, клетката е тук. После ми наредихте да донеса мляко. Аз донесох, вие нахранихте котката…

— Аз?

— Да, госпожо доктор, вие. А после отворихте прозореца. Не помните ли? Котката скочи на перваза. Аз даже ви казах тогава, че тя ще ви избяга. И котката избяга. А вие…

— Какво аз? — Иза чуваше музика. Тя потърка лицето си с длан.

— Вие се засмяхте…

„Трябва — помисли си Иза, — трябва да отида при Ела Грубер.

Защо? Откъде накъде?

Трябва да отида при Ела Грубер.

Защо?

Ела Грубер ме вика.“

Дебе

Дебе бягаше, ту бързо местейки лапки, ту протягайки ги в плавен скок. Тя знаеше накъде отива. Далечната музика, далечният зов на тихата мелодия безпогрешно й сочеха пътя.

Тя дотича до края на храстите, отвъд които асфалтът блестеше като повърхността на отровена река. По него, гърмейки и съскайки като дракон, премина, като се тресеше, голям и тежък автобус.

„Трябва да се сбогувам с нея — помисли си Дебе. — Докато не съм си тръгнала, трябва да се сбогувам с нея. И да я предупредя. За последен път. Интересно, къде ли може да е Бремен?“.

Тя отскочи.

Приближаващата се кола я заслепи с фаровете си. За миг тя забеляза червените месести устни на човека, даващ газ и рязко завъртащ волана. Колата зави към нея, тя почувства, че машината е изпълнена с бяс, решимост, жажда да убива. Успя да се изплъзне в последния момент и порив на вятъра заглади козината й.

Побягна покрай живия плет — малка раирана сянка.

Locus terribilis

Котките бяха навсякъде — неподвижни, с вдигнати глави; гледаха и се вслушваха. Обръщаха глави подир преминаващата Дебе, поздравяваха я с мяукания, примижаваха с уважение. Нито една не се помръдна, не се приближи. Знакът на Паяка Преследвач на челото на котката плаваше в мрака с призрачна светлина.

Тя чувстваше, че това място е странно и опасно. Долавяше с възглавничките на лапичките си пулсирането на земята, чуваше нереални шептящи гласове. След малко зад завесата от трепкаща мъгла видя… огън и кръстове, преобърнати, забити…

Дебе замърка в такт с мелодията. Картините изчезнаха.

В далечината забеляза нещо черно — останки от печка, зарита в пръстта, като останките на овъглен танк на полесражението. Около печката имаше три дребни силуета, тъмни на фона на небето. Тя се приближи.

Черно куче с изкривена лапа.

Стар плъх с дълга мустаката муцунка.

И дребен хомяк с червеникава козина.

Музикантите.

Жългага стая

— … побягнал разбойникът с всички сили — четеше монотонно бабата — и докладвал на главатаря. „Най-страшното не е, че загубихме къщата — казал той. — Но вътре има страшна вещица, която ми се нахвърли и раздра лицето ми с нокти. Зад вратата се е притаил човек, въоръжен с нож. А в двора си е устроило леговище черно чудовище, което ме удари с тояга. А на покрива седеше съдия, който крещеше: «Дайте ми го, дайте ми го!».“

Момчето се засмя със звънлив гласец.

— И какво става по-нататък? Чети, бабо!

— И това е краят на приказката. Разбойниците избягали и никога повече не се върнали, а кучето, котката, магарето и петелът останали в горската къщурка и живели дълго и щастливо.

— И не отишли там… там, накъдето били тръгнали?

— В Бремен? Не. Мисля, че не. Останали в къщурката и заживели там.

— Ааа… — Момчето се замисли, смучейки пръста си. — Жалко. Наистина е трябвало да отидат там. Това е искало кучето, когато го изгонили, защото вече било много старо. Много е лошо така. Никога няма да позволя да изгонят нашата Писана, дори и да стане ужасно стара.

Венердина вдигна главица и погледна момчето с жълтите си загадъчни очи.

— Спи, Мариушек. Късно е вече.

— Да — отвърна съненото момче. — Дори когато бъде съвсем стара. При нас и без това няма мишки. А те е трябвало да отидат в този Бремен. Те всички са били… Не взимай Писана, бабо. Нека спи при мен.

— Не бива котката да спи при теб…

— А аз искам да остане.

Ела Грубер

Иза тръсна глава, събуждайки се, и прекара ръка по чаршафа. Навън беше тъмно. Тя седеше в леглото и докосването я изуми със своята непривичност, с твърдата и искрена увереност, че…

Не трябваше да бъде тук.

— Чуваш ли ме? — попита момичето, лежащо на леглото.

Иза кимна, потвърждавайки това, което беше невъзможно. Очите на момичето бяха пусти, стъклени, по брадичката й като змийче течеше лъщяща струйка слюнка.

— Чуваш ли ме? — повтори момичето с леко фъфлене, като неловко помръдваше покритите си с бели налепи устни.

— Да — каза Иза.

— Това е добре. Исках да се сбогувам с теб.

— Да — прошепна Иза. — Но нали това…

— Е невъзможно? Това ли искаше да кажеш? Не се притеснявай. Не ни провървя, изобщо не ни провървя, светлокоске. Искам да се сбогуваме. Може би това ще ти се стори странно, но… обикнах допира на дланта ти. Изслушай ме внимателно. Ако тази нощ се разрази веехал, Завесата ще се разкъса. Не знам дали ще успеем да удържим… онези. Затова трябва да бягаш оттук. Какво трябва да направиш? Повтори.

— Не знам — простена Иза.

— Трябва да бягаш! — извика Ела Грубер, мятайки глава по възглавницата. — Да бягаш колкото се може по-надалеч от Завесата. Не се опитвай нищо да разбереш — вярвай на това, което виждаш. Струва ти се, че бълнуваш, че това е сън, кошмар, но онова ще бъде реалност. Разбираш ли?

— Не… Не разбирам. Аз… полудяла съм, нали?

Момичето мълчеше, вглеждайки се в тавана със зеници, дребни като главите на топлийка.

— Да — каза тя. — Всички са полудели. Вече отдавна. Още едно безумие, малко безумие на върха на огромна планина от безумия. Този последен веехал, който не би трябвало да го има. Кой знае, може да е днес? Слушаш ли ме?

— Слушам те — отговори Иза напълно спокойно. — Но аз съм психиатър. Много добре знам, че ти не можеш да говориш с мен. Ти се намираш в болницата и си в кома. Това не си ти. Гласът, който чувам, е имитация на болния ми мозък. Това е халюцинация.

— Халюцинация — повтори момичето, усмихвайки се.

„Това е спазъм на лицевите мускули, просто спазъм — помисли си Иза, — няма нищо свръхестествено. Нищо свръхестествено.“

Тя почувства как косите на тила й настръхват.

— Халюцинация, казваш — провлачи Ела Грубер. — Или това, което в действителност не съществува. Фалшив образ. Нали?

— Да.

— Това може да се чуе. Може да се види. Но не съществува, така ли?

— Да.

— Колко много се различаваме, аз и ти. Уж моят мозък е по-слабо развит от твоя, но аз, например, знам, че това, което виждам и слушам, го има. Съществува. Ако не съществуваше, как би могло да се види? А ако съществува и има зъби, нокти и жило, то от него трябва да се бяга, защото то може да те осакати, да те смачка, да те разкъса. Именно затова трябва да бягаш, светлокоске. През разкъсалата се Завеса ще дойдат халюцинации. Това е добро определение за нещо, което няма собствен облик, но го придобива в мозъка на онзи, който го гледа. Колко би могъл да издържи мозъкът на това изпитание? Малцина успяват. За последен път ти казвам: сбогом, светлокоске.

Главата на Ела Грубер безсилно падна настрани, вперила в Иза мъртвото си, изцъклено око.

Котката

— Време е вече. Сега — прошепна Хенцлевски.

Нейман погледна часовника си. Беше девет и двайсет и три. Докато гледаше, последната цифра затанцува като скелет в анимационен филм, превръщайки се в четворка. На релсите отвъд градинките, в дълбокия, обрасъл с офика строителен изкоп, бучеше и трещеше влак.

— Какво чакаме, мамка му? — започна да нервничи адвокатът.

Нейман измъкна от найлоновата си торбичка дебел вързоп, омотан с множество кърпи и ютено въже. От вързопа се подаде черно-бяла котешка муцуна, а от другата страна — опашка и задни лапи.

Нейман измъкна от джоба на сакото си клещи, омотани с оранжев изолирбанд.

По-нататък, зад беседките, Здиб, стаил се до Венда, мъчително гърголещ през запушения си нос, потрепна от вопъла, който долетя до него откъм градините.

— Господи! — подсмъркна Венда. — Сигурно боли много…

Котките в Доловете се притиснаха към земята, показаха белите си зъби, свиха уши.

Музикантите бяха готови, и четиримата.

Здиб

Бученето на влака утихна, ехото му се носи още малко по бетонните стени на блоковете. И тогава чудовищният вопъл откъм градинките се повтори, експлодира като граната, издигна се неправдоподобно високо, вибриращ, накъсан, страховит.

— Богородице! — извика Ванда. — Толек! Това не е котка!

Здиб скочи, разкопчавайки якето си, и извади пистолета си от кобура. Ревът — това вече беше рев, а не вопъл — се скъса като срязана с ножици стоманена жица. Здиб побягна. Прескочи живия плет, проправи си път през храсталака от цариградско грозде. В този момент нощта се разцепи от втори крясък, още по-чудовищен от първия, кратък, накъсан.

— Андже-е-е-ей!!! — извика инспекторът.

Понесе се през коловете с домати и налетя на пълно с вода буре, отблъсна се от него като от стена, спъна се, падна, скочи, подхлъзна се, отново падна, инстинктивно се подпря с ръка, заби дулото на пистолета Р-83 в мократа земя. Зад себе си чуваше проклятията на Венда, който се беше натъкнал на еластичната преграда на телената мрежа.

— Андже-е-е-ей!!!

Отново се спъна. Видя в какво. И започна да крещи.

Нейман нямаше глава.

Нещо го удари в гърдите. Здиб падна на колене и закрещя, задъхвайки се. Крещя до болка, също такъв крясък кънтеше в ушите му. С рязко, некоординирано движение отблъсна от себе си ръката в окървавен поплинов ръкав, от който стърчеше плъзгава, гладка, белееща се в околния мрак кост.

На моравата, на ясния фон на рехавите редове слънчогледи, седеше нещо. Нещо огромно. Огромно като товарен камион. Тъмносиньото небе, оцветено с далечен неон, леко изсветля зад гърба на седящия на тревата великан — сякаш нещо огромно прелетя през небето и нощта, оставяйки подир себе си светеща следа.

Поредният влак, излязъл на железопътния прелез, изплющя храсталака с ярък бич от светлина. Здиб отвори уста и захриптя.

Приклекналото върху моравата гърбаво чудовище с огромен, покрит с израстъци търбух, се беше озъбило и повдигаше тялото на Хенцлевски с кривите си лапи. Фаровете на влака осветиха в градините хиляди движещи се сенки. Здиб хриптеше.

Чудовището раззина пастта си и с едно движение, с хрущене отхапа главата на Хенцлевски, след което със замах запрати тялото надалеч. Здиб чу как то се удари в някаква конструкция от гофрирана ламарина. По бедрото му като топла вълна течеше урина. Той вече нищо не виждаше, но знаеше, усещаше, че чудовището, ритмично местейки късите си лапи с огромни стъпала, идва към него.

Здиб хриптеше. Много му се искаше да направи нещо. Каквото и да е.

Но не можеше.

Капките

Музиката, слепваща Завесата, се накъсваше, разпадаше се на еластични късчета. Пукнатината се увеличаваше, от отвъдната страна пълзеше кълбяща се, воняща мъгла, огромни перести облаци, изпарения, наситени с тежест, като съсирек от влага, смесен с киселинния градски смог. По покривите, по асфалта, върху стъклата на прозорците, върху колите падаха първите редки капки.

Падаха жълти капки, съскащи при съприкосновението с метала, промъкваха се в процепите и пукнатините, където разтапяха изолацията на кабелите и гризяха медните проводници.

Падаха кафяви капки, едри и лепкави, и там, където падаха, тревата побледняваше, листата се свиваха на фунийки, стъблата и клоните почерняваха.

Падаха мастиленочерни капки, и там, където падаха, бетонът се разтапяше и изпаряваше, тухлите се размекваха, а мазилката се стичаше по стените като сълзи.

И падаха прозрачни капки, които изобщо не бяха капки.

Рената

Рената Водо имаше безобидна натраплива идея, странен навик — винаги, когато си лягаше, проверяваше дали е свален капакът на клозетната чиния и дали вратата на тоалетната е заключена. Тоалетната, свързана с тайнствен и враждебен лабиринт от канали и тръби, беше заплаха — тя не можеше да остава отключена; нали от нея можеше да излезе „нещо“, което да свари спящата Рената неподготвена.

Тази вечер Рената, както обикновено, свали капака. Събуди се от тревога, обляна от студена пот, трепереща като риба на сухо, и се опита да си спомни дали е заключила вратата, Вратата на тоалетната.

„Заключих я — помисли си тя, заспивайки. — Разбира се, че я заключих“.

Тя грешеше. Но това нямаше никакво значение.

Капакът на клозетната чиния започна бавно да се повдига.

Барбара

Барбара Мазанек панически се боеше от всякакви насекоми и червеи, но истински, предизвикващ прилив на адреналин страх и разтреперване на цялото тяло пробуждаха у нея стоножките — плоско-обли, чевръсти, кафяви чудовища, въоръжени с щипци накрая на коремите си. Барбара дълбоко вярваше, че тази бързо движеща се, вмъкваща се във всеки процеп гадина само чака удобен случай, за да изпълзи в ухото й и да изяде целия й мозък отвътре. Когато лагеруваше на палатка, всяка нощ грижливо запушваше ушите си с тапи от памук.

През тази нощ тя се събуди разтревожена и неволно притисна лявото си ухо към възглавницата, а дясното прикри с рамото си.

Това нямаше никакво значение.

През притворените врати на балкона започнаха да се вмъкват и да щъкат из стаята милиарди пъргави насекоми. Очичките им светеха в червено, а щипалата на края на коремите им бяха остри като бръсначи.

Музикантите

— Край — каза Керстен. Дебе мълчеше, седнала неподвижно, с широко разтворени очи, леко помръдвайки черния край на опашката си.

— Край — повтори кучето. — Итка, не можем да направим нищо. Нищо. Чувате ли? Пашибурдук, престани, това няма смисъл.

Хомякът престана да свири и застина, вдигнал нагоре черните копчета на очите си. „Такъв си е той — помисли си Керстен, — няма да се промени. Всичко трябва да му се повтаря по два пъти. Е, все пак е само хомяк.“

Дебе мълчеше. Керстен легна, отпуснал муцуна върху лапите си.

— Не се получи и няма защо да се продължава с опитите — каза той. — Завесата се скъса окончателно и този път не можем да я залепим. Те преминаха. Отвъдните. Завесата скоро ще се срасне сама, но няма нужда да ви казвам…

— Няма нужда — озъби се Итка. — Няма нужда, Керстен.

— Този град все още има някакви шансове. Докато Пъпчивия не е преминал отсам, градът все още има шансове.

— А другите градове? — обади се неочаквано Пашибурдук.

Керстен не отговори.

— А ние? — попита плъхът. — Ще останем ли?

— Защо?

Итка седна, навеждайки заострената си муцуна.

— А после… Съгласно плана?

— Виждаш ли други решения?

От далечината, откъм селището, до тях достигна звук. Звукова вълна. Керстен настръхна, а Пашибурдук се сви на червеникава топка.

— Прав си, Керстен — каза Итка. — Това е краят. Отиваме в Бремен. Там чакат останалите.

Плъхът се обърна към Дебе, която продължаваше да седи неподвижно, като пухкава раирана статуя.

— Дебе… Какво ти е? Не чуваш ли? Край!

— Остави я, Итка — промърмори Керстен.

— Имаш такъв вид — изсъска плъхът на котката, — сякаш ти е мъчно за тях. Какво, Дебе? Мъчно ли ти е?

— Какво знаеш ти, Итка — измяука тихо, зловещо котката. — Мъчно? Може и да ми е мъчно за тях. Мъчно ми е за докосванията на ръцете им. Мъчно ми е за шумоленето на дъха им, когато спят. Мъчно ми е за топлината на коленете им. Мъчно ми е за нашата музика, която, едва разпозната, вече е загубена. Защото тази музика не е нужна никому и вече никога няма да спасим никого с нея. Защото всяка минута, всяка секунда на хиляди места на тази планета се разнася веехал и той ще се разнася все по-често. До самия край. Мъчно ми е и за вас. За теб, Итка, и за Керстен, и за Пашибурдук. Мъчно ми е за вас, изгубилите, принудени да бягат. И за себе си ми е мъчно, защото така или иначе ще тръгна с вас, ще тръгна като една от вас. Макар че в това няма никакъв смисъл.

— Грешиш, Дебе — изрече спокойно Керстен. — Ние не бягаме. Този път не ни провървя. Но в Бремен… в Бремен чакат другите. От незапомнени времена музикантите отиват в Бремен. А когато станем повече, и музиката ни ще бъде по-силна, и някога ще затворим Завесата веднъж завинаги, ще я превърнем в непроходима стена. Затова грешиш, когато казваш, че музиката ни не е нужна. И че си я загубила. Не е вярно. Много добре знаеш.

— Чувствата надделяват над разума ти, Дебе — добави Итка. — Какво от това, че този град ще се обезлюди? В края на краищата те са си го заслужили. А ти… ти си мислиш за спасяването на единици. Отделни хора, тези, които обичаш? Това е неразумно. Мисли си за биологичния вид. Личностите нямат значение.

Котката внезапно се изправи, протегна се, измери плъха със зелен, зъл поглед, в който след секунда заблестя и кръвната омраза между двата биологични вида. Итка дори не трепна. Той гледаше как тя се отдалечава настрани, между магарешките бодили и балдахините от треви, надменна, горда и непобедима. До края.

— Сантиментална идиотка — промърмори той, когато вече беше сигурен, че котката няма да го чуе.

— Остави я — каза Керстен. — Не можеш да я разбереш.

— Мога — озъби се плъхът. — Само че не искам. Не искам и да обяснявам защо. Много по-важно е, че тя е с нас. Тя е добър Музикант. Керстен, може би най-накрая ще вървим, а?

— Да вървим? — усмихна се кучето. — Защо да вървим, като можем да се возим?

Дитер Випфлер

Дитер Випфлер потърка очи с опакото на ръката си, опитвайки се да овладее треперенето си, гаденето и виенето на свят. Избърса изпотените си ръце в панталоните, хвана волана, потегли, когато светна зелено. Не знаеше къде е. Със сигурност това не беше пътят към Швецко, на който би трябвало да се намира.

Улиците бяха пусти, безлюдни, като в лош сън. Дитер Випфлер затвори очи, зажумя силно, след това ги отвори. „Какво правя тук — помисли си той, докато преминаваше покрай последната спирка на трамваите, — къде съм? Какво правя тук? Какво става с мен, verfluchte Scheisse, ich muss krank sein[187]. Аз съм болен. Отровил съм се с нещо. Трябва да спра. Не мога да карам в такова състояние. Да спра. Това, което лежеше край пътя, не може да е било труп. Трябва да спра!“.

Дитер Випфлер не спря. Той отмина последната трамвайна спирка и градинския район, продължи нататък по посипания със сгурия път, покрай ужасна пустош, същински лунен пейзаж. Караше, макар и да не искаше да го прави. Не знаеше какво става с него. Не можеше да знае.

Като зад изтъняла, трепкаща завеса Дитер Випфлер виждаше заострената, стройна кула на църква, пламтящи огнени езера. Виждаше дървени скелета и висящите от тях осакатени тела.

Das ist unmöglich!

Виждаше дребен човек в черно, размахващ разпятие, крещящ…

Das ist unmöglich! Ich träume! [188]

Locus terribilis!

Огромният камион се движеше леко, мачкайки с колелата си сгурията, отпечатвайки в ивиците глина зъбестите следи от грайферите на гумите. На синята стена на голямото ремарке се виждаше надпис, направен с големи, мъртвешко бледи букви:

KÜHN TEXTILTRANSPORTE GmbH

А отдолу се виждаше и името на града:

BREMEN

Жълтата стая

Момчето спеше неспокойно, въртеше се. Венердина наостри уши, напрегна слуха си.

Нещото, което бавно пълзеше по стената, нямаше устойчива форма — то беше черно петно, кълбо от тъмнина, пулсираща, раздуваща се, шареща в мрака с дългите си пипалца. Козината на врата на Венердина се изправи като четка.

Гадината, вече на перваза на притворения прозорец, се изду, започна да се втвърдява и да се надига върху кривите си крайници. Наежи се с израстващи шипове, вдигна нагоре жилеща опашка.

Котката смени позата си. Изпъна се леко, протегна двете си лапи, подаде ноктите си. Гледаше чудовището с широко отворени очи, свила уши, озъбена.

Чудовището се поколеба.

„Само опитай, каза Венердина. Само опитай. Дошъл си да убиваш спящи, опитай да се изправиш срещу тази, която бодърства. Обичаш да носиш болка и смърт? Аз също. Е, влез, ако смееш!“.

Тварта не се помръдна.

„Махай се“, каза котката с презрение.

Стаеното на прозореца кълбо от тъмнина, черно като небитието, се сви, спадна. И изчезна.

Момчето застена в съня си, обърна се на другата страна. Задиша равномерно.

Венердина обичаше да слуша как той диша.

Иза

Ела Грубер беше мъртва. Очите й бяха отворени, но Иза беше сигурна, че е мъртва. Не беше сигурна какво трябва да направи. В този момент се отвори вратата. Влезе една медицинска сестра.

— Боя се, че… — започна Иза и млъкна.

Пухкавото лице на медицинската сестра, доскоро симпатично-наивно, се беше променило. Сега това беше лицето на идиотка, кретенски усмихваща се слабоумна.

Без да забележи Иза, медицинската сестра се приближи до леглото на Ела Грубер и с безсмислено, машинално движение поправи възглавницата. Взе една чаша от масата наблизо. Загледана през прозореца, строши чашата в шепата си. От дланта й потече струйка кръв. Медицинската сестра не обърна внимание на това, лицето й дори не трепна. Нави левия си ръкав и с едно от парчетата разсече вътрешната страна на ръката си с рязко, внезапно движение — от сгъвката на лакътя до самата длан, после повтори. Кръвта пръсна върху бялата престилка, върху лъщящата повърхност на масата, върху завивките, закапа по балатума. Медицинската сестра избухна в накъсан смях, вдигна ръката си, любувайки се на пулсиращите вълни плискаща се кръв.

— Помо-о-ощ! — изкрещя Иза, превъзмогвайки сковалия гърлото й ужас. — Хора! Помощ! Някой да помогне!

— … ора-а-а-а! — започна да й приглася истеричен писък от коридора. — Хора-а-а-а-а-а!

Към този вик се присъединиха други — гръмки, неестествени. Иза съобрази, че към тях се е присъединил воят на сирените на линейките. Краката на медицинската сестра се подкосиха, девойката седна тежко върху балатума, наведе глава, заплака.

Иза, отстъпвайки, неспособна да откъсне поглед от медицинската сестра, напипа зад гърба си дръжката на вратата и изскочи в коридора.

До радиатора, опрял чело в стената, беше паднал на колене млад лекар, когото тя не познаваше. Той бършеше с ръкави стичащите се по лицето му сълзи. Погледна Иза с блуждаещ, изплашен поглед.

— Това е война, госпожо — измънка. — Това сигурно е бомба с психотропен газ. Сигурно е бактериологично оръжие. Всички са полудели… Всички… Това е война! Трябва да слезем в бомбоубежището!

Иза отстъпи назад, ужасена. Отстрани, откъм отделението, се чуваше дрънчене и отглас от битка. Нещо тежко се удари в затворената врата.

— Къде е бомбоубежището? — закрещя лекарят до радиатора. — Не искам да умирам.

— Мили-и-иция-я-я! — виеше някой на горния етаж. — Божичко-о-о-о! Помо-о-о-ощ!

Вратата се отвори и облегнатото на нея тяло, опръскано в червено, се строполи в коридора. Един огромен полугол небръснат мъж, въоръжен с железен прът, бавно и внимателно прекрачи през трупа. Лекарят до радиатора закрещя, притиснал лице в чугунените му ребра. Полуголият избухна в безумен смях и вдигна пръта.

Иза се обърна и хукна по коридора, преследвана от крясъците и отгласите от ударите.

Тя изскочи от болницата, при самия вход се подхлъзна върху купчина жълти листа, с усилие запази равновесие. Отпред стоеше готова за тръгване линейка, мигаща с десния си фар. Вратите й бяха отворени, шофьорът лежеше върху седалките, а ръката му, лилава от светлините на сирената, висеше безсилно навън. От вътрешността на болницата се носеха безумен вой, викове, звънтене на счупени прозорци и стъклени съдове.

По улицата мина кола с разбита предница и смачкан капак. Над града, откъм градинския район, бавно се надигаха зарево и облак дим, разнасяха се крясъци. От далечината се дочуваше тътен, подобен на жуженето на майски бръмбари.

Иза погледна към небето, което вече беше успяло да добие пурпурен цвят, пронизан с тънки златисти нишки. Върху лицето й падаха капки. Тя ги избърса и побягна.

Прозорецът на къщата от дясната страна на улицата се счупи с грохот, а през него навън излетя едно дете. То се превъртя три пъти във въздуха и се стовари върху бетона. Иза продължаваше да тича. Капки — а може би сълзи? — се стичаха по бузите й.

До фиата й лежеше мъж с карирана пижама, полуоблегнат на стената до вратата. Той дишаше тежко, хриптейки, и при всяко издишване от ноздрите му израстваха кървави мехури, които се пръсваха.

Тя не можа да намери ключа в чантичката си. С треперещи ръце изтърси всичко на тротоара. Вдигна само ключовете и портмонето си.

Нещо заскърца току до нея и тя потрепна, изпускайки ключовете. Чугуненият капак на канализационния люк подскочи, падна на тротоара и от канализацията с глухо мляскане бликна кръв, смесена с нечистотии, и се разля широко по асфалта, вкарвайки в обувките й отблъскваща топлина. Иза изпищя, отстъпи от колата, спъна се в тялото на мъжа с пижамата, притисна гръб в стената. В черната лъщяща бездна на канала нещо се размърда, пляскайки и бълбукайки.

Иззад ъгъла, виейки, на бегом се появи един човек, последван от втори. Двамата прелетяха покрай Иза в бясно темпо, продължиха нататък. Иза застина, вдигна глава. Вятърът, топлият вятър, който задуха внезапно, я удари с ужасяваща смрад.

Иззад ъгъла…

Иза познаваше това усещане. Помнеше го от детството — сън, който беше сънувала толкова пъти, че се будеше с вик от него. Сън, в който парализирана, безучастна, тя гледаше вратата, затворена отвътре с резе, и знаеше, че само след миг, въпреки резето, тази врата ще се отвори. Ще се отвори и на прага ще се появи нещо, от което тя няма да може да избяга. Нещо, което не оставя никаква надежда.

Без да си дава сметка какво прави, Иза нададе тънкия, непрекъснат фалцетен писък на измъчвано животинче. Изведнъж тя се превърна в зверче, тук, на тази тъмна, залята с кръв и изпражнения улица, сред асфалта, бетона, стъклата, колите и електричеството, сред хилядите творения на цивилизацията, нито едно от които нямаше дори най-малко значение в момента. Изведнъж се превърна в бобър, задушаван от еластичните въжета на примките, в лисица, чиито лапи са прехапани от стоманените челюсти на капан, в тюлен, удрян с прът по главата, в сърна, простреляна от пушка с къса цев, в конвулсивно гърчещ се отровен плъх. Беше всички, които са били принуждавани да изпитват страх, болка и увереност, че само след миг ще са нищо, защото нищото е студен, облят в кръв, смрадлив труп.

Нещото, което стържеше и скърцаше с нокти зад ъгъла, съпровождайки крачките си с тежко, хрипливо дишане, излезе и се втренчи в нея със златисто-червените си, пламтящи, огромни очи.

Писъкът угасна в гърлото на Иза, превръщайки се в приглушено хриптене. Съзнанието, разумът, паметта и волята й експлодираха и се пръснаха като счупена на паважа електрическа крушка.

Пъпчивия премина през разкъсаната Завеса.

Тандарадай!

„ТАНДАРАДАЙ!“

Трябва да се изписва по този начин, с възклицателен знак, както при Валтер фон дер Фогелвайде. Версиите без възклицание са погрешни. Историята на този текст, вторият ми хорър и третият ми разказ, в който не става дума за вещера, е доста необичайна. Идеята се роди във влака Гдиня-Лодз, не особено изисканото средство за придвижване, с което се връщах от конвента Нордкон през декември 1990 г. Този конвент, вторият, на който имах честта да бъда поканен, изобилстваше с множество сензации и атракции, за които обаче няма да говоря, защото тук не е точното време и място да си спомням за тях, а и върху голяма част от тях би трябвало изобщо да се спусне завесата на милосърдното забвение. Така че ще се огранича с информацията, че по време на проведен на Нордкон търг за книги купих — освен всичко останало — и сборник фантастични разкази, и точно с четенето му убивах скуката, която обикновено съпровожда пътуванията с влак. Сред разказите беше и „You are my sunshine“[189]на Танит Лий. Действието на тази новела, чиста научна фантастика, се развива в далечното бъдеще на палубата на линеен пътнически звездолет. Сред офицерите на този звездолет е и така нареченият П. Л., някакъв — моля да ме извините за непознаването на професионалната флотска терминология — културномасовик, тип, в чиито задължения влиза осигуряването на всевъзможни удобства за пътниците, включително и психически. Без да преразказвам Танит Лий, П.Л., за когото става въпрос, излиза леко извън задълженията си, ухажвайки с коварна пресметливост забелязана сред пътниците плаха грозновата жена. А резултатите са страшни. Направо катастрофални.

Отхвърлям с лекота обвиненията в плагиатство — действието в „Тандарадай!“ не се развива на звездолет в далечното бъдеще, а в Полша, във ваканционен къмпинг, тук и сега, и със сигурност „Тандарадай!“ не е чиста научна фантастика. Между „You are my sunshine“ и „Тандарадай!“ има много по-голяма разлика, отколкото между „Седемте самураи“ и „Великолепната седморка“, така че не може да се говори за кражба на идея или — ако някой предпочита — вторична адаптация. А ако някой писател твърди, че не черпи повечето си идеи от четене, ще го нарека лъжец. За яснота ще добавя, че към четено причислявам не само вестниците, но и киното и телевизията.

„Тандарадай!“ излезе през 1992 г. във „Феникс“, в януарския брой на списанието. Но премиерата на новелата беше предишната година, когато по време на конвента Полкон-Кракон-Еврокон ’91 беше поместена в издадения по случай мероприятието сборник със заглавие „Литературно-критично допълнение“. Редакторът на това „Допълнение“, писателят Мирослав П. Яблонски, в предговора удостои „Тандарадай!“ със следните думи: „Интелигентен, лиричен текст, отличаващ се, освен с другите си особености, и с превъзходно и точно дозирано драматургично напрежение.“

Благодаря, Мирко.

Може дълго и яростно да се спори дали „Тандарадай!“ е хорър или фентъзи, и навярно биха се намерили поравно защитници на едната и другата теза. Лично аз предпочитам заимстваното от Владимир Висоцки и перифразирано определение „тревожна история“. Но това не е защото се срамувам от определението и етикета „фентъзи“ — който смята така, е глупак.

Накрая една любопитна подробност: „Феникс“, обявявайки „Тандарадай!“ в предходния брой, придружи обявата с илюстрация, представляваща рицари от Тевтонския орден на Дева Мария, така наречените Кръстоносци — един Бог знае защо, може би понеже песента на Валтер фон дер Фогелвайде се пее от рицарите-кръстоносци на Сенкевич. Просташка реклама, която тогава само дето по телевизията не я показаха. На срещите с читатели след това винаги се е налагало да обяснявам къде са се дянали Кръстоносците.

— Не съм красива — каза Моника Шредер, гледайки се в огледалото.

Беше права. И, което беше още по-лошо, мнението й по този въпрос напълно съвпадаше с мнението на околните.

Не, Моника не беше грозна. Просто не беше красива. Беше квинтесенция на непривлекателността, излъчваше непривлекателност, способна да затъмни всичко, което би направило красива някоя друга жена, дори някоя грозница. По някакъв непонятен начин съчетанието от отделните елементи, всеки сам по себе си привлекателен, нещо повече, красив, при Моника се превръщаше в нещо безлично, безинтересно и бледо. Косите й, които би трябвало да са тъмноруси, всъщност бяха сиви и матови. Природната им тенденция към пухкавост и обаятелната им склонност да не се подчиняват на никакви гребени и четки ги караха да изглеждаха запуснати и разрошени, и никакви старания не можеха да променят това положение. Не помагаше и най-изкусният грим — дори с помощта на скъпа козметика не й се удаваше да направи нищо с очите си, които заради дебелите стъкла на очилата й винаги изглеждаха сиви и посърнали. Всеки комплект от стилни и изящни дрехи върху общо взето нормалната й фигура създаваше ефект, който и при най-добро желание не можеше да бъде признат за радващ окото.

Фактът, че Моника Шредер съзнаваше прекрасно всичките изброени факти, само усложняваше нещата. Давайки си сметка, че не е в състояние да се разхубави, когато стана пълнолетна, Моника планомерно и последователно правеше всичко възможно да не се откроява, да се слее с тълпата, да стане обикновена и незабележима. Тази своеобразна мимикрия, имаща за цел да замаскира и скрие непривлекателността й, естествено, водеше до напълно противоположни резултати.

Точно в момента, в пет часа сутринта, застанала пред напуканото огледало в пронизания от ивици светлина полумрак на стаята си в къмпинга, Моника повече отвсякога усещаше своята непривлекателност. Разкайваше се, че е тръгнала на тази почивка, на това пътуване в пустошта, без никакви удобства; пътуване, което трябваше да бъде романтично, а се оказа изключително тягостно. Туристическа агенция „Ромар тур“, спомни си тя. „Ти си самотен? Съобщи ни възрастта си, професията, образованието, интересите си. Напиши ни за какво си мечтаеш, и ще ти осигурим почивката на твоите мечти.“

Почивката на моите мечти…

Тръгна на това пътуване, защото беше самотна и не искаше да изкара едно самотно лято в града. „Ромар тур“ не лъжеше и не преувеличаваше, макар че при подбора явно отдаваше предпочитание на графата „Образование“ в анкетата си. Наоколо гъмжеше от загорели докторантки и разведени доценти.

Почивката на моите мечти…

Пътуването трябваше да стане за Моника още един опит да докаже на себе си, че обича да е в компания. Опит, който както множество предишни се беше оказал неуспешен. Моника за пореден път не доказа нищо на себе си, освен факта, че мрази самотата.

А тя беше сама. Все си беше сама. Случайната й съквартирантка, Елка, незнайно защо наричана Яребицата, която през първите няколко дни на почивката беше доста раздразнена от чуруликането, безгрижието и царящия наоколо безпорядък, напоследък имаше навика да изчезва вечер и да се връща късно през нощта. А понякога — като в момента — чак на сутринта. Моника нямаше никакви съмнения относно текста, който Яребицата беше записала в графата „Интереси“ в анкетата на „Ромар тур“.

В началото Моника се ужаси — боеше се, че Яребицата е от девойките, които смятат цветистия и подробен разказ за един вид финал на играта, за естествено и необходимо допълнение към нощните преживявания. Това Моника определено нямаше да може да го понесе. За щастие Елка не беше бъбривка. Даже напротив, беше дискретна. Което обаче не й пречеше съвсем спонтанно да демонстрира задоволството и превъзходството, които в природата проявяват харесваните самки спрямо пренебрегваните.

Моника Шредер не се чувстваше пренебрегната. Беше на двайсет и шест години и имаше зад гърба си цели две сериозни еротични преживявания. Характерът и развитието им я караха да не жадува трети опит.

И все пак…

— Не съм красива — каза тя на пукнатото огледало. И не се разплака. Твърде горда беше за това.

„Няма нищо по-лошо от това да започнеш деня със сълзи“ — помисли си Моника.

Денят? Това още не можеше да се нарече ден. Ваканционният къмпинг спеше сладък сън, чакайки слънцето да доизсуши росата и да нагрее въздуха, режещ, хапещ кожата със студенината си.

Тя легна, вдигна нагоре възглавницата, пресегна се към книгата си. Опита се да намери мястото, докъдето беше стигнала предишната вечер, сънлива и изнервена от дългото чакане на Елка. Вместо това се върна към началото, на страницата, означена с малка, изсушена теменужка. Любимото й място. „Само няколко стиха — помисли си тя. — Само няколко.“

Unter den Linden

Bei der Heide

Wo unser beider Bette gemacht

Da mögt ihr finden

Wie wir beide

Pflückten im Grase der Blumen Pracht

Vor dem Wald im tiefen Tal

Tandaradei!

Lieblich sang die Nachtigall[190]

— Тандарадай — прошепна тя замислено, отпускайки книгата. Затвори очи.

— Тандарадай… — каза минезингерът[191].

Беше много слаб, даже мършав. Развяваното от вятъра наметало обгръщаше плътно фигурата му, което подчертаваше още повече тази мършавост. Сянката му, тънка и права като черна линия, падаше върху гоблен, на който бял еднорог беше застанал на задните си крака в хералдическа стойка.

— Тандарадай — повтори минезингерът. — Тази песен…

Толкова спомени. Толкова прекрасни спомени. Unter den Linden, Bei der Heide… Ти… Това си ти, Светлокоса…

Моника протегна ръце и ги прекара през цветята, хилядите цветя, сред които лежеше. Повечето от тях бяха рози — червени, влажни, разцъфнали, ронещи листенца.

— Както тогава — провлачи тихо минезингерът, а очите му бяха черни, студени и дълбоки като Рейн при скалата на Лорелай.

В замъка във Вюрцбург… А може би още по-късно, в Швабия, в двора на Филип… Спомням си пълните устни на Беатрикс, дъщерята на Беренгар фон Пасау. А после, много години по-късно, чух тази песен в един хан близо до Вормс. Vor dem Wald im tiefen Tal… Пробуждаш ме от сън.

Моника силно стисна очи.

Пробуждаш ме от сън. Тази песен… Оцеляла е толкова дълго. Спомням си, че я пеехме по време на похода, когато тръгнахме от Мариенбург да се срещнем с командир Волфрам де Лис при брода на река Дрвенца. А още по-късно, много години по-късно, я пях заедно с другите при Франкенхаузен, когато склоновете на планината Хаусберг бяха залети от кръвта на разбунтувалите се селяни.

Пробуждаш ме от сън.

Моника лежеше неподвижно в леглото от цветя. Гледаше право в очите на минезингера. Никога не беше виждала толкова студени очи. Никога не беше виждала това лице. Само усмивката…

Подай ръка.

Да, вече беше виждала тази усмивка. Със сигурност я беше виждала.

Но не помнеше къде.

— Подай ръка.

Иззад гърба на минезингера израснаха други фигури с гротескни кожени маски, тресящи огромните си уши. Разнесе се тих, ритмичен, монотонен напев, многогласен, неразбираем хор, с отделни, ясно чуващи се, непознати думи…

Тандарадай!

— Моника! — повика я Елка, по прякор Яребицата. — Хей, Моника, знаеш ли къде е захарта?

— Какво? — Моника скочи, събаряйки книгата на пода, и зашари с ръце по завивките. — Какво? Ели? Успах ли се?

— Не — отговори Елка, като затвори вратите на шкафа с ужасен трясък, прогонвайки остатъците от странния сън. — Напротив. Събуди се точно навреме. Девет часа е. Слушай, Моника, не мога да си намеря кафето. Явно съм го забутала някъде. Може ли да си взема малко от твоето?

Моника разтърка очи с кокалчетата на пръстите си и се пресегна за очилата.

— Можеш, Ели.

* * *

Сигналите, повтарящи се и денем, и нощем, бяха тихи, на пръв поглед — незначителни, едва доловими. Лекарката от къщичката на върха на хълма не можа да се ориентира веднага в значението им. Котаракът се ориентира много по-бързо — показа го с промяна в поведението си, безпокойство и неудържима агресия, насочена към каквото му попадне. Лекарката забеляза това, но не му обърна внимание — сметна, че причината за поведението на животното се крие в хищническата му, неукротима природа. Не я учуди също, че язовецът, който обикновено тичаше подире й като куче, се скри в клетката си и не излизаше от нея по цял ден. Лекарката си обясни това със страх пред изстъпленията на котака.

Следващите сигнали бяха много по-недвусмислени: вечерното квакане на жабите, започващо внезапно и прекъсвано с дълги периоди на пронизваща, изпълнена с ужас тишина. Тихото утринно събиране на козодоите в рояци, затъмняващи слънцето. Промененият, гневен ропот на реката сред повалените дървета.

„Нещо се готви — помисли си лекарката. — Нещо се готви.“

На следващия ден на самия край на гората тя намери разкъсана сойка. Капките засъхнала кръв блестяха като мъниста върху червеникавокафявите пера. Лекарката знаеше, че това не е работа на котарака. Самият той, бягащ след нея, при вида на мъртвата птица засъска, притисна се към земята, погледна я уплашено в очите.

— От Блатото и Бездната — прошепна тя.

Котакът измяука.

Тя се върна в двора, замислена и неспокойна. И тогава…

Котаракът изсъска, преви гръб.

От вратата на къщичката липсваше сърпът, който винаги висеше там, украсен със сух венец от билки. Лекарката се обърна — точно навреме, за да види как извитото желязо лети към нея, преобръщайки се и свистейки във въздуха.

— Ъх! — извика тя, притискайки гръб в нишата.

Сърпът се завъртя, изви се като жива лента, отклони се от траекторията си и с грохот се вряза в олющената врата, завибрира яростно, запя с металически стон. Лекарката чу как черната гора, приведена над склона, се затресе в зловещ смях.

— Дескат — прошепна тя. — Ти си… Познах те…

Котката съскаше.

Сърпът вибрираше, трепереше и пееше.

* * *

— Е, не, Моника — каза Ели, наричана Яребицата. Свали слънчевите си очила и се зае внимателно да маже с крем чипия си нос. — Наистина не бива така. Защо не искаш да излизаш с нас? С цялата компания? Защо все стоиш сама? А?

— Не се чувствам добре.

„И изобщо не лъжа — помисли си Моника. — Само при мисълта за вашата шумна компания ми става зле. Не разбирам шегите ви. Вашето веселие не ме забавлява, даже напротив — дразни ме. И не съм сигурна дали това не ви е целта.“

— Наистина, Моника — чуруликаше Елка, застанала до шезлонга, точно над нея. — Трябва да идваш. Не можеш да си представиш колко е красиво там, при реката…

„Александре — помисли си Моника, — не ми засланяй слънцето.“[192]

— Нали го знаеш Яцек, този историк, който живее сам в дванайсети номер — Яребицата втри остатъка от крема в дланта си, пръсвайки наоколо мириса на „Пондс“, — колегата на онзи блондин, който има тъмносиньо ауди, знаеш…

Знам.

— … Той разказва толкова интересно.

Знам.

— … за историята на това място, за войните, за преселението на народите, за сбирките на вещиците на шабат, за култа към някакви там демони, за археологическите разкопки, казвам ти, Моника, мога да го слушам с часове. Знаеш ли, че той ме разпитваше за теб?

— Кой? — Моника вдигна глава.

— Яцек. Този историк.

— За мен?

— За теб. Откъде си, къде работиш. Хвърлил ти е око, Моника. Късметлийка си. Страхотно момче.

О, Боже.

— Не казвай, че не си забелязала как те гледа. А, Моника?

Забелязах, забелязах.

— Не, Ели. Не съм забелязала.

— Наистина не знам как да разговарям с теб — намуси се Яребицата. — Какво те мъчи, момиче? Нещо не изглеждаш добре. Да не си в цикъл? Ох, извинявай, не прави такива физиономии. Ще тръгвам. Разбрали сме се за след половин час, отивам при тях. Ще се върнем за обяд. Или за вечеря. Чао.

— Чао, Ели.

Между клоните на един крив бор някакъв паяк беше изплел паяжина — фина, изящна работа. „Красивото в природата си има цел — помисли си Моника, — то не е красиво чисто естетически. Има си цел, дори и тази цел да е убийство.“

На страницата кацна една божа кравичка. Моника я изтърси с поклащане на книгата.

— Лети към небето — прошепна тя.

Божата кравичка не падна на земята, а в полета си разтвори неловко крилца и се понесе нагоре — право в центъра на паяжината.

Огромният паяк-кръстоносец с пухкаво коремче изскочи от укритието си, разположено в едно свито, омотано с пашкул листо. Божата кравичка, без да бърза, късаше нишките на паяжината с натиск на хитиновата си обвивка. „Още малко, и ще изпадне“ — помисли си Моника.

Но паякът беше по-бърз.

„Бягай — помисли си тя, стиснала зъби. — Бягай, паяко! Хайде!“.

Паякът затрепери върху нишките и мълниеносно се метна в свитото листо.

„Уплаших го“ — помисли си Моника учудено, но веднага реши, че това са глупости, просто паяците мразят повече от всичко на света червени бръмбари, покрити с хитинова обвивка. Предпочитат меките и сочни мухи. Това е ясно като бял ден.

Тя потрепна, когато чу стъпки зад гърба си.

— Здравей, Моника.

— Здравей, Яцек.

О, Боже.

— Както винаги, забила нос в книгата? Моника, обръщам ти внимание, че си на почивка. Явление, което се случва веднъж годишно, и за жалост приключва бързо. Наистина, всяка минута е ценна. Моника!

— Слушам те, Яцек.

— Яребицата ми каза, че не искаш да дойдеш с нас на реката. Че уж си отказала, категорично си отхвърлила предложението. Това ме огорчава особено много, тъй като предложението беше мое. И така, дойдох да поправя грешката, каквато беше използването на Яребицата за посредник. Трябваше да те поканя сам. Отдавна.

Иди си, моля те. Чувствам се зле, когато стоиш така и ме гледаш. Не искам погледа ти. Не искам погледът ти да ме докосва.

— Ела с нас, Моника.

Иди си, моля те.

— Не… Извинявай. Може би следващия път.

— Нима четенето, на което си се посветила, е по-интересно от перспективите за моето… нашето приятелство? Какво четеш, Моника?

— Ох… Това е поезия, Яцек. Старинна немска поезия.

— Това го виждам. Разбрах по готическите букви, които не обичам да чета, въпреки че учителят ми по немски все пак успя да ми набие в главата основите на езика на Гьоте. На кого са тези стихове?

— Не мисля…

— … че тези стихове ще са познати на един обикновен историк? Ех, филолози. Колко често си присвоявате монопола в познанията по литературата и езиците. Имаш ли в себе си поне мъничка хазартна жилка, Моника?

Тя вдигна поглед, давайки си сметка, че вдига също така и лицето си с очилата.

— Не разбирам…

— Предлагам ти малка игра с висок залог. Съвсем като при Пушкин — тройка, седмица и асо. Ако въз основа на един-два стиха позная чие е стихотворението, ще дойдеш с нас. Ако сгреша, ще си отида с тъга и няма да ти досаждам повече.

Тя се зачуди за момент. „Невъзможно — помисли си. — Толкова слабо известно е“…

— Добре — каза тя, като наведе глава, за да не забележи той усмивката й.

Unter den Linden

Bei der Heide

Wo unser beider Bette gemacht

— Валтер фон дер Фогелвайде, средновековен немски поет и трубадур, живял на границата между дванайсети и тринайсети век — разсмя се той. — Стихотворението се казва „Unter den Linden“. Загуби, Моника. Дамата ви е бита, другарю Херман. Вземам всички рубли от масата[193].

Тя се усмихна отново, този път без да се крие. „Какво пък — помисли си, — възможно е“…

— Между нас казано — рече той, — отива ти.

— Какво?

— Средновековната поезия, песните на трубадурите — каза той, гледайки я в очите. В очилата, поправи се тя мислено. — Това ти отива. Поетична натура си, очарователно старомодна, със сложна душевност, самотна. Магия. Е, светлокоса елфке, приготвяй се. Тръгваме.

— Да — каза тя, все още леко усмихната. — Е, щом съм дала дума… След малко ще дойда при вас. След малко.

— Чакаме те.

Тя не стана веднага. Седеше, отпуснала глава, вглеждайки се в готическите букви, криволичещи и трепкащи като малки знаменца, развяващи се върху остри кули. Чуваше дрънкане на лютня, далечно и тихо.

Белият еднорог заставаше на задните си крака върху зеления гоблен в хералдическа стойка.

* * *

Върхът на хълма беше равен и плосък, като отрязан с бръснач. Къщичката с варосани стени, разположена сред криви ябълкови дървета, примамваше. Викаше я при себе си.

Тя се спря нерешително, гледайки как всички тичат надолу към реката по песъчливия, нагрят от слънцето склон. Чуваше мъжките възгласи и смях, далечното, тихо подрънкване на касата бира. Писъците на девойките, достигнали мократа ливада.

— Интересен хълм, нали? От пръв поглед се вижда, че не е с естествен произход.

— Така ли, Яцек? Защо да не е естествен?

— Виж колко правилна е формата му. Виж местоположението му. Моника, тук може някога да е имало крепост, отбранявала брода през реката. А може да е било храм на някаква богиня, почитана от поморяните[194]. Или място за жертвоприношения, свещен хълм на езичници пруси, готи или случайно попаднали тук келти? Толкова народи са минали през тези места, толкова още неизследвани неща крие тази пръст… Е, да вървим. Ще поговорим още за това в прекрасния ни бивак.

— Сега… сега ще дойда при вас. След малко.

— Защо?

— Искам да се разходя — наведе глава тя.

— Ако позволиш…

— Не — отговори тя бързо. — Извинявай. Сама.

Защо ме гледа така?

— Добре, Моника. Но не забравяй, че те чакаме. Бих искал да си с нас. С мен.

— Ще дойда.

Хълмът. Не е естествен?

Пристъпи напред. Изведнъж почувства, че трябва да продължи да върви напред. Защото зад гърба й беше черната стена на гората, мокра, тъмна и тревожеща, а отпред — слънцето и блестящата лента на реката в подножието на хълма, сред елшите. Гората я отблъскваше, шептеше с глас, в който се усещаше злоба и заплаха. Бялата къщичка над склона беше светла, топла, дружелюбна. Викаше я, привличаше я към себе си, уговаряше я.

— Добър ден… Има ли някой тук?

Тъмни сенки, в мрака се е врязала ивица светлина, изпълнена с кръжащи прашинки. „Влизам неканена в чужд дом — помисли си тя. — Сега някой ще влезе, ще ме погледне с неохота и ще се почувствам отхвърлена, наранена. И ще се разстроя, макар и сама да съм си виновна за всичко. Както винаги.“

Стая, пълна с тъмни мебели. Тежък, предизвикващ гадене мирис на билки.

— Добър ден! Извинявайте…

На масата — чаша с метална поставка, кафеена чашка с лъжичка вътре, очила с тънки рамки.

И книги.

Тя се приближи, без да знае защо. Книгите бяха стари, с олющени картонени подвързии. Позлатените букви, подсказващи, че това е енциклопедията на Оргелбранд, бяха изтъркани и едва можеха да се разчетат. Разгъна корицата на първия том, който й попадна.

Това не беше енциклопедията на Оргелбранд.

Тази готика не носеше със себе си дрънкането на лютня. Тази готика беше черна и зловеща, тя крещеше грозно, по тевтонски.

„Geheymwissenschaften und Wirken des Teuffels in Preussen“, Johann Kiesewetter, Elbing 1792[195]. На заглавната страница се виждаха пентаграма, знаците на зодиака и други символи, странни и тревожни.

Друга книга. И отново под фалшивата обложка — натежали от редове страници и истинското заглавие: „Dwymmermorck“. Само заглавието и нищо друго.

Следващата книга. Друг шрифт. Човек с главата на козел, скръстил ръце с дълги пръсти върху хлътналите си гърди. „La lettre noire — Histoire de la Science Occulte“, Jules de Bois, Avignon 1622[196].

Поредната — почти разпаднала се — книга с три крещящи думи, изписани с огромни паяковидни думи насред полуизгнилата страница: „Gondelman, Tractatus de Magiis“[197].

И следващата.

Когато се пресегна, за да разгърне фалшивата оргелбрандова обложка, ръката й трепереше, сякаш затъвайки в невидима преграда, в аура, забраняваща достъпа. В същото време друга сила, противоположна, сякаш привличаше ръката като магнит.

„Огледало на черната бисурманска магия“ от Абдул Алхазрет[198]. Превел Иенджей Шлешковски, йезуит А.М.Б.О. в Краков, печатница на Николай Зборски, JKM Ord, печатар, 1696 г.

Тежки, слепени, окъсани страници, бледи полуизтрити редове. Тя понечи да обърне страницата.

Нещо я спря. Нещо, което заседна в гърлото й, прилепна към небцето й — ужас, отвращение, предизвикващо гадене омерзение. Струваше й се, че лепкавите букви от страницата незабележимо започват да пълзят по ръката й. Тя затвори книгата и потрепна — в ушите й, в главата й изведнъж експлодира хорово, многогласно пеене, чуруликане, вик, неразбираеми думи.

„Да изляза — помисли си тя. — Трябва да изляза оттук.“

Въпреки това се пресегна към поредната книга. „Phänomene, Dämone und Zaubereysunden“, R. Ennemoser, Nürnberg 1613[199]. Обърна страницата.

Бял еднорог, вдигнал се на задните си крака в хералдическа стойка. Отвори книгата някъде по средата. Размитите готически букви сякаш се размърдаха, набивайки се в очите и в съзнанието й.

… wie lautet der Name des Dämons? Der Hagre Junge, da er unseren geheymen Sünden und unsre Bösheyt frisset und trotzdem hager bleybet. Das Brennende Kind, das mit Hasse brennt. Und der echte Name? Der ist unaussprechlich, schrecklich. Deskath, was zugleych Die Wahrheyt oder Der Betrug bedeutet. Zernebock, der Schwartze Wahnsinn…[200]

Върху страницата падна бърза сянка, на масата тежко и безшумно се приземи огромен черен котарак. Моника отстъпи, сподавяйки вика си. Котакът я изгледа недружелюбно със златистожълтите си очи, протегна се, скочи от масата и се настани на леглото.

Старицата беше дребна, но изправена; лицето й, набраздено от бръчки, беше сериозно и съсредоточено. Имаше големи, необичайно светли очи — толкова светли, че изглеждаха почти прозрачни, като кристали, като шлифовани опали.

— Извинявайте, госпожо — измънка Моника. — Вратата беше отворена. Знам, че не трябваше…

Тя сложи ръце зад гърба си и започна да чупи пръсти. Както обикновено.

— Няма проблем — каза старицата, приближавайки се до масата. Хвърли бърз поглед на отворената страница и затвори книгата. — Този дом е отворен за всички, които искат да влязат — каза тя. — Слушам те, дете.

— Аз… Аз напълно случайно. Минавах наблизо и… Аз съм с тези, които са при реката… Сигурно сте видели колите…

— Ти изобщо не си с тези, които са при реката — поклати глава старицата. — А би трябвало. Би трябвало да си с тях, а в същото време си тук. Защо?

Моника отвори уста.

— Отговор на въпрос ли търси в книгата? Това не е най-добрият начин, дете. Още по-малко пък бих те посъветвала да използваш тези книги, които са тук.

— Още веднъж моля за извинение. Не биваше… Тръгвам си.

— Без да зададеш въпроса си?

— Какъв въпрос?

— А това, мило дете, не го знам. — Светлите очи на старицата изсветляха още повече. — Не мога да знам въпросите предварително. Знам само отговорите, и то далеч не всичките.

— Аз… не разбирам. Тръгвам си.

— Както искаш. Ако пожелаеш да се върнеш и да зададеш въпроса, помни, че домът на старата лекарка винаги е отворен.

Господи, помисли си Моника. Попаднах на селска баба. Която прави аборти. Тя си мисли, че аз…

— Странни мисли ти се въртят в главата, дете — изрече рязко старицата. — Безумни, странни, неуместни мисли. Не ми харесваш. Приближи се.

„Не“ — помисли си Моника. И направи крачка напред. После втора. И трета.

— По-близо.

Не!

Още една крачка. Против волята си.

— Говори.

Моника раздвижи беззвучно устни. Очите, светлите, почти прозрачни очи…

— Забравена — промърмори лекарката.

Нестроен хор, отделни, неразбираеми, ужасяващи думи, изкрещявани в ритмичен напев…

— Не — обади се внезапно старицата. — Не се приближавай. Нито крачка повече.

Моника се разтрепери от студа, който внезапно се разля по тила и гърба й.

— Забравена — повтори лекарката, присвивайки прозрачните си очи. — Да, няма никакво съмнение. Привлича ви реката, привлича ви този хълм. Привличат ви тези книги, привличат ви като магнит.

Котаракът, притиснат към възглавницата, изсъска, вдигна глава.

— Иди си — каза лекарката. — Връщай се при тях. Те те чакат. Ти си част от тях. Вече си част от техния свят, независимо от това дали го искаш.

Моника трепереше.

— Тръгвай си вече.

* * *

Главоболието, което я обхвана следобед, веднага след връщането им от екскурзията, продължи чак до вечерта, като постоянно се увеличаваше. Не отстъпи и след две хапчета парацетамол, не отслабна след две таблетки аналгин. Прилоша й, тя притисна лице във възглавницата. Заслушана в тъпото пулсиране на кръвта в слепоочията си, Моника Шредер чакаше съня.

* * *

Тя стоеше неподвижна сред кривите ябълкови дървета, във вътрешността на яростен вихър от сиви, безгласни птици, в самия център на завихряне от безшумни удари на остри криле, сред хиляди разбягващи се сиви полумесеци, всеки от които сякаш се целеше право в нея, но в последния миг променяше посоката си, докосваше я, но не я удряше или нараняваше.

Свещта, обкръжена с призрачен ореол от сълзяща светлина, озари помещението, пълно с тъмни мебели. Гледащите към нея очи бяха светли, почти прозрачни — като кристали, като шлифовани опали.

— Задай въпроса си. Повиках те, за да зададеш въпроса си.

Тя кимна. Бавно вдигна ръце, докосна косите си, отметна ги зад гърба си, прокара пръсти по челото си, по бузите, по устните. Лекарката не я гледаше. Тя не откъсваше поглед от книгата, която държеше на коленете си.

Моника наведе глава и пристъпи крачка напред. Котаракът изфуча. Тя погледна надолу, под краката си, към бялата забранителна линия, начертана на пода. Лекарката вдигна глава.

— Забравена — каза тя тихо. — Ти си Забравена. Не си и помисляй за връщане, няма връщане за такава като теб. Ти си Забравена, за теб ще бъде най-добре, ако си останеш такава. За всички ще бъде най-добре.

Моника поклати глава, прекара длани по шията си, вдигна ги нагоре.

— Не — изрече рязко лекарката. — Дори не си и помисляй. Тази мисъл няма да те разбуди. Затова пък ще разбуди някой друг. Този, който е Истина и Лъжа. Ти го храниш, него, вечно гладния, със своите мечти. Пробуждаш го с песните си. Пази се. Той идва в сънищата, които не си спомняш. Но той не забравя. Пази се.

В стъклото на прозореца се удари нощна пеперуда, огромна, сива, разтреперана.

— Пази се, Забравена. Истината и лъжата са неразличими, те са едно цяло. И двете ще дойдат заедно при теб, когато закрещиш. И тогава от мрака към теб ще се протегне една ръка. Ако докоснеш тази ръка, няма да има връщане назад. Ще се възроди Огненото дете, ще се възроди жарта, излъчваща омраза. Ще се възроди Черното безумие, Цернебок на олтара от цветя.

Лекарката млъкна, наведе глава, разпери ръце.

— Пази се от дланта, която се пресяга от мрака. Ако я докоснеш, няма да има връщане назад. Va sivros onocheï[201]! Ако се върнеш като нощна пеперуда — ще изгориш. Ако се върнеш като пламък — ще угаснеш. Ако се върнеш като острие, ще те разяде ръжда. Иди си.

Моника почувства как по бузата й се стича сълза — дразнеща, натраплива. Нежелана.

— Иди си.

Въпросът?

— Не. Няма да отговоря.

Внезапно избухване, изблик на сили…

— Не! — В светлите очи има уплаха. — Не… Въпросът.

— Добре, добре, Забравена. Щом го искаш толкова много…

Искам го.

— Отговорът гласи: „Да“. Ще бъдеш. Но само в очите на другите. А сега си иди. Остави ме. Иди си.

* * *

Моника се събуди, седна в леглото, погледна през прозореца, в сумрака, предшестващ съмването. Елка, с прякор Яребицата, тихичко похъркваше, легнала по гръб, прегърнала възглавницата със свитата си ръка.

Моника докосна книгата, заровена в одеялото, врязалия се в бедрото й остър ръб на корицата. „Заспала съм, докато съм чела — помисли си тя. — И сънувах… странен сън.“

Не помнеше точно какъв.

* * *

— Имам усещането, че ме избягваш, Моника.

„Да, избягвам те“ — помисли си тя храбро, неспособна да реши накъде да насочи погледа си. След кратко колебание победиха върховете на гуменките й.

— Не, откъде ти хрумна — промърмори тя. — Съвсем не.

— Ще ми позволиш ли да ти правя компания?

Тя кимна и се уплаши, че е вложила твърде много в това кимване.

Вървяха бавно покрай редица бели брези, по горска пътека, сред тъмнозеления храсталак, отбелязващ пътя като ограда, която на места прекъсваше заради пресичащи пътя пътеки.

„Навярно не биваше да чакам толкова дълго“ — помисли си тя и се спъна. Той я подхвана, хвана я под ръка и тя потрепна от докосването му като от токов удар. Приятен удар.

— Лятото свършва — наруши той мълчанието с тривиално твърдение. — Отпуската свършва.

— Хм.

— Време е за връщане. В града. При книгите, при доктората. Жалко.

— Ще има отпуска и другата година — промърмори тя, чудейки се как да освободи ръката си така, че той да не сметне това за безцеремонно, агресивно и неучтиво.

— Факт, ще има. — Той се усмихна мило, стискайки още по-силно лакътя й. — Но е тъжно, че лятото приключва. Не обичам, когато нещо приключва. Приключването е край на сюжета. А аз ценя най-много в сюжета епизодите. Изящните, красиви епизоди, които могат да спасят и най-печалния сюжет на света — жалкия сценарий на нашия живот. Философствам. Отегчавам ли те, Моника?

Тя не отговори. Разглеждаше купчините пръст, за да се спъне в някоя от тях и да падне, избягвайки от топлината, която той излъчваше.

— Моника?

— А… да? — Тя се спъна, но твърде неестествено, твърде изкуствено, и той я подхвана без усилие, без да изпуска ръката й.

— През цялото време мисля за… За това стихотворение, което ти четеше. За „Unter den Linden“ на Валтер фон дер Фогелвайде. В тази балада има нещо странно, което не мога да разбера… Моника, бих искал да те помоля нещо. Ако можеш, не ми отказвай.

— Слушам те, Яцек.

— Прочети ми стихотворението на Валтер фон дер Фогелвайде. Моля те.

— Сега?

— Не. Не сега. След вечеря, когато ще бъде тихо и спокойно, когато се стъмни. Струва ми се, че тази поезия може да звучи добре само някоя вечер, студена и мрачна като каменен замък. Ще дойда при теб веднага след вечеря, за да се отдадем на кратък миг поезия на минезингери и песни на трубадури.

— Яцек, аз…

— Не ми отказвай, моля те.

Моника се спря, решително, но не рязко, освободи ръката си от неговата. Погледна го право в очите. Храбро, макар и без предизвикателство. Естествено. Честно. Смело.

Кажи ми какво очакваш от мен. Какво искаш от мен, именно от мен, когато наоколо има толкова много девойки, ярки и красиви като колибрита, весели, чуруликащи, желаещи ако не флирт, то поне да си играят на флирт. Всички гледат в теб и нито една не би усетила неловкост, ако можеше да се разхожда с теб из гората и да слуша думите ти. Всяка от тях би се зарадвала от възможността за вечеря с четене на стихове, прекарана в компанията ти. Нито една не би треперила вътрешно, както треперя аз сега. Кажи ми честно и открито, защо аз? Та нали аз…

Не съм красива!

Тя сведе поглед, сви глава между раменете си. „Като костенурка — помисли си. — Страх ме е.“

— Моника?

— Добре, Яцек.

* * *

„Какво правя? — помисли си тя, наведена над книгата. — Какви ги върша? Та нали можех да се оправдая с главоболие, да изчезна веднага след вечеря, да се върна късно, да се заключа, да се направя, че ме няма. Можех да измисля нещо. А аз сега седя тук с него и…“

— Чети нататък, Моника. Моля те.

Ich kam gegangen

Hin zur Aue

Mein Trauter harrte schon am Ort

Wie ward ich empfangen

O Himmelsfraue!

Dass ich bin selig immerfort

Ob er mich küsste? Wohl manche Stund.

Tandaradei!

Seht, wie ist so rot mein Mund.

— Имаш красив глас, Моника.

Не. Не. Не искам това, което вече се е случвало. Няма да понеса, не искам да понасям унижението, мъката, празнотата, самотата. Не искам нито да обвинявам, нито да търся вина в себе си. Защо ме гледа така? Гледа ме така, както би ме гледал, ако бях…

(Красива?)

— Чети нататък, Моника.

Da tät er machen

Uns ein Bette

Aus Blumen mannigfalt und bunt

Darob wird lachen

Wer an der Statte

Vorüberkommt, aus Herzensgrund

An den Rosen er wohl mag

Tandaradeil

Sehen, wo das Haupt mir lag…

— Всъщност това е прекрасна песен, Моника. Почти се чува дрънченето на струните на лютнята на трубадура. Някой превеждал ли е „Unter den Linden“ на полски?

— Да. Леополд Стаф[202].

— Дори няма да те питам дали знаеш този превод. Сигурен съм, че го знаеш. Издекламирай го, моля те. Тези последните два куплета.

— Яцек… Не ги помня…

— Много красиво се изчервяваш. Но аз знам, че ги помниш. Моля те, Моника.

Бързах за среща,

да сме двама,

че чакаше ме моят драг.

Той ме посрещна

като дама,

щастлива бях до сълзи чак.

Сто целувки ми дари,

тандарадай,

ей, устата ми гори!

В миг ме направи

най-блажена

в постеля пъстра от цветя.

С радост ще слави

откровена,

дошлият тука заранта,

зърнал розите в прехлас,

тандарадай,

дето съм лежала аз.[203]

— Прекрасно, Моника. Наистина прекрасно. Само че, извинявай, тези стихове не бива да се декламират с глава върху коленете и с такъв гробовен глас. Сама знаеш, че Валтер фон дер Фогелвайде в тази песен е отстъпил от нелепия канон на минезанга и рицарската любов, екзалтацията и въздишките по недостъпната дама на сърцето. Тоест, Моника, тази песен е за осъществената любов, единствената любов, която има смисъл, която доставя радост. Красив епизод, прекрасно описан. Тази песен се пее от жена, която е лежала заедно с любимия си в легло от рози… Боже, колко красиво се изчервяваш! Тя е била с любимия си и е щастлива, и иска да каже това на целия свят, иска всички да видят следата от главата й, отпечатана в розите, и да узнаят колко е щастлива.

— Вече е страшно късно, Яцек. И малко ме боли главата…

— Последният куплет, Моника.

— Не помня превода, наистина…

— Изрецитирай го в оригинал. Но го изрецитирай с гласа на влюбена жена. Моля те.

Wie ich bei ihm ruhte

Wenn jemand es wüsste

Du lieber Gott — ich schämte mich

Wie mir der Gute

Herzte und küsste

Keiner erfuhr als er und ich

Und ein kleines Vögelein

Tandaradei!

Das wird wohl werschweigen sein![204]

— Очароваш ме, Моника.

— Престани, Яцек. Моля те.

— Ти си пленителна, знаеш ли? Много си чаровна. Започвам да си губя ума по теб. Не знам как се получи така, Моника, но не мога да спра да мисля за теб.

— Яцек… Караш ме да се смущавам.

— Моника… Достатъчно е само да затворя очи, и виждам лицето ти, усмивката ти. Понякога чувствам как нещо в мен вибрира и нещо ми стиска гърлото…

— Моля те, недей. Иди си. Вече е много късно, Ели скоро ще си дойде.

— Още малко…

— Не, моля те. До утре, Яцек.

— Кажи ми го.

— Кое?

— Че ме обичаш, Моника.

(Аз?)

— Моника.

— Обичам те.

* * *

Минезингерът е слаб, нисък, фин, вятърът си играе с черното му наметало. Откъде се е взел този вятър тук, в тронната зала, където не трепкат дори пламъците на свещите и не помръдват воалите на островърхите шапки на заслушаните, вглъбени в звуците от лютня дами? Само че зад гърба на минезингера вече го няма гобленът с еднорога, няма ги колоните и витражните прозорци. Зад гърба му има склон и черна гора.

Очите на минезингера горят в полумрака, пламтят с черен огън. На лицето му няма нищо освен тези очи и този пламък.

Подай ръка.

Забравена. Да. Няма никакво съмнение. Привлича те реката, привлича те този хълм. Подай ръка. Seh, wie ist so rot mein Mund[205].

От пръв поглед се вижда, че този хълм не е с естествен произход. Тук, на възвишението, сигурно е имало крепост, отбранявала брода. Светилище, езически храм, жертвен олтар…

Не, крещи Елка, наричана Яребицата. Не, няма да отида там, за нищо на света, вижте колко зловещо тъмна е тази гора, колко мокро е там, и там има паяци, а мен ме е страх от паяци.

Подай ръка. Очароваш ме. Смеят се, ръкопляскат, кожените маски на главите им смешно поклащат огромните си уши. Zernebock, der Schwartze Wahnsinn[206], крещи Елка, гола до кръста.

Подай ми ръка.

Не! Бягай! Светли, почти прозрачни очи. Не се връщай, ще изгориш, ще угаснеш, ще те разяде ръждата.

Моника, Моника, ти си пленителна, знаеш ли?

Знам.

Забравена. Боже, колко красиво се изчервяваш. Когато затворя очи, виждам усмивката ти. Алените ти устни.

Подай ръка.

Блато, черното лъщящо тресавище бавно се разтваря, на повърхността излизат мехури. Бездна, до дъното на която водят Хилядата стъпала. А на дъното на тази бездна има нещо, чиято тайна е неразгадаема, нещо, което трепти и пулсира. И чака призива.

Тандарадай!

Ще изгориш. Ще угаснеш. Ръждата ще те разяде.

* * *

Тя се събуди.

Легнала върху мокрия от пот, смачкан чаршаф, дълго време не можа да заспи, напразно опитвайки да събере в едно цяло отломките от съня, който не помнеше.

* * *

На следващия ден цялата компания, както обикновено, радостно и весело се натовари на колите, за да може — вече по традиция — да вдигне шум и врява и да създаде суматоха някъде, където е тихо и спокойно.

Цялата компания с изключение на Моника, която този път решително и убедително симулира мигрена. Разбира се, уговаряха я. Той я уговаряше. Разбира се, тя отказа. Той искаше да остане с нея. Тя пак отказа.

„Защо? — запита се по-късно, докато се разхождаше сама, безцелно, без да обръща внимание нито на красотата на природата, нито на другите отпускари, разхождащи се по пътеките и алеите. — Защо отказах? От какво ме е страх? — питаше се тя, прегъвайки дълго клонче, което беше намерила на пътя. — От какво бягам? От живота? Защото животът не е поезия?“

„Ще бродя така до вечерта — каза си тя. — А вечерта… Вечерта наистина ще ме заболи главата. Вече усещам болката. Нещо става с мен. Нещо лошо.“

Едно момченце, чиято майка насила го откъсна от лавка, изпълнена с ярко сувенирно великолепие, погледна към преминаващата Моника и се разплака — внезапно, пронизително и неудържимо.

Тя не обърна внимание на това.

„От какво се боя? — питаше се Моника. — От разочарование? А нима това, което става с мен сега, не е разочарование? Какво ще почувствам, ако довечера се скрия от него и се заключа в стаята? Осъществената любов, за която пее влюбената от стихотворението на Валтер фон дер Фогелвайде — може би наистина има смисъл в това? И може би той се крие не в думата «любов», а в думата «осъществена»? Може би наистина утре — помисли си тя, още по-силно прегъвайки клончето — бих могла да се огледам гордо и да извикам: «Вижте колко алени са устните ми!». Може“…

„Знам от какво ме е страх — каза си тя, преминавайки през моста. — От собствената ми слабост. Какво ли не бих дала за това да стана силна. Не, не красива, макар че…

Но силна.“

Клонката се счупи с трясък.

Под моста, в езерото, един от преминаващите лодкари изруга сочно, гледайки с недоумение двете парчета от веслата, останали в ръцете му.

* * *

Пламък. Бушуващ пламък, обграждащ я от всички посоки, жега, от която очите й се разтапят, дим, от който е невъзможно да се диша. Верига, впита в тялото й, я сковаваше безмилостно… Бумтене на пламтяща печка, готова да я близне с огнения си език и с въглените…

Слънце. И вятър. Вятър откъм реката, шумолене на елшови листа. Прегръщащи я ръце, излъчващи сила и топлина. Ти си пленителна, знаеш ли? Много си чаровна. Когато затворя очи, виждам лицето ти.

Ох, Яцек.

Не искам в гората, крещи Елка, наричана Яребицата. Не, там има паяци. Страх ме е от паяци. Ще умра, ако…

Тандарадай! Светли, почти прозрачни очи. Ако се върнеш като нощна пеперуда — ще изгориш.

Кажи, че ме обичаш. Очите на минезингера са черни и огромни. Кажи това с гласа на щастлива жена, която е лежала заедно с любимия си в легло от рози. И там, на леглото от рози…

Ще изгориш. Ще угаснеш. Ръждата ще те прояде.

Къде съм виждала тази усмивка?

Черна гора, огромни, криви дъбове, тъмната им кора е покрита с израстъци, наподобяващи язви. Множество хора, всичките — с кожени маски с огромни уши. Девойка, гола до кръста.

Камъкът е черен, плосък. На него… рози?

An den Rosen er wohl mag

Sehen, wo das Haupt mir lag…

Tandaradei![207]

Zernebock, крещи Елка, наричана Яребицата. Реката ви привлича, привлича ви като магнит. Светли, почти прозрачни очи. Еднорог, застанал на задните си крака в хералдическа стойка.

Подай ръка. Това е минезингерът. Не, не, крещи Елка, вземете го, отвратителен е, знаете, че ме е страх от паяци.

Пробуждаш ме… Спомням си пълните устни на Беатрикс, дъщерята на Беренгар фон Пасау. Zernebock, крещи полуголата девойка, хвърляйки розите върху плоския черен камък. Der Schwartze Wahnsinn!

Подай ръка. Стани. Ще дойдеш с мен, за да познаеш истината. Мъдростта не носи в себе си предателство, не вярвай на това. Мъдростта дава сила. Истината е сила. А ти нали искаш да бъдеш силна, жадуваш сила и власт. Дай ръка.

Не! Светли, почти прозрачни очи. Стани. Ела с мен, за да познаеш истината. Ще ти покажа как изглежда истината. Подай ръка. Тя се събуди.

* * *

„Трябва да стана и да изляза — помисли си тя трезво. — Още сега. Трябва да стана и да изляза. И тогава ще позная истината. Така каза…“

Не. Той каза Die Wahrheit[208].

(Die Wahrheyt?)[209]

Моника Шредер стана и стъпи право в локвата разляна на пода лунна светилна.

* * *

— Е, как беше?

— Опитваш да си изпросиш комплимент?

— Аха.

— Мъжкото его, нали? Е, добре — беше божествено. Този отговор е в границите на нормалното, нали? Ей, престани! Какво правиш, ненормалнико?

— Излизам извън границите на нормалното.

— О! Това трябва да е по-различно, така ли? Не усещам разлика.

— Ставаш неприлично неблагопристойна.

— Кой ми го казва. Ммм. Харесва ли ти така?

— Трябва ли да ти отговоря в границите на приличното?

— Можеш изобщо да не ми отговаряш. Нека делата ти говорят вместо теб.

— Какъв си мислиш, че съм? Почасов любовник? На повикване?

— Постара се колкото можа да си мисля така за теб, сега не можеш да се отметнеш. В края на краищата и така ще си взема каквото искам, такава съм си. Не мърдай.

— Така ли?

— Мммм. Оооох!

— Какво?

— Ухапа ме комар по тила.

— Сега ще го хвана и ще го смачкам, развратника. Какво си мисли, че правим тройка? Къде те ухапа? Тук? Умно насекомо.

— Аууу!

— Ели?

— Ммммм?

— Защо ти викат Яребицата?

— Веднъж, във влака, решавахме кръстословица, и имаше дума, която никой не можа да отгатне. Хоризонтално, седем букви. Птица, обитаваща северните тундри. И аз я познах.

— Ели…

— Ох… Ммм… Яцек?

Моника, притисната към стената до отворения прозорец, трепереше от отвращение. Искаше да си тръгне. Не можеше.

— Яцек?

— Ммм?

— А Моника?

— Какво Моника?

— Много добре знаеш какво. Мислиш ли, че никой не вижда как я омайваш? Как подскачаш около нея?

— О, Боже, Яребицо. Не прави прибързани изводи. Жал ми е за нея, това е всичко. Искам да си прекара приятно отпуската. Такива като нея се нуждаят от малко обожаване. В някой момент е необходимо да се каже на някоя като нея, че е прекрасна, и тя наистина се разхубавява. Според скромните си възможности.

— Още по-хубаво е да преспиш с такава, за да се разхубави още повече. Това ли имаше наум?

— Ха! Как не се сетих веднага. Това ли е причината за очарователното ни приключение, Ели? Наистина, подтекстът не е труден за разгадаване.

— Е, не, сега ставаш банален, като ме подозираш в ревност. Даже по-лошо — в завист. И към кого? Към такава мишка? Господи! Не се прави на Пигмалион. Ама че благодетел! Казвам ти съвсем сериозно — преспи с нея. Ако не го направиш, ще й развалиш отпуската. Ще й оставиш усещане за неудовлетвореност. Преспи с нея, Яцек.

— Работата е там, че не искам. Не усещам никакво влечение към нея.

— Значи всичко това е изкуство заради самото изкуство? Казах ти — Пигмалион. Професор Хигинс за бедни.

— Тя… Тя не е красива. Просто не е красива. И е асексуална.

— Егоист. Пожертвай се и го направи само за нея. Затвори очи и си мисли за друга. Само че според мен ти лъжеш. Именно тази нейна невзрачност те възбужда.

— Ели, наистина ли не можем да намерим по-приятна тема за разговор?

— Струва ми се, момчето ми, че всъщност губим твърде много време в приказки.

— Елка!

— Мммммм.

* * *

Тичаше право напред, през гората, удряше се в дърветата, заплиташе се в трънливите къпинови храсти, спъваше се в пънове, в корени, в повалени дънери. Тичаше с желанието да остави възможно по-далеч зад гърба си отвращението, унижението, от което лицето й пламтеше, срама, от който слепоочията й пулсираха. Тичаше с желанието да остави възможно по-далеч зад гърба си…

Няма да плача. Няма. Не. Не. Не.

Един клон, еластичен и коварен, я удари като бич по бузата, и напълни очите й с влажна, ослепяваща болка, оправдаваща… Даваща повод…

Паднала на колене, удряйки със стиснатите си юмруци стъблото на елшата, Моника Шредер избухна в сълзи, затресе се в сподавени, хрипливи ридания.

* * *

В бялата къщичка на плоския връх на хълма, отмиван от неспокойното, бъбриво течение на Реката, старата лекарка вдигна глава от пожълтелите страници. Известно време се вслушваше в тишината, внезапно надвиснала над местността. Черният котарак, свит на кълбо върху бродираната възглавница, отвори златистите си очи и засъска, вглеждайки се в мрака.

Лекарката отново върна погледа си към книгата.

… е известно, че този, който има множество имена, не трябва да бъде викан или призоваван proprio motu[210] — той се явява само тогава, когато сам пожелае. Стъпвайки по Хилядата стъпала, излиза от Бездната, чието име е Радм-Агакх. Явява се в отговор на вик, дори и във вика да не присъства името му. Той, който е Pluribus Mortis Imago[211] и който е Измършавелия. Никой, дори и най-мъдрият, ако застане на пътя му, не може да разчита, че ще е extra perticulum[212]. Защото ако не е лесно да се призове, то е стократно по-трудно да бъде спрян, когато, призован от храната си, излиза през Хилядите стъпала от Бездната, чието име е Радм-Агакх…

В стъклото се удари сива нощна пеперуда. После втора. И трета.

* * *

Моника плачеше, прегръщайки стъблото на елшата, притискайки буза към влажната кора. Гората, обляна с бледа, призрачна лунна светлина, беше застинала в неестествена тишина. Внезапно избухване, прилив на сили. Белият еднорог вдигна предните си крака в хералдическа поза. Моника, чувствайки надигащата се в нея мощ, пое въздух в дробовете си, вдигна нагоре свитите си юмруци и извика в кошмарния мрак с чужд глас:

— Тандарадай!!!

* * *

Лекарката ахна, гледайки нощните пеперуди, удрящи се в стъклото на прозореца в безумно стакато.

— С мед и желязо — прошепна тя. — Със сребро. Magna Mater, Magna Mater[213]…

Луната, подаваща се наполовина иззад леко осветените облаци, й се изсмя право в лицето, изкривена в подигравателна, мъртвешка гримаса.

* * *

Още преди да усети присъствието, тя надуши мириса. Мирис на черно, обрасло с водна леща, пълно с гнилоч, издишващо метан блато. Миризма на бездънна бездна, в която има нещо тайнствено, ужасяващо и страховито, треперещо, пулсиращо и туптящо. Очакващо да бъде призовано.

Тя не се уплаши. Знаеше, че познава този, който се надига. Знаеше, че той ще се отзове на призива й, на вика й.

Не се уплаши, когато чу мокрите, шляпащи крачки, плискането на вода, изригваща от порестата почва.

Моника Шредер вдигна глава.

— Това съм аз — каза тя на минезингера.

Почувства как я обзема спокойствие, което възвръща вярата й в себе си; силно, непобедимо спокойствие, студено спокойствие, синкаво като вода, като огън, като…

— Подай ръка — каза минезингерът.

Като омраза.

Тя го погледна.

Минезингерът — тя все не можеше да се реши да го нарича с истинското му име дори в мислите си — се усмихна. Да. Моника вече беше виждала някога такава усмивка. Спомни си къде. Беше я виждала на илюстрация на Джон Тениел, изобразяваща Чешърския котарак. „Сега ще се окажа от другата страна на огледалото“ — помисли си тя внезапно.

Очите на минезингера, огромни и без намек за усмивка, бяха черни и бездънни. В устата, без устни, се виждаха блестящи дълги зъби, конусовидни и извити като при хищните риби.

Тя не се страхуваше.

— Подай ръка — повтори минезингерът, дъхвайки към нея миризма на тиня.

* * *

Тя протегна длан.

Някъде в дълбините на черната гора, в кръга на могъщите, покрити с израстъци дъбове, чакаха те, скупчени около плоския черен камък, застлан с хиляди рози. Чакаха в пълна тишина, високо вдигнали главите си, облечени с кожени маски с дълги уши. В процепите на маските се виждаха блестящи, безумни очи.

Пръстите на минезингера бяха студени, парещо-ледени игли се забиваха в кожата й, вкарвайки в тялото й милиарди отломки болка. Болка, която тя прие с наслада.

Лекарката, седнала на стол във вътрешността на пентаграма, вписана в кръг, начертана с тебешир на пода, отлепи длани от слепоочията си и вдигна нагоре ръце в рязък жест.

Нагорещената, бучаща печка започна да вие, да стене, в стъклото затракаха рояци нощни пеперуди.

— Де-е-е-е-еска-а-а-ат!

Вратичката на печката с трясък се отвори, отвътре лумна огън, започна да дими, нагорещените въглени се посипаха по ламарината и по дъските на пода като картечен откос, мятайки искри.

От огъня се изсипа свито на кълбо малко момче. Претърколи се, стана, поклащайки се на пухкавите си, неустойчиви крачета. Кожата му беше покрита със сиви грапави следи от изгаряния. Единственият кичур от тънки косми на голата му главица тлееше.

— Дескат — каза лекарката.

Момчето димеше, застанало сред разхвърляните по пода въглени.

— Дескат — каза тя. — Това си ти…

— Това съм аз — изфъфли момченцето. — Как ти се стори появата ми, бабичко? Винаги впечатлява, нали? Възкресява някакви спомени. Спомняш ли си?

— Достатъчно — прошепна лекарката.

Много слабият, облечен в черно юноша, който се появи на мястото на момченцето, се усмихна, показвайки дългите си, конусовидни зъби.

— В този облик ли ме предпочиташ? Моля, ето ме. Е, вещице, да пристъпим към работа. Ти ме повика в най-неподходящия момент. Попречи ми в нещо страшно важно. Доколкото си спомням, те предупредих какво ще стане, ако се опиташ да ми пречиш. Ако рискуваш да застанеш на пътя ми отново.

— Винаги ще заставам на пътя ти, Дескат.

Юношата в черно поклати глава.

— Не — каза той. — Няма. Късно е. Тази нощ се възроди Огнения, в лавина от пламъци, както ти преди малко видя. Всичко вече е готово. Мислиш ли, че някакви си жалки няколко десетилетия са достатъчни, за да забравят за мен? Грешиш. Има такива, които не забравят. Споменът се предава от поколение на поколение.

Нови рояци от насекоми се заудряха в прозореца, покривайки стъклото с дебел, помръдващ слой налепи.

— Ще ти се наложи да се примириш с това, вещице — провлачи юношата, бавно обхождайки кръга, във вътрешността на който седеше лекарката. — Вече не можеш да направиш нищо. Няма да ти помогнат нито тебеширеният ти знак, нито дилетантският превод на една добре известна книга. Твърде късно е.

— Никога не е късно — изрече спокойно лекарката. — Гледай, Дескат.

Тя вдигна ръка и му показа кехлибарения амулет, висящ от верижка, плътно намотана около лявата й китка. Очите на юношата в черно се присвиха.

— Дрънкулка — каза той. — Защо не отидеш в града, да я продадеш на пазара? Може би имаш и разпятие? Светена вода? Не ме разсмивай, вещице.

— С Въздух и Вода — изрече тихо лекарката. — С Върба и Тръстика. Дескат! Върни се на дъното на Блатото! Върни се в Бездната, която те е избълвала. Върни се в Блатото, в Бездната.

— Думи, думи, думи. — Юношата се приближи към кръга, прекрачи линията и застана пред старицата, усмихвайки се. — Думи, които са изгубили силата си и смисъла си отдавна, още преди първият влак да премине по релсите през нашата Долина. Нищо не е останало от някогашната ти сила, вещице. Не вървиш в крак с времето.

— Ти си този, който надценява силите си, Дескат.

— Мислиш ли? Сега ще видим. Няма да те убия, не. Само ще ти счупя двете ръце. На твоята възраст костите зарастват трудно. Ще те гипсират чак до раменете, а гипсът ще бъде студен, много студен. А когато те обхване треска, ще те навестя в болницата. Ще вляза в теб през иглите на системите, забити в склерозиралите ти вени. Тогава ще си поговорим за старите времена. Ще погледаме картини от тях. И така, да се залавяме за работа. Там, сред елшите, ме чака чудно, светлокосо създание, което ми пее песни нощем. Не мога да я карам да ме чака дълго, би било много неучтиво.

— Една крачка, Дескат — изсъска лекарката. — Още една крачка и Хилядата стъпала ще се разтворят под теб.

— Твърде късно. Тя докосна дланта ми. Тази нощ се възроди Огнения.

— Докоснала е дланта ти?

— Да — усмихна се юношата. — Докосна дланта ми.

— Погледни дланта си, Дескат.

Той изрева, вдигайки ръката си. Разтърси безформеното, кървящо чуканче на мястото на ръката си, откъдето течеше зелена каша, ронеща синьо-черни димящи късове. Дългите тънки кости, подаващи се изпод разлагащата се тъкан, се извиваха, разтапяха се, съскаха като гума, захвърлена в жарта. Кожата нагоре по мършавата му ръка бълбукаше, по нея излизаха мехури.

— Ти самият не знаеш какво си докоснал, Дескат — рече докторката. — Фатална грешка.

Слабият юноша изчезна. Голото момченце, покрито с кора от изгаряния, заплака, затропа с голите си крачета, заразмахва димящата си главичка, размаха почерняващото чуканче.

— Махай се, Дескат! В Блатото и Бездната!

Момченцето заплака още по-силно. На пръстчетата на цялата му ръка пораснаха нокти, огромни като на каня.

— Magna Mater! — извика лекарката. — Gladius Domini[214]!

Въглените на пода и в пещта засъскаха като залети с вода, вдигнаха се кълба пара и черен дим.

— Ще се добера до теб! Ще се добера! — изрева момченцето, забулено от дима. — Чуваш ли ме, вещице?

За момент димът се разсея, и тя го видя в истинския му облик — огромен, гърбав, с криви рога, хвърлящи сенки върху дървения таван.

— И до нея — избуча той с явно усилие, едва разбираемо. — И до нея ще се добера… Добе… ра…

— Не мисля, че това е възможно, Дескат.

— Добе-е-е… ра-а… — избълбука той, превръщайки се в лепкав, хапещ дим, бавно изпълващ стаята.

— Не — прошепна лекарката, дишайки тежко. Сърцето й туптеше, адреналинът изригваше на тежки вълни, замъгляваше погледа й. — Не, Дескат. Вече няма да се добереш до нея. Никой няма да се добере до нея.

Нощните пеперуди, налепили се по стъклото, закръжиха в бесен танц, отлепиха се и отлетяха в нощта.

— Никой — безсилно изхлипа лекарката. — Никой няма да се добере до нея. И никой не може да я удържи.

* * *

Моника стоеше сама в елшака, гледайки върховете на пръстите на протегнатите си ръце. И гледайки ги, каза…

Не. Не го каза тя. Каза го нещо, което беше вътре в нея. Нещо, което беше тя.

— Най-после. Най-после свободна.

* * *

Някъде в дълбините на гората всичко заклокочи. Гола до кръста девойка изтръгна от главата си гротескната маска. Някой закрещя, друг падна и започна да се гърчи върху изсъхналите листа. Някой се обърна и побягна напосоки през гората, чупейки пътьом съчки и клони.

— Цернебок! Цернебо-о-о-ок!

Полуголата девойка започна да вие — накъсано, истерично, зловещо.

* * *

Лекарката все не се решаваше да напусне кръга, макар че ясно усещаше леката, спокойна пустота, пулсиращото във въздуха отсъствие на зло. Погледна към вратата. „Изтощена съм — помисли си тя. — Следващото усилие може да ме убие. Ако… тя“…

Черният котарак боязливо изпълзя изпод леглото, протегна се, измяука — тихо, неуверено. После седна, облиза лапа, потърка с нея ухото си, спокоен, отнесен.

Лекарката въздъхна с облекчение — истинско, дългоочаквано и окончателно.

Това, което вървеше през тъмната гора, смеейки се и шепнейки, не се приближаваше към нейния хълм.

То се движеше в противоположната посока.

* * *

Моника потърка очи, погледна пръстите си, позеленели от обраслия дънер на елшата, която удряше с юмруци там, в дълбините на гората. Но сега стоеше в собственото си бунгало, насред ясното петно от лунна светлина, лееща се през прозореца. Елка, по прякор Яребицата, съквартирантката й, спеше на леглото си по гръб, с полуотворена уста, и леко похъркваше. Вече беше успяла да се върне в своето легло.

Моника Шредер се усмихна, изпълнена със сила и спокойствие.

Погледна през прозореца, към кривия бор, между чиито клони върху паяжината искряха капки роса.

С леко, небрежно движение тя протегна ръка, направи приканващ жест с пръст.

Огромният тлъст паяк-кръстоносец изскочи от свитото листо в края на паяжината и мълниеносно се спусна надолу по нишките. След малко пропълзя по перваза, по завесата, по пода. Спря при краката на Моника и застина, вдигнал двете си предни крачета в очакване.

Все така усмихната, Моника посочи отворената уста на Елка, наричана Яребицата. Без да чака, излезе от бунгалото. За целта не й се наложи да отваря вратата.

Паякът, подчинявайки се на заповедта, бързо запълзя към леглото.

* * *

Той отвори очи, задъхан, обхванат от ужас. Искаше да достигне с ръка устата си, но не можа. Искаше да надигне глава. Не можа. Беше като парализиран. Усещаше пронизващ, сладък аромат на цветя, чувстваше докосването на листчетата, на стъбълцата, на бодлите, на мокрите листенца — навсякъде: по бузите, по шията, по ръцете.

Лежеше сред купчини от цветя. Моника Шредер се приближи и се усмихна. И когато видя усмивката й, той отвори уста, за да извика. Вик, който би трябвало да вдигне на крак целия къмпинг, цялото село Тлен и дори пожарната команда в отдалеченото Лясковице. Но това, което се изтръгна от стиснатото с невидима гарота гърло, беше едва доловимо отчаяно хриптене.

Моника Шредер се приближи още повече, застана над него и зашепна, и в този шепот имаше пулсираща страст, безумен зов, непреодолима сила. Тялото му реагира, и той беше ужасен от факта, че то реагира. Слушаше шепота й, сега вече много по-ясен.

Бързах за среща,

да сме двама,

че чакаме ме моят драг.

Той ме посрещна

като дама,

щастлива бях до сълзи чак.

Сто целувки ми дари,

тандарадай.

Тя се събличаше бавно, без да бърза и без да спира да се усмихва. Той я гледаше с очи, отворени до болка. И я желаеше до болка.

Когато го докосна, той потрепна така, сякаш са притиснали към гърдите му нагорещен ръжен. Когато тя го прегърна и го стисна с бедрата си, имаше чувството, че са изсипали върху него ведро с течен кислород. Видя очите й точно над себе си.

— Ей, устата ми гори.

* * *

— И какво, господин докторе?

— Масивен инсулт. Пръснал му се е кръвоносен съд в мозъка. Пресилил се е, Казанова такъв.

— Тоест вие мислите, че…

— Аутопсията ще покаже. Но от това, което виждам, изглежда, е било красива, мъжка смърт. Паднал е в битка, на полесражението, ако мога така да се изразя.

— Толкова млад? Според мен няма още четирийсет.

— Младите също имат слаби кръвоносни съдове, господин Кажик. Романтичен мъж е бил, вижте само тези цветя. Каква фантазия, мамка му! Обсипал е леглото с цветя и върху тези цветя я е…

— Дявол да го вземе! И какво да правя аз сега? Та нали трябва да я намеря тази жена, която е била с него. И как да го направя? Да ходя и да разпитвам?

— Защо? Нима това е наказуемо? Казвам ви, претърпял е инсулт. Можело е да му се случи на работа или докато си пие водката.

— Е, такова… трябват показания или да се напише някакъв протокол. От това, което казвате, господин докторе, следва, че тя е била с него, когато… Е, сещате се.

— Била е, и още как. Чудно е, че самата тя не е изпаднала в шок. Впрочем, какво значение има? Ще отида да повикам транспорт, няма аз да го карам трупа. А вие потърсете тази жена, господин Кажик, ако имате желание. Дори и по следите.

— Какви следи?

— Явно не сте Шерлок Холмс. Вижте тези цветя, на възглавницата.

— Виждам ги, и какво?

— Върху тях е отпечатана следа от глава.

* * *

Влакът от Черск до Лясковице пристигна на гарата точно по разписание — навлезе в коловоза веднага след приключването на бесния, натраплив звън при бариерата. Перонът беше празен — по желязната стълбичка на вагона се изкачиха само трима рибари, окичени с торби, раници и дълги калъфи с въдици.

Те разположиха багажа си по рафтовете и седалките и съблякоха дебелите якета, които носеха въпреки топлото и слънчево утро. Единият извади от джоба на жилетката си пакет цигари, понечи да почерпи и останалите.

Но колегите на рибаря седяха неподвижно, впили погледи в светлокосата девойка, която седеше срещу тях в купето, леко привела глава над някаква книга.

Рибарят застина с протегната ръка. Не можеше да отмести поглед. Защото тази девойка беше… беше… просто неправдоподобно… невероятно… Красива.

В ямата от бомбата

Разказът „В ЯМАТА ОТ БОМБАТА“ беше написан за антология. За съжаление тази антология не излезе. Ще разкажа как се случи всичко. Някъде около февруари Anno Domini[215] 1992 пощальонът донесе писмо от Рафал А. Жемкевич, известния писател и политик, скоро след това получих и второ писмо, от Яцек Инглот, известния писател и критик. Съдържанието на писмата беше сходно. Светът около нас е отвратителен, продажен и болен, пишеха известните личности, това не е свят, а една голяма психоза. Действителността грачи, продължаваха известните личности, а би трябвало веднага след промяната на строя да започне да пее сладко като полска птичка и същевременно да ромоли тихичко като планински поток. Дълг на нашите писатели е да реагират, пишеха известните личности. Бонапарт ни е дал пример. Извинявам се, Януш А. Зайдел ни е дал пример. Зайдел е протестирал, посочвал е слабостите, осмивал е и се е борил ясно срещу кого — ancien régime[216]. Макар уж вече да има нов режим, пишеха известните личности, както и преди има срещу какво да се протестира и да се води борба. Така че литераторите, окуражени от „Соплицата“[217], бяха решили да правят антология. Зайделовска антология.

Отнесох се сериозно към въпроса, макар че — между нас казано — бях успял да свикна с отвратителния околен сеят, не очаквах от действителността нищо освен грачене и никога не бях имал никакви илюзии, така че не изпитвах и болка от загубата им. Но какво пък, щом ще е антология, така да бъде, порядъчният автор не пропуска и не пренебрегва антологии, а на мен веднъж вече ми се беше случило — в поредната антология „Черналитургия“, съставена през 1991 година от Войтек Седенко, нямаше нито един мой разказ. Отварям скоби, че аз бях този, който измисли заглавието „Черна литургия“ и аз бях основоположникът на тази „антиклерикална“ антология — но когато се стигна до писането, явно се оказах недостатъчно антиклерикален. Е, помислих си, този път няма да се предам. Хванах се здраво за работа и написах разказ преди обявения от Жемкевич и Инглот краен срок. И други написаха разкази. Събра се специална комисия, която да оцени разказите и да провери дали са подходящи за антологията. Днес бихме казали — лустрационна комисия. След отсяването останаха… два разказа. Два — „В ямата от бомбата“ на долуподписания и „Прекрасно е в долината“ на Рафал Жемкевич. Естествено, с два разказа не може да се направи антология.

Планираната антология предвиждаше преди разказите в сборника да има авторски въведения с някои обяснения. „В ямата…“, естествено, беше снабден с такова въведение. Привеждам го и тук in extenso[218].

В нашите фантастични антологии вече са се наложили две традиции. Първата е писане на разкази за антологии на принципа „смело напред!“. Най-бързите заемат места в класацията и получават титлата „главни творци на полската фантастика“. Другите отпадат в квалификациите или се провалят на първите препятствия. На тези последните им остава само да събират сили за убийствените рецензии на творбите им.

Другата традиция е разказите да се предшестват от авторски коментар: авторът обяснява откъде е идеята, какво е искал да каже, прави разни признания. Понякога авторът добавя мото към разказа. Мотото трябва да увери читателя, че авторът не само пише, но понякога и чете, и то умните неща, откъдето е почерпил мотото си.

Така че и на мен ми е позволено да сложа преди разказа си коментар, в добавка към цялото многословие.

Много, много отдавна, когато още бях млад и изключително красив брюнет, излезе и нашумя книгата на Леополд Тирманд „Злият“. Тя не беше история за това как светъл Ангел се обявява за Луцифер, нито пък за това как една жена се превърнала в дявол. Впрочем, всички знаят за какво се отнася „Злият“, въпреки факта, че много дълго време този бестселър не се преиздаваше, защото според някои хора авторът бил слаб.

Но аз ще говоря не за книгата на Тирманд, а за предговора към нея, напечатан на обложката. За жалост обложката на моя екземпляр на „Злия“ е унищожена от влиянието на времето и на личностите, на които съм давал книгата. Но аз си спомням един фрагмент от този предговор. Критикът, чиято фамилия е заличена от паметта ми от склерозата, беше написал горе-долу следното: „Варшава от «Злият» не съществува и не е съществувала никога, както не е съществувал никога и Лондон от «Опера за три гроша». Toutes proportions gardées[219], с настоящето обявявам, че градът Сувалки и околността му, описани в разказа «В ямата от бомбата», никога не са съществували, както не е съществувал и Лондон от «Опера за три гроша».“

Гореизложеното въведение към разказа беше написано изключително само защото не вървеше да използвам мото от „Крал Убу“, тъй като „Крал Убу“ е толкова известна пиеса, че няма смисъл човек да се хвали с познаването й.

Същевременно авторът заявява, че възможното произтичащо от разказа сходство с всичко и нищо е чиста случайност и се дължи на това и онова. На въпроса защо е така, авторът отговаря: за да е по-весело.

„В ямата от бомбата“ излезе през 1993 г. в априлския брой на списание „Феникс“. През 1994 г., на Полкона в Люблин получих за него наградата „Зайдел“. Това е популярното название на даваната от феновете статуетка на ежегодната награда Януш А. Зайдел.

„В ямата от бомбата“ е първият ми разказ, за който със сигурност може да се твърди, че не е фентъзи. Благодарение на „Ямата…“ вече можех с вдигната глава да кажа за себе си, че съм автор и на научна фантастика.

Всичко стана така: рано сутринта паднах в яма от бомба. Оглеждам се — и виждам Пуйков. Седи си…

Не. Нека да започнем от самото начало. Заслужавате някакво встъпление, начало, няколко обяснителни думи, дори и само за да не мислите, че да попадам в дупки е нещо нормално и обичайно за мен, от нещата, които правя всяка сутрин. Така че трябва да знаете, че това беше чиста случайност. Озовах се в дупка за първи път. И надявам се — за последен.

Та значи трябва да започна с това, че този ден — а това, драги мои, беше четвъртък — от самото начало се очертаваше като неудачен. Докато си плисках очите със студена вода, закачих с темето си рафтчето под огледалото и изсипах на пода всичко, намиращо се там. Пастата, четката, гребенът и пластмасовата чаша, естествено, не пострадаха от падането, но за беда там беше и чашата с ченето на баща ми. Тя беше обикновена стъклена чаша, така че се разби на парчета, а ченето отскочи под ваната и падна в отвора на канализацията. Извадих късмет, че тръбата беше пълна с косми и мръсотия, така че успях да хвана ченето, преди да се отправи на пътешествие из недрата на градската канализация. Ох, олекна ми. Баща ми без чене — представяте ли си какво щеше да стане? Баща ми няма зъби. Изобщо. Чернобил, нали разбирате.

Изплакнах ченето, хвърляйки погледи към спалнята. Но явно баща ми не чу нищо. Беше седем сутринта, а по това време той спи сладко и дълбоко. Баща ми за беда е безработен, защото го уволниха от завода за хранителни концентрати „Отец Скорупка“, бившия „Марцели Новотко“. Официалният повод за уволнението му беше „неопределено отношение към религията и неуважение към светите за всеки поляк символи“. Но приятелите ми в училище бяха чули у дома, че в действителност поводът е бил донос. Впрочем, отговарящ на истината. Още при стария режим баща ми ходеше на първомайски шествия и отгоре на това носеше байраче. Сещате се, че на баща ми изобщо не му пука за този постоянно стачкуващ завод на ръба на банкрута. И без него успяваме да се справяме, защото майка ми работи за немците, оттатък реката, в „Ostpreussische Anilin und Sodafabrik“, фабрика, влизаща в състава на „Четирите сестри“, и изкарва три пъти повече, отколкото печелеше баща ми в завода за концентрати.

Бързо събрах стъклата и избърсах разлятата вода, а после още веднъж избърсах пода, за да не прояде балатума пречистващият препарат „Корега Таб“. Майка също не забеляза нищо, защото се гримираше в голямата стая, като същевременно гледаше серията на „Династия“, която й бях записал предишната вечер на видеокасета. Литовската версия, защото не успях да хвана полската. Майка не разбира нито дума литовски, но казва, че при „Династия“ това няма никакво значение. Пък и в литовската версия пускат реклами само три пъти и трае час и половина.

Облякох се бързо, но първо включих с дистанционното моето „Сони“. По MTV даваха „Awake On The Wild Side“, така че се обличах, танцувайки в ритъма на „Tomorrow“, новият, постоянно рекламиран хит на Ивон Джексън от албума „Can’t Stand The Rain“.

— Излизам, мамо! — извиках аз, докато тичах към вратата. — Излизам, чуваш ли?

Мама, без да ме поглежда, ми помаха енергично с ръката си, лакирана във виолетово, а Джейми Лий Върджър, играеща Ариел Керингтън, една от внучките на стария Блейк, каза нещо на литовски. Блейк завъртя очи и каза: „Алексис“. Не изглеждаше да е на литовски.

Изскочих на улицата, в свежата октомврийска сутрин. До училището си е доста път, но имах достатъчно време, така че реших да премина цялото разстояние в лек тръс. Джогинг, нали разбирате. Здраве и добра форма. Още повече, че градският транспорт фалира преди една година.

Веднага загрях, че нещо става. Трудно беше да не загрея — от северната страна на града, откъм Манювка, изведнъж започнаха да стрелят, а после нещо така изгърмя, че сградата се разтресе, в зданието на Морската лига с трясък се строшиха две стъкла, а на фасадата на кино „Паладиум“ се развяха плакатите на пропагандния филм „Милост, мамо“, който прожектираха сутрин, когато имаше малко публика.

След малко изгърмя отново, а иззад покривите изскочиха подредени в боен строй четири хеликоптера МИ-28 „Хавос“, боядисани в камуфлажни окраски и димящи от изстреляните ракети. Отдолу им отговориха със снаряди.

„Отново — помислих си. — Отново се започва.“

Тогава още не знаех кой по кого стреля и защо. Но възможностите не бяха чак толкова много. Хеликоптерите МИ-28 сигурно бяха на литовците от дивизията „Плехавичус“. В района нямаше наша армия, тя беше концентрирана на украинската граница. От Лвов, Киев и Виница отново бяха прогонили с ескорт нашите емисари-йезуити, а се говореше, че същото се готви и в Уман. Тоест отпор на шаулисите[220] можеше да дава или Самоотбраната, или немците от Фрайкорпс[221]. Можеше да са и американците от Сто и първа въздушнодесантна, която беше разквартирована в Гданск и в Кьонигсберг и оттам летеше да залива с напалм плантациите в маковия триъгълник Бяла Подласка — Пинск — Ковел.

Можеше да бъде и едно от обичайните нападения над местния клон на „Кемикъл Банк“ или разчистване на сметки между рекетьори. Никога не бях чувал рекетьорите от организацията „Наше дело“ да разполагат с МИ-28 „Хавос“, но такава възможност не беше изключена. В края на краищата някой беше откраднал крайцера „Аврора“ в Петербург и беше отплувал с него в предутринната мъгла. Защо не и хеликоптер? Даже хеликоптер е по-лесно да се открадне от крайцер, нали?

Всъщност какво значение има? Сложих си слушалките и пуснах уокмена, за да послушам „Julie“, песента на „Джизъс енд Мери Чейн“ от новото им сиди „Cruising“. Увеличих звука до дупка.

Julie, your smile so warm

Your cheek so soft

I feel a glow just thinking of you

The way you look tonight

Sends shivers down my spine

Julie

You’re so fine

So fine…[222]

Когато минах през входа, там седеше моят съсед и приятел Прусака; той държеше за ръка малката си сестра, Мишка. Спрях се и свалих слушалките си.

— Хай, Прусак. Здрасти, Мишка.

— Блииррппп — каза Мишка и се изплю, защото горната й устна беше цепната.

— Здрасти, Ярек — каза Прусака. — До шулето[223] ли отиваш?

— Отивам. Ти — не?

— Не. Нали чуваш? — Прусака махна с ръка към Манювка и изобщо на север. — Дявол знае какво ще излезе от това. Война, брато, с пълна сила.

— Факт — отговорих. — И се чува, че отговарят на удара с удар.Who’s fighting whom[224]?

— Keine Ahnung[225]. А и какво значение има? Но не мога да оставя Мишка сама, нали?

От отворените балконски врати на втория етаж се чуваха викове, писъци, звуци от удари и плач.

— Новаковски — обясни Прусака, проследявайки погледа ми. — Маризи жена си, защото се е записала в „Свидетели на Йехова“.

— И да нямаш други богове освен мен — кимнах аз.

— Какво?

— Урпппл — каза Мишка, като кривеше физиономия и присвиваше единственото си око. Погалих я по редките светли коси.

Откъм Манювка се разнесе взрив и бесен лай на автомати.

— Тръгвам — каза Прусака. — Трябва да налепя тиксо на прозореца в кухнята, че стъклото пак ще излети. Бай, Ярек.

— Бай. Чао, Мишка.

— Бирппп — изписка Мишка, пръскайки слюнка.

Мишка не е красива. Но всички я обичат. Аз също.

Тя е на шест години, но никога няма да стане на шестнайсет. Чернобил, както се досещате. Майката на Прусака и Мишка точно в момента лежи в болницата. На всички ни е интересно какво ще роди. Много ни е интересно.

— Ти, коткарко! — извика отгоре Новаковски. — Ти, еврейка такава! Ще ти избия езичеството от главата, червенокоса маймуно!

Пуснах си уокмена и побягнах нататък.

Julie, Julie

There’s nothing for me but to love you

Hoping it’s the kind of love that never dies

I love the way you look tonight

Julie

You’re so fine

You’re all that really matters…[226]

На Новия пазар почти нямаше хора. Собствениците на магазините слагаха резетата, спускаха железните жалузи и решетки. Само „Макдоналдс“ работеше, защото „Макдоналдс“ беше екстериториален и неприкосновен. Както обикновено, там седяха и се тъпчеха кореспондентите на разни вестникарски концерни и екипите на разни телевизионни станции. Беше отворена и книжарницата „Атина“ на моя познат Томек Ходорек. Ходя често при Томек, купувал съм под рафта всякаква книжна контрабанда, самиздат и нелегална литература, забранена от Курията. Освен с книжарска дейност Томек припечелваше и с издаването на популярния месечник „Сваляч“, местната мутация на „Плейбой“.

Томек стоеше пред книжарницата и миеше с разтворител от витрината надписа „ЩЕ ТЕ ОБЕСИМ, ЕВРЕИНО!“.

— Сервус[227], Томек.

— Salve[228], Ярек. Come inside[229]! Имам „Майстора и Маргарита“ на издателство „Север“[230]. И „Blechtrommel“[231] на Грас.

— Имам стари издания и на едната, и на другата. Баща ми ги скри, когато ги изгаряха. А Салман Рущди имаш ли?

— След две седмици ще получа. Да ти запазя ли?

— То се знае. Чао. Бързам за училище.

— Ausgerechnet[232] днес? — Томек посочи към Манювка, откъдето се носеше още по-ожесточена размяна на огън. — Зарежи училището и се връщай вкъщи, sonny boy[233]. Inter arma silent Musea[234].

— Audaces fortuna iuvat[235]! — казах несигурно.

— Your business[236] — Томек извади от джоба си чиста кърпичка, плю в нея и се зае да лъска стъклото. — Бай.

— Бай.

Пред сградата на масонската ложа „Гладиус“, до паметника на Мария Конопницка, стоеше полицейска бронирана кола с монтирана картечница М-60. На постамента на паметника беше написано: „UNSERE[237] КРАНТА“, а малко по-надолу: „ТАЗИ КРАНТА Е НАШ ПОЕТ-ПРОРОК, МИНУВАЧИТЕ ДА НЕ Ц“. Близо до паметника имаше пропагандно табло, под чието стъкло имаше снимки, изобразяващи оскверняването на гроба на писателката на Личаковските гробища.

Julie

You’re so fine

So fine…

Тръгнах по улица „Елигиуш Невядомски“, бившата „Нарутович“, притичах покрай стената на затворената текстилна фабрика. На стената беше закачен огромен плакат, сигурно девет на девет метра, изобразяващ покойната майка Тереза. На плаката беше написано с големи букви: „ГЕНОВЕВА СЕЛЯНКА“. После свърнах по улицата, водеща към река Черна Ханча.

И попаднах на Белите кръстоносци.

Бяха дванайсет души, всичките с обръснати глави, кожени якета, маслиненозелени тениски, сиво-зелени камуфлажни панталони и тежки десантни кубинки. Петима от тях, въоръжени с узита и контрабандни полицейски „Хеклер и Кох“, ги охраняваха върху мотори. Един от хората изписваше Давидовата звезда върху бутика на Малгошка Замойски. Друг, застанал насред улицата, държеше комбайн „Шарп“ на рамото си и се тресеше в ритъма на „Saviour“, хита на групата „Мегадет“ от албума „Lost in the Vagina“. И парчето, и тавата бяха забранени.

Останалите Бели кръстоносци бяха заети с обесването на някакъв тип с лилава риза. Онзи виеше, дърпаше се и се опитваше да освободи завързаните зад гърба му ръце, а Белите кръстоносци го удряха и го ритаха където им падне и го влачеха към един кестен, от чиито клони вече висеше елегантна примка от телефонен кабел. На тротоара беше захвърлена голяма найлонова торба на синьо-червенн ивици. Покрай торбата се бяха посипали разноцветни блузи, клинове, пуловери, многобройни опаковки чорапогащници, видеокасети и камера „Панасоник“.

No more lies, no more crap

I’m fed up

I’m sick

With your words slimy and slick

No more!

Don’t try to save me anymore

I’m not made in your likeness…[238]

Белият кръстоносец с „Шарпа“ на рамото направи няколко крачки към мен, прегради ми пътя. За прасеца му беше прикрепен тежък нож тип „Survival“. Останалите ми отрязаха пътя за отстъпление.

„Сбогом, Джули — помислих си. — Сбогом, уокмен. Сбогом, мили предни зъби“.

— Хей! — извика изведнъж един от Белите кръстоносци. — Красавец! Това ти ли си?

Познах го, въпреки бръснатата глава и цирковото облекло. Това беше Мариуш Здун, по прякор Лиско. Синът на гинеколога, един от най-богатите хора в града. За стария Здун се говореше, че е бил в надзорния съвет на „Арт-Б Интернешънъл АГ“ и че има дял в „Четирите сестри“.

— Остави го на мира, Менда — каза Лиско на типа с „Шарпа“. — Аз го познавам, дружка ми е, добър поляк. Ходехме заедно на даскало!

Това беше вярно. Лиско известно време идваше в нашето училище. Давах му да преписва. Без особен ефект, защото Лиско едвам четеше.

Типът с лилавата риза, когото държаха за краката и повдигаха към примката, закрещя диво, замята се и се изтръгна от сграбчилите го ръце, падна на тротоара. Събралите се около него Бели кръстоносци го наритаха и отново го вдигнаха.

— Ей! — изкрещя един от тях, с разпятие на шията. — Лиско! По-добре помогни, вместо да бърбориш с тая откачалка.

Този също го познавах. Казваха му Големия Гонзо, тъй като носът му наподобяваше кран на умивалник и блестеше по същия начин.

— Ти по-добре тръгвай, Яцек. — Лиско почеса обръснатото си теме. — По-добре се омитай оттук.

Yeah, prayers and hate

Nothing but prayers and hate

Too late

Black hounds lurking everywhere

Salivating and drooling

No more!

Don’t try to save me anymore…[239]

На първия етаж се отвори прозорец.

— Тихо! — извика, подавайки се навън, старец с лъщяща плешивина. Над ушите му висяха два сиви кичура, придавайки му вид на бухал. — Тихо! Тук спят хора! Какъв е този шум?

— Чупката, дядка! — изръмжа Лиско, размахвайки узито си. — Затваряй си плювалника и да те няма!

— Ей, Лиско, по-учтиво — направи му забележка Големия Гонзо, докато слагаше примката на врата на типа с лилавата риза. — А вие, сънароднико, затворете прозореца и отидете да погледате телевизия, както е редно за един добър сънародник! А ако не, ще дойда там при вас и ще ви сритам задника!

Бухалът се наведе още повече през прозореца.

— Какво правите там, момчета? — извика той. — Какви ги вършите? Какво е това, линч? Как може така? Как може да сте толкова жестоки? Това е нечовешко! Не е по християнски! Какво ви е направил той?

— Грабеше магазините! — изрева Големия Гонзо. — Мародер, robber[240], мамка му!

— За целта си има полиция! Градската стража или Grenzschutz[241]! Справедливостта…

— Помогите-е-е! — закрещя типът с лилавата риза. — Ради бога, помогите-е-е! Спасите меня! Ради бога, по-могите-е-е-е, пан[242]!

— Аха — каза Бухалът и тъжно поклати глава. — Аха. Ясно.

И затвори прозореца.

— Тръгвай, Ярек — повтори Лиско, триейки ръце в панталоните си.

Аз побягнах, без да се оглеждам. Канонадата откъм северната страна нарастваше. Чуваха се приглушени танкови изстрели.

— Не-е-е-ет! — разнесе се зад гърба ми.

— Полша за поляците! — изрева Големия Гонзо. — Вдигайте, момчета! Hang him high[243]!

Чух още как Белите кръстоносци запяха „We Shall Overcome“[244]. Както обикновено в такава ситуация. Съсредоточих се върху уокмена си.

Julie, Julie

You’re so fine…

По улицата премина БТР, изхвърлящ смрадливи газове от ауспуха си. На бронята беше изписано с бяла боя: „БОГ, ЧЕСТ И РОДИНА“. Това означаваше, че Градската стража бди и всички могат да са спокойни. Теоретично.

Дотичах до кръстовището между Уршуланек и Джимала. Там стоеше втори БТР. Имаше и елегантна барикада от чували с пясък, както и дървени заграждения с железни шипове. Барикадата и загражденията обозначаваха границата. Знаете го — където сме ние, там има заграждения, а където има заграждения, там е границата. Барикадата и загражденията се охраняваха от взвод доброволци. Доброволците, както всички доброволци на света, непрекъснато пушеха и ругаеха. Бяха от Селската самоотбрана, защото на БТР-а им беше написано: „НЕ ГУБЕТЕ НАДЕЖДА“.

— Ти накъде, дрисльо? — попита ме един от охраняващите заграждението дрисльовци.

Не счетох за необходимо да му отговарям. Ако по пътя за училище отговаряш на всички патрули, барикади, заграждения, бариери и пропускателни пунктове в Сувалки, здравата ще прегракнеш. Така че продължих нататък, като скъсих пътя, минавайки през моста над Черна Ханча.

— Wohin[245]? — извика ми иззад немската барикада един Фрайкорпс, облечен с противокуршумна жилетка и въоръжен с М-16 с подцевен гранатомет. Под ремъка на шлема му беше пъхната кутия „Марлборо“.

— Halt! Stehenbleiben[246]!

„Lich mich am Arsch“[247] — помислих си, като се затичах към парка. Прекрасния ни градски парк.

Както ми е разказвал покойният ми дядо, прекрасният ни парк някога се е казвал „Маршал Пилсудски“. По-късно, по време на Втората световна война, са променили името му на „Хорст Весел“. След войната патрони на парка станали героите от Сталинград и останали такива доста дълго — до времето, когато маршал Пилсудски излезе от немилост, а бюстът му се върна в парка. По-късно, някъде около 1993 година, дойде Епохата на бързите промени. Маршал Пилсудски започна да предизвиква неприятни асоциации — носел е мустаци и е организирал преврати, предимно през май, а вече не беше време, когато в парка могат да се търпят разни типове с мустаци, обичащи да вдигат оръжие срещу законната власт, независимо от това с какъв ефект и по кое време на годината. Когато преименуваха парка на „Белият орел“, другите националности, чиито представители в Сувалки вече не можеха да се изброят, запротестираха буйно. И енергично. Така че паркът стана „Градината на Светия дух“, но след тридневна стачка на банките се наложи нова смяна на името. Беше предложено да бъде „Грюнвалдски парк“, но запротестираха немците. Беше предложено да бъде „Адам Мицкевич“, но запротестираха литовците, Във връзка с надписа „полски поет“ в проекта за паметника. Беше предложено да бъде „Парк на дружбата“, но запротестираха всички. В края на краищата кръстиха парка „Ян Трети Собиески“ и така си остана, най-вече защото процентът на турското население в Сувалки е нищожен, а лобитата им нямат никаква пробивна сила. Собственикът на ресторант „Истанбул Кебап“ Мустафа Баскар Юсуф Оглу можеше да си беснее, докато пукне.

Сувалкската младеж не обръщаше внимание на всички тези преименувания и наричаше парка по стария начин: „паркчето“ или „горичката“. А на онези, които се чудят на цялата тази суматоха около наименованието, ще напомня само колко крясъци и спорове имаше заради това, че улица „Селска“ във Варшава беше преименувана на „Сезамкова“. Помните ли?

Улица „Джимала“ свършваше при Черна Ханча (по-нататък се наричаше вече „Бисмарк Щрасе“), а аз трябваше да завия към Двореца на културата, отдавна затворен, да пробягам по парковата алея, да пресека „Аденауер-Плац“ и да достигна до задния двор на училището. Но се обърках — докато тичах, изобщо не забелязах Двореца на културата, а вместо това попаднах в някакъв облак от прах и дим.

И паднах в ямата от бомбата. По невнимание.

Оглеждам се — и виждам Пуйков. Седи си, свил се, притиснал се към самия край на ямата и слуша как бучат и тракат два бойни „Апача“, кръжащи над стадион „Остмарк Спортферайн“, бившия спортен клуб „Голгота“. Допълзях тихичко до него, равномерното тракане на тежките картечници „Гатлинг“ заглуши стъпките ми.

— Здрасти, Пуйков! — извиках аз и неочаквано го тупнах по гърба.

— О, Господи! — възкликна Пуйков и се изтърколи на дъното на ямата.

Лежеше там и трепереше, неспособен да каже нито дума, и ме гледаше с упрек. Едва в този момент разбрах, че е било страшно глупаво да викам и да го тупам по гърба. Сещате се — от шока като нищо можеше да пукне.

Подадох глава над ръба на ямата и внимателно се огледах. Недалеч просветваше през храсталака стената на парковата тоалетна, изпъстрена с графити и следи от куршуми от някоя предишна битка. Не видях никого, но двата „Апача“ обстрелваха източния край на парка, откъдето долитаха все по-силни звуци от стрелба с картечница и приглушени избухвания на ръчни гранати.

Пуйков вече беше престанал да ме гледа с упрек. Наистина, няколко пъти ме нарече с много гадни думи, приписа ми активен Едипов комплекс и пасивен хомосексуализъм, след което допълзя до мен и си подаде главата от ямата.

— Какво правиш тук, Пуйков? — попитах го аз.

— Паднах тук — отговори той. — Още рано сутринта.

— Ще закъснеем за училище.

— Със сигурност.

— Дали пък да не излезем?

— Излез пръв.

— Не, ти излез пръв.

И тогава се започна.

Край парка разцъфна феерия от ослепителни оранжеви експлозии. И двамата скочихме на дъното на ямата, в плетеницата от телефонни кабели, които се подаваха изпод земята като черва от разпорен корем. Целият парк се разтресе от взривове — първи, втори, трети. А после залая стрелково оръжие, заваляха снаряди и отломки. Чухме вика на нападателите:

— Lietu-u-u-u-u-uva[248]!

И веднага след това — експлозии от ръчни гранати, грохот на М-60 и лай на АК-74, съвсем наблизо.

— Lietu-u-u-u-u-uva!

— Това са твоите — изхриптях аз, притискайки се към самото дъно на ямата. — Дивизията „Плехавичус“. Твоите сънародници идват да щурмуват парка ни, Пуйков. Смяташ ли, че така е редно?

Пуйков изруга грозно и ме изгледа злобно. Разкикотих се. По дяволите, вече беше минала повече от година, а тази забавна история продължаваше да ме разсмива. Затова пък Пуйков не преставаше да се вбесява, като му я напомнят.

Работата беше следната: някъде преди две години стана много модерно вкоренячването, както го наричахме тогава. Голяма част от жителите на Сувалки и околностите, включително и семейството на Пуйков, внезапно се почувстваха литовци по линия на дядо си — такива, които заедно с Швидригиел са ходили в Рагета и Ново Ковно и заедно с Кейстут са прехвърляли Немен, за да нападат тевтонците. В заявленията, подавани в Съюза на патриотите на Левобрежна Литва и Жемайтия, се повтаряха трогателните глупости за любовта към бреговете на рекичката Вилейка, към богатите на зърно ниви и Остробрамската Богородица, а също и не по-малко трогателните въпроси дали Великият Баублис все още стои там, където трябва да стои, като че ли по-нататъшното семейно щастие зависи точно от това. Поводът за пробуждането на патриотизма беше прозаичен — съобразно Закона за малцинствата литовците получаваха привилегии и облекчения, включително данъчни, и не попадаха под властта на Курията.

Куп мои приятели от училище изведнъж станаха литовци — естествено, в резултат на съответните декларации и заявления на родителите им. Почти всеки ден Вохович искаше учителите да го наричат Вокавичус, Маклаковски ставаше коренен Маклакаускас, а Злотковски ставаше стопроцентов Голдбергис.

И тогава започна великата трагедия на Пуйкови. Симпатичната и доста вкусна птица, дала фамилното им име, се нарича на литовски Калакутас. Главата на рода Пуйкови, обикновено флегматичният и сериозен господин Адам, се разяри, когато му казаха, че молбата му за промяна на народността е разгледана положително, но от този ден нататък той трябва да се казва Адомас Калакутас. Господин Адам подаде ново заявление, но Съюзът на патриотите на Левобрежна Литва и Жемайтия беше неумолим и не се съгласи на никакви други дължащи се на полонизъм мутации като Пуйкас, Пуйкис или Пуйшкис. Предложението да се натурализира в Америка като Търки, а после да се върне в родината си като Търкулне беше сметнато от семейство Пуйкови за идиотско, трудоемко и скъпо. На упрека, че възраженията на господин Адам намирисват на полски шовинизъм, защото споменатият „кутас“ не оскърбява нито един истински литовец и не го кара да се чувства смешен, господин Адам начетено и ерудирано наруга комисията, използвайки изрази като: „Целунете ми задника“ и „Papuciok szykini“[249]. Засегната, комисията изпрати заявлението му в Архива, а самия Пуйков — по дяволите.

Ето защо никой от семейство Пуйкови така и не стана литовец. Ето защо и моят съученик Лешо Пуйков ходеше в едно и също училище с мен. Благодарение на това той висеше с мен в ямата, вместо да тича из парка с АК-47 в мундир с лайнян цвят, с изображения на орхидея на шапката и на мечката на дивизията „Плехавичус“ на левия ръкав.

— Ярек? — обади се Пуйков, притиснал се към остатъците от телефонната будка.

— Да?

— Кажи ми, как става така… Ти нали си един такъв super duper, clever[250] и изобщо… Защо е така?

Канонадата се усили, паркът се разтърси от експлозия, а върху главите ни се посипа пясък.

— Кое защо е? — не разбрах аз.

— Тук е Полша, нали? Защо Фрайкорпс и литовците са си устроили тук тази война? В самия център на града? Защо не се млатят при тях, в Кьонигсберг, мамка им… Тук е Полша!

Не бях сигурен дали Пуйков е прав.

Защото разбирате ли, нещата стояха така. Скоро след подписването на договора с Бундесрепубликата и създаването на новия ланд[251] със столица Аленщайн, сред населението на общините Голдап, Дубенинек, Вижайна, Гиба, Пунск и Сейна беше проведен плебисцит. Резултатите му, както обикновено се случва, се оказаха странни и нищо не говореха, тъй като поне осемдесет процента от избирателите не отидоха при урните, правилно ориентирайки се, че е по-добре да отидат при халбите. Беше напълно неясно какъв процент от населението гласува за Източна Прусия, какъв — за Северна Полша, и какъв — за Левобрежна Жемайтия, Яцвингия или както там се казва. Така или иначе не мина и месец след плебисцита, и през границата премина литовски корпус с две дивизии в състава си: редовната „Гедиминас“ и доброволческата „Плехавичус“. Корпусът беше под командването на генерал Стасис Зелигаускас. Литовците завзеха колебаещата се община почти без съпротива, защото голяма част от нашата армия точно в момента беше в Ирак, където изпълняваше дълга на Полша пред Свободния свят, а по-малката част демонстрираше мускули в Чешинска Силезия.

Корпусът на Зелигаускас бързо превзе Сейна, но не достигна до Сувалки — спряха го отрядите на Гренцшулц и Сто и първа въздушнодесантна от Гданск. Нито немците, нито американците искаха да търпят шаулисите в Източна Прусия. Полското правителство реагира с поредица от ноти и подаде официален протест в ООН, на което литовското правителство отговори, че нищо не му е известно. „Зелигаускас — заяви посланикът на Литва — действа без заповеди, на своя отговорност. Изобщо целият род на Зелигаускасови още от времето на прадядо му са буйни глави, на които не им е познато понятието «субординация».“

Наистина, немците, американците и спешно мобилизираните отряди на Самоотбраната след известно време отблъснаха шаулисите отвъд линията на Черна Ханча, но въоръжените конфликти не преставаха. Генерал Зелигаускас нямаше намерение да отстъпва зад линията на Кързън и заплашваше да прогони немците от района на Сувалки, защото можел и щял да търпи поляците, понеже са само полонизирани местни жители, но немци нямало да търпи. Разбира се, Зелигаускас не употребяваше непопулярното в Литва наименование „район на Сувалки“. На литовски това място се наричаше „Левобрежна Жемайтия“. Ясно беше, че става въпрос за левия бряг на река Неминас, по-рано Неман, а още по-рано — Немен.

Сенатът на Жечпосполита[252] не взе никакво решение относно сувалкската авантюра, не предприе никакви действия. Спориха дали да не се обърнат към богатия опит на историята ни, която толкова обича да се повтаря, но нямаше съгласие към кое събитие да се обърнат. Едни сенатори се изказваха в полза на новата Люблинска уния, а други — както обикновено — предпочитаха новия погром в Келце.

Стрелбата се поотдалечи, явно настъплението на шаулисите се насочи на запад. Отново изпълзяхме на ръба на ямата. Погледнах към центъра, към забулената в дим кула на църквата „Свети Александър“. За съжаление, нямаше признаци, че отец Кочюба е изпълнил заплахата си. Някъде преди около месец отецът беше получил от Швейцария четирицевна зенитка „Ерликон“, беше я монтирал на камбаната и бе обещал, че ако някоя армия или полувоенна организация дори само още веднъж влезе на територията на енорийския дом или на гробището, ще им организира такова уош енд гоу[253], че ще го помнят до деня на Страшния съд.

Е, отчето само ги е плашело. Както винаги. Прав е баща ми като казва, че религията е опиум за народа.

Боядисаният на петна МИ-28 „Хавос“ направи кръг над парка и обстреля района с две тежки автоматични пушки през отворените врати. Стрелците смело се бяха подали навън — само чаках някой да падне и да увисне на тополите. В западния край на храсталака удариха ракети. Скрих главата си, защото въздухът наоколо изрева от отломките. Но успях да видя шаулисите, които се измъкваха под обстрел в посока на сградите на улица „Тайнства“, бившата „Свобода“. МИ-28 направи още един кръг и отлетя.

— Изглежда — казах аз, като изпълзях надолу, — че war is over. Farewell to arms[254]. Im Westen nichts Neues[255]. Фрайкорпсите сритаха задниците на твоите сънародници. Загубихте, уважаеми господин Калакутас.

— Престани, Ярек — изсумтя сърдито Пуйков. — И изобщо, трябва да ми обясниш. Знаеш какво.

Отворих уста, за да кажа нещо умно, което би било достойно за моята интелигентност, моето IQ, достигащо на моменти до 180. Споменах ли за моето IQ? Не? Може и да е по-добре, че не съм. Майка се вбесява, когато се хваля със своето IQ. Защото се носи слух, че когато училищният психолог видял резултатите от тестовете, използвал определението „чернобилски мутанти“. Тези думи се разчули и дори достигнали до учителката по религия. Тя беше по-искрена — нарече ни „дяволски изчадия“. И веднага в града престанаха да ни обичат.

Не успях да кажа нищо умно. Изведнъж нещо изтряска, здравата изтряска, земята се разтресе и ми се стори, че стърчащите от почвата кабели са се превърнали в червеи. Във въздуха завоня на урина, изпражнения и прах, а върху главите ни се изсипа градушка от бетонни отломки, почва, пясък и други елементи.

— О, Боже! — простена Пуйков, когато един от споменатите елементи го удари по кръста. — О, Боже, Ярек, погледни само… Виж само това…

Погледнах. И нервно се закикотих. Върху Пуйков беше паднало седалището на клозетна чиния. Най-обикновено пластмасово седалище, украсено с огромни инициали „Р.З.“, издялани с нож.

Да, драги мои, на света има много неща, за които нашите философи дори не са сънували.

— Ярек… — сръга ме Пуйков, — чуваш ли? Някой плаче.

Наострих уши. Не, острият слух на приятеля ми не го беше подвел. Някой плачеше и този плач се прокрадваше през взривовете и канонадата. Ясно беше, че е по-тих от тях, но беше много различен от грохота и врясъците и се открояваше.

Отново подадох глава от ямата и се огледах още веднъж, този път старателно. В близките околности нямаше военни. Навсякъде над земята се стелеше тежък смърдящ дим. Димът се кълбеше и по „Бисмарк Щрасе“, във всеки случай по участъка от улицата, който се виждаше зад дърветата. Там стоеше и някакъв развален камион, димящ като бъчва със смола.

Плачът — доколкото можех да преценя — се чуваше откъм парковата тоалетна. Взривът, който чухме, получи своето обяснение — феноменът със седалището от клозетна чиния, както и повечето останали феномени, се оказа банално естествено явление. Просто някой от отстъпващите шаулиси от дивизия „Плехавичус“ беше взел скритата сред храстите тоалетна за укрепен пункт и беше хвърлил в него с РПГ-9 комулативна граната. Снарядът беше повредил сериозно конструкцията на постройката и беше избил вратата, украсена с международния символ на жена с пола, застанала в стойка мирно. Ударната вълна беше изтръгнала с корените заобикалящи тоалетната храсти и беше открила за света надписите и графитите върху руините от постройката. И точно зад тези руини някой ревеше жално.

— Какво ще правим? — попитах.

Пуйков се замисли. Досетих се за какво, защото и аз се замислих за същото. Над ямата продължаваха да пеят куршуми. АК-74, щурмгеверите, М-16 и галилите, от които излитаха тези куршуми, се намираха доста далеч, и това означаваше, че вече са бавни и нямат пробивна сила, за да пробият в крака, бедрото, ръката или корема на някого малка, стабилна дупка. Знаехме, че бавните куршуми може да изпляскат по тялото като къс мека глина, но могат и да направят на мястото на удара отвратителна каша от кръв, месо и късове от дрехата и да останат в тялото, или — още по-лошо — да излязат от другата страна, взимайки със себе си много от онова, което човек има вътре в себе си.

Така че, както виждате, имаше над какво да помисли човек.

Докато размишлявах, четях надписите на стената на тоалетната. В стресови ситуации няма нищо по-добро от четенето. Както казват по MTV, feed your head[256].

На разсъблечената от взривната вълна стена пъстрееха драсканици, изобразяващи фалоси в състояние на ерекция, котви, бесилки и тризъбци. Имаше и надпис с черна боя, гласящ: „БАЙЕРН ШАМПИОНИ, КЬОЛН ДЪРТАЦИ, ФК-ЛОДЗ ЮДЕИ“.

Малко по-надолу някой беше написал с тебешир и с много красив почерк, макар и без главни букви и спазване на пунктуацията: „да горим евреите на клади за исус бог на зло дявол грешка в молитвата сионски грях“.

По-надолу някой беше изкоментирал със син аерозол: „МЕШУГЕНЕ ГОЙ“.

А още по-надолу, на кирилица: „МАМКА ТИ ЕВРЕЙСКА“.

Отстрани беше разположен остроумен стих:

И зиме,

и лете,

курвата ще разпознаеш

по нейната барета.

По-нататък фигурираше набързо написано с парче тухла отчаяно признание: I REALLY WANNA FUCK YOU AL. Остатъкът от името на обекта на безумното желание на полиглота беше отнесен от граната РПГ-9. Е, можеше да е и Алиса, и Албин. Честно казано, не ми пукаше. Ако ще да беше Алманзор с всичките му рицари.

Под англосаксонското признание забелязах изконна полска идеограма, представляваща схематично изображение на женски полов орган. Художникът или съзнаваше ниското качество на рисунката, или се беше усъмнил в интелигентността на зрителя, но се беше застраховал срещу неправилното възприемане на творбата му чрез съответния надпис, но не си беше правил труда да го превежда на други езици.

— Какво ще правим? — повтори Пуйков. Куршумите свистяха приятно, а непознатият зад тоалетната плачеше още по-жално.

— Могат да ни гръмнат — процедих през стиснатите си зъби. — Могат, могат, могат…

— Е? Какво ще правим?

Замислих се. За кратко.

— Да вървим. Бързо, Пуйков, на къси прибежки.

И ние изскочихме от ямата и побягнахме, и се хвърлихме на затрупаната с отломки земя, скочихме и побягнахме отново. Можеха да ни гръмнат. Но трябваше да го направим. Вие самите щяхте ли да си седите в ямата, ако чувахте нечий плач? Нямаше да си седите, разбира се. Така че няма защо да се чудите на решението ни.

Добрахме се до тоалетната и видяхме ревлата. Ох, зле изглеждаше. Веднага се виждаше, че това коте не винаги е яло „Уискас“.

— Анализа! — изпъшка Пуйков, поемайки си дъх. — Какво правиш тук?

— Не стой така! — извиках аз. — Хващай я и я мъкни до ямата!

Провървя ни. Не ни гръмнаха. На свистящите над парка куршуми не им беше до нас. Добрахме се до ямата и скочихме на самото дъно, като при това си разбих лакътя в парче бетон и в този ден станах Рамбо Първата Кръв.

Пуйков се надигна на четири крака, изплю налапания пясък и изтри уста с опакото на ръката си.

— Анализа — каза Пуйков. — Какво правиш тук? Holy shit[257], момиче! Откъде се взе тук?

Анализа седна, пъхна глава между продраните си колене, придърпа върху задника си остатъците от роклята си и се разрева на full volume[258].

Пуйков се изплю и приседна върху трофейното седалище. Аз също се изплюх, но върху намереното на дъното на ямата парче от вестник. От едната му страна пишеше: „АДАЛ УДРЯ ФА“, а от другата: „АВИ СИ МАЛКО ЛУ“. Анализа продължаваше да ридае.

— Е, Аня — обадих се. — Престани. Вече всичко е наред. Не се бой, няма да те оставим сама. Когато цялата тази бъркотия приключи, ще те отведем вкъщи.

Анализа заплака още по-горчиво. Тъжно поклатих глава.

Анализа, като всички нас, беше типично дете на своето време. Майка й, която не познавах, беше от Плоцк, откъдето беше избягала през зелената граница в Бундесрепубликата. Още тогава тя била бременна с Анализа и никога не би получила нито паспорт, нито удостоверение от Курията. Попаднала в Шнайдемюл, бившата Пила. Там, трескаво търсейки лекар, занимаващ се с аборти, се запознала с един немски офицер, двамата набързо се влюбили, оженили се и решили да имат дъщеря. Скоро офицерът получил arbeit[259] в Ostpreussen[260], а после се прехвърлил в Сувалки и започнал да работи в нашия Холцкомбинат[261]. Този инженер бил странен тип, влюбен във всичко полско; даже май се канел да получи полско гражданство, но не успял, тъй като бил евангелист. Смятал поляците за избран народ, с Велика Историческа Мисия, и изобщо, noch ist Polen nicht verloren, hurra[262]. Малко бил побъркан на тази тема. Ето защо след преместването си в Сувалки изпратил дъщеря си в полско училище. Ausgerechnet[263] в нашето училище, гимназията „Светият дух“. Казваше се Ана-Лиза Будишевски, но всички й викаха Анализа. Майката на Анализа, която аз не познавах, починала през 1996 година, по време на епидемия от холера, донесена от румънците. Нали си спомняте, тогава измряха около шейсет хиляди души от болест, наречена „Чаушеску“ или „Дракула“. Онези, които тогава се разболяха и оцеляха, шеговито ги наричаха „дупа боли“, което на румънски означава „преболедувал“. Оттогава този израз стана популярен за определението „оздравял“.

До ямата с грохот се взриви мина. Анализа запищя и здраво се притисна към мен, като толкова силно се вкопчи в ръцете ми, че дори не можех да изтръскам посипаната си с пръст глава.

— Е, вече всичко е наред, Аня — казах аз, усещайки как в зъбите ми скърца пясък. Анализа тихо хлипаше.

Пуйков, надянал слушалките на уокмена ми, се беше гмурнал в разноцветните спагети от кабели от разбитата телефонна кабина. Леко изплезил език, той се ровеше там, дърпаше проводниците и пъхаше вътре извадената от джоба отвертка. Пуйков се увличаше по електротехниката, това му беше хобито. Имаше невероятен и самороден талант в тази сфера. Нямаше нещо, което да не може да измайстори или ремонтира. Вкъщи имаше късовълнов предавател и самоделна стереоуредба. Много пъти беше поправял и усъвършенствал моите „Сони“ и „Кенууд“. Струва ми се, че Пуйков би могъл за завинти крушка в пясъка — и тя да светне. Изобщо не знам как го прави — аз самият съм много зле с техниката, не мога да свържа две жици. Ето защо с Пуйков сме се комбинирали — той ми подсказва по математика и физика, а аз на него — по полски и по история. Нещо като Момчешка взаимопомощ, Consulting Company Limited[264].

Паркът отново се разтърси от експлозия, Фрайкорпс бяха хвърлили срещу литовците всичко, каквото имаха — минохвъргачки, безоткатни оръдия, ракети. Тоалетната, която уцелваха отново и отново, намаляваше размерите си с всеки следващ залп. Димът се стелеше по земята, втичаше се в ямата и ни задушаваше.

— Анализа?

— Аха?

— В парка ли беше, когато всичко започна?

— Не — подсмъркна тя. — Вървях към училище и ме хванаха… А после ме завлякоха в парка… в храстите…

— Край, Аня. Вече всичко е наред. Не плачи. Сега си в безопасност.

Де да беше.

От западната страна на парка залаяха автомати, избухна граната. От двете страни се разнесоха бойни викове.

— Vorwärts!!! Gott mit uns[265]!!!

— Lietu-u-u-uva!!!

Само това липсваше. На двете страни им беше хрумнала една и съща мисъл — нападение. И, което беше още по-лошо, някакъв доморасъл Гудериан[266] от Фрайкорпс беше решил да проведе своя блицкриг право през нашата яма, за да удари шаулисите по фланга.

Притиснахме се като червеи към земята, между кабелите и отломките.

— Feuer frei — разнесе се глас до самата яма. — Verdammt noch Mal, Feuer frei! Schiess doch, du Hurensohn[267]!

Последвалите викове бяха заглушени от бесен откос с М-60 — толкова близо, че чувах как гилзите се сипят като градушка върху бетона. Някой изкрещя ужасено. Само веднъж — и утихна. По настилката скърцаха ботуши, гърмеше канонада.

— Zurück! — викаше някой горе, навътре в парка. — Beeilung, Beeilung! Zurück[268]!

— Lietu-u-u-uva!

„Ясно — помислих си. — Зелигаускас контраатакува. И също право през нашата яма, motherfucker[269] такъв!“

Близо до ямата залаяха АК-47, различни от М-16 на Фрайкорпс, по-притъпено и силно, а всичко това беше заглушено от грохота на взривяващи се гранати и мини.

— О, Боже-е-е-е-е! — заизвива ужасено някой до самия ръб на ямата.

Анализа, превита на три, се тресеше толкова силно, че ми се наложи да я притисна към земята.

— О, Бо… же-е-е-е! — повтори някой съвсем наблизо, падна тежко на ръба на ямата и се стовари право върху нас. Анализа запищя. Аз не изкрещях, само защото онемях от страх.

Това беше шаулис, без шапка; сламенорусите му коси бяха слепени от кръв. Кръвта заливаше лявото око и шията му. Изглеждаше сякаш под мундира има тъмночервена тениска. Лежеше превит на дъното на ямата и риташе отломките с къси удари на ботушите. После се обърна настрани, застена и отвори цялото си око. Погледна ме. И закрещя, задавяйки се с кръв. Когато стисна клепачи, лицето му се разтрепери.

Не знам дали ви казах. Не съм хич красив. Чернобил, нали разбирате. Генетични изменения.

Нищо не може да се направи. Нищо.

Генетични изменения.

Шаулисът отвори окото си и ме погледна отново. Вече по-спокойно. Аз се усмихнах. Шаулисът също се усмихна, през сълзи.

Или поне ми се искаше да вярвам, че е усмивка. Но не вярвах.

— Искам… да пия… — изрече ясно той. На полски.

Погледнах отчаяно Пуйков. Пуйков ме погледна със същото отчаяние. И двамата, абсолютно отчаяни, погледнахме Анализа. Анализа безпомощно сви слабите си рамене, а брадичката й затрепери ужасено.

До ямата ни се взриви ръчна граната, засипвайки ни с почва. Чухме пронизващ вопъл и веднага след него — рязък откос от инграм. Инграмите са адски скорострелни и откосът прозвуча така, сякаш някой внезапно разкъса огромен парцал. Точно над нас нещо зафуча, изкрещя: „Scheisse!“[270] и се строполи право върху нас.

Отново се притиснахме към земята.

Това, което се строполи върху нас, се оказа доброволец от Фрайкорпс, облечен с камуфлажен гащеризон, доста живописен, но абсолютно безполезен при градски бой. Цялата предна част на гащеризона, от увисналото на шията уоки-токи до овесения с всевъзможни калъфи колан, беше тъмночервена от кръв. Доброволецът се изтърколи на самото дъно на ямата, някак странно се напрегна и си пое дъх, при което по-голямата част от въздуха излезе с бълбукане през дупка в гърдите му.

— Да пия — повтори шаулисът. — О, Боже… Да пия… Вода-а-а!

— Wasser — избълбука доброволецът. Ние едвам разпознахме думите му, защото устата му беше пълна с кръв й пясък. — Wasser… Bitte… Hil… fe, bitte… Jilfe-e-e-e[271]!

Анализа първа забеляза характерната форма, издула раницата на доброволеца. Тя разкопча катарамите и измъкна бутилка кока-кола. Пуйков я взе и умело отвори капачката, като използва за отварачка едно стърчащо от земята арматурно желязо.

— Как мислиш, Ярек? Можем ли да им дадем?

— Не можем — казах аз, а с гласа ми ставаше нещо странно. — Но трябва. Трябва, мамка му.

Първо дадохме да пие на шаулиса — трябваше да има някакъв ред, все пак той пръв беше попаднал в ямата ни. А после дадохме и на доброволеца от Фрайкорпс, като преди това му избърсахме устата с носна кърпичка.

И едва след това изчистихме гърлото на бутилката от кръвта и отпихме по една малка глътка и ние — Анализа, Пуйков и аз.

А около нас стана почти тихо; пукаха само отделни изстрели и откъм стадиона тракаше равномерно един М-60. Доброволецът от Фрайкорпс внезапно се напрегна — толкова рязко, че лентичките велкро, с които беше закопчан гащеризонът му, се разделиха с трясък.

— О, Боже… — изведнъж прошепна шаулисът и умря.

— You… can’t beat the feeling…[272] — простена доброволецът и гърдите му се покриха с пяна от кръв и кока-кола.

И той също умря.

Анализа седна на дъното на ямата, обхвана коленете си с ръце и се разрева. И правилно. Та нали все някой, дявол да го вземе, трябва да оплаче тези войници. Те имаха право на това. Имаха право на такъв реквием — на плача на малко момиченце, на сълзите й, които се търкаляха като грахови зърна по зацапаното й личице. Полагаше им се.

Двамата с Пуйков им пребъркахме джобовете. Това също трябваше да го направим, на това ни учат в часовете по оцеляване.

Оръжията не докоснахме, както са ни учили — шаулисът имаше гранати, а доброволецът берета и тежък нож. Затова пък Пуйков взе уоки-токито и веднага започна да бърника нещо в него.

Аз пъхнах ръка в джоба на комбинезона на доброволеца и намерих половин блокче шоколад. На обвивката му пишеше „Милка Поланд, бивша Е. Ведел“ Подадох шоколада на Анализа. Тя го взе, но не направи нищо повече, просто продължи да гледа тъпо пред себе си и да подсмърча.

После бръкнах в джоба на шаулиса, защото когато видях шоколада, нещо странно се случи с устата и стомаха ми. Честно казано, самият аз с огромно желание бих изял тоя шоколад. Но не бива така, нали? Ако в компанията има момиче, първо трябва да се погрижим за нея, да й угаждаме, да я защитаваме, да я нахраним. Това е нещо нормално. Така е…

Човешко.

Нали?

Шаулисът нямаше шоколад.

Затова пък в джоба му имаше сгънат на четири плик. На него не беше залепена марка, но имаше адрес, и то в Полша, в Краков. Писмото беше адресирано до някоя си Марила Войнаровска.

Погледнах за миг писмото. Шаулисът беше мъртъв, а така и не беше успял да го изпрати. Погледнах го само за миг.

„Сънувах те — пишеше шаулисът. — Сънят беше кратък. Сън, в който стоя до теб и докосвам ръката ти, а тя е една такава топла… Марила, твоята ръка е толкова мека и топла. И тогава, в съня си, си помислих, че те обичам, Марила, защото аз наистина те обичам“…

Не четох по-нататък. Някак си нямах желание да науча какво пише до края, да узная продължението, което всъщност не беше много, само до края на страничката, до подписа: „Витек“. Витек, а не Витаутас.

Прибрах отново писмото в плика и го пъхнах в джоба си. Помислих си, че може да изпратя писмото, да го изпратя на Марила Войнаровска в нейния Краков. Така и ще направя, ще се охарча за марка и ще пратя писмото. Кой знае, току виж стигне? Макар че много писма се губят на границата, по време на претърсването на пощенските вагони.

Пуйков, седнал сред кабелите като чайка в гнездото си, нещо човъркаше в уоки-токито, от което се чуваше свистене, пращене и откъслечни разговори.

— Остави това — казах аз, изведнъж ядосан.

— Тихо — каза Пуйков, притискайки слушалките към ушите си. — Не ми пречи. Ловя честотата.

— О, по дяволите — не издържах аз. — Ловиш честотата? Улови се за задника, щом искаш да ловиш нещо, кретен такъв. Писукаш, мамка му, някой ще ни чуе и ще пусне тук някоя граната!

Пуйков не отговори: свит на кълбо, той продължаваше да ръчка кабела в телефонния комутатор. Над ямата жужаха куршуми.

Анализа все още подсмърчаше. Седнах до нея и я прегърнах. Така е редно, нали? Та тя беше толкова малка и беззащитна, в тази проклета яма, в този гаден парк „Крал Собиески“, в който от всички страни продължаваше тази смотана война.

— Ярек? — Анализа подсмъркна.

— Да?

— Нямам гащички.

— Какво?

— Нямам гащички. Баща ми ще ме убие, ако се върна без гащички.

Ха, това беше напълно възможно. Инженер Будишевски беше прочут с желязната си ръка и железния си морал. Беше абсолютен маниак на тази тема — но аз май вече ви споменах за това. Вече си представях Анализа на гинекологичния стол у доктор Здун, който трябваше да й даде удостоверение за невинност. Доктор Здун, който от известно време вече не си изкарваше прехраната по същия начин както преди, все още издаваше удостоверения, защото без тях имаше трудности с църковните бракове, а ако момичето беше и непълнолетно, можеше да се озове в изправителната колония във Ваплев. Доколкото знаех, фалшивото свидетелство струваше шест хиляди злоти. Цяло богатство.

— Аня?

— Аха?

— Направиха ли ти нещо? Извинявай, че питам, знам, че не ми влиза в работата, но…

— Не. Нищо не ми направиха. Само ми свалиха гащичките и… ме опипваха. И нищо повече. Страх ги беше, Ярек… Опипваха ме и постоянно се оглеждаха, и не пускаха карабините си…

— Тихо, Аня, тихо.

— Те смърдяха на страх, пот, дим, воняха на това, на което вони тук, долу, на това, което остава след взрива… И на това, на което вонят мундирите, нали знаеш, от което сълзят очите. Никога няма да забравя това… и ще го сънувам нощем…

— Тихо, Аня.

— Но нищо не ми направиха — прошепна тя. — Нищо. Единият искаше… Целият се тресеше… Удари ме. По лицето. Но ме оставиха и избягаха… Ярек… Това вече не са хора… Вече не.

— Хора са, Аня — казах уверено, докосвайки писмото, шумолящо в джоба ми.

— Ярек?

— Какво?

— Да разкажа ли на отеца? За това, което ми направиха?

Момичето наистина беше неориентирано. Влиянието на новоизлюпения евангелист инженер Будишевски напълно бяха притъпили инстинкта й за съхранение.

— Не, Аня. Не казвай нищо на отеца.

— Дори и като се изповядвам?

— Дори и тогава. Анализа, ти какво, да не си спала в часовете по религия? Трябва да изповядваш греховете си. Ако откраднеш нещо или споменеш името Му напразно. Или не почиташ баща си. Но не е казано, че трябва да се изповядваш, ако някой свали насила гащичките ти.

— Ааа — каза несигурно Анализа. — А грехът нечистота? Какво разбираш ти от това? Отецът каза, че ти и баща ти сте глупави атеисти и слепи или как беше там… Че ти не си… Как се казва това? Аха, е не си по Негов образ и подобие… Не, трябва да се изповядам… А баща ми ще ме пребие…

Анализа наведе глава и започна да плаче. Какво пък, нямаше друг изход. Потиснах в себе си праведния гняв срещу отец Кочуба. Мъж, седящ с жена в яма от бомба, трябва да се грижи за нея. Да я успокоява. Да й създава чувство за безопасност. Нали? Прав ли съм или не?

— Анализа — казах аз безцеремонно, — отец Кочуба е тъпанар и мошеник. Сега ще ти докажа, че разбирам и от църковните въпроси, и от Светото писание. Защото е написано в… в посланието на Амвросий до ефесяните…

Анализа спря да плаче и започна да ме слуша с отворена уста. Нямаше връщане назад. Продължих с Амвросий.

— Написано е — измънках аз, — че при него отишли кадуцеите…

— Не са ли садукеи?

— Не ме прекъсвай. Та както казах, отишли садукеите и онези… еее… митарите при Амвросий и го попитали: „Наистина, свети човече, съгрешила ли е еврейката, на която римските легиони са свалили насила гащичките?“. А Амвросий нарисувал върху пясъка кръг и кръст…

— Какво?

— Не ме прекъсвай. И им казал: „Какво виждате тук?“. „Наистина виждаме кръг и кръст“ — отговорили те. „Истина ви казвам — рекъл Амвросий, — ето го доказателството, че тази жена не е съгрешила, и по-добре си идете по домовете, митари, защото и самите вие не сте без грехове, и не съдете, за да не бъдете съдени. Идете си оттук, защото истина ви казвам: сега ще взема този камък и ще го хвърля по вас.“ И си отишли митарите с голям срам, защото съгрешили, като очернили тази жена. Разбра ли, Анка?

Анализа престана да реве и се притисна към мен. „Благодаря ти, свети Амвросий“ — помислих си аз.

— А сега — казах, като се изправих, разкопчах панталоните си и ги свалих, — събличай тази разкъсана рокля и обуй моите панталони. Баща ти изобщо не знае какво си облякла сутринта. Хайде, давай!

Извърнах се.

— И забрави за случилото се. Нищо не се е случило с теб, разбра ли? Това е бил само сън, Анализа. Всичко това е сън, кошмарен сън — този парк, тази война, тази яма, тази воня и този дим. И тези трупове. Разбираш ли?

Анализа не отговори, само още по-силно се притисна към мен. Пуйков известно време ни гледа странно, а после се върна към своите кабели и съединители. Сега той беше настроил уоки-токито така, че се чуваше оживен диалог, прекъсван само от щракането на превключвател, и това звучеше така, сякаш събеседниците приключват всяко изречение с пускане на газове.

Преодолявайки отвращението си, свалих горе-долу чистите панталони на шаулиса и ги обух. Падаха ми, затова седнах да наглася колана. Пуйков остави на мира радиостанцията и измъкна от дълбоките джобове на куртката си малко радио и някакво странно устройство. Той включи радиото — зазвуча църковна музика, което означаваше, че станцията е полска. Не протестирах. Музиката беше тиха, а в близките околности от известно време не се чуваха нито изстрели, нито викове.

Анализа бършеше с носна кърпа лицето и ръцете си. Пуйков свърза устройството си към стърчащ от земята проводник, сложи отстрани уоки-токито и слушалките от моя уокмен. После отново започна да настройва радиото — чуваше се пукане, статични разряди и части от мелодии.

— Слушайте — изведнъж каза той. — Ausgerechnet хванах Варшава. Там става нещо. Някакъв скандал или дявол знае какво.

— Сигурно подпалват синагога — казах аз и изплюх пясъка, хрущящ между зъбите ми. — Както обикновено. Няма повод за безпокойство.

— Или църква — добави Анализа. — Като в Лодз. В Лодз запалиха църквата. Онези, е… Говориха по телевизията. Как се казваха? А, Кирил Росяк и Методи Прухно.

— Именно. Остави я Варшава, Пуйков, хвани Гданск или Крулевец. Поне да узнаем какво става на фронта. Писна ми да вися в тази яма и огладнях.

— Ха — подкрепи ме Анализа. — И аз също…

— Тихо — каза Пуйков, навеждайки се над радиото. — Не е това. Нещо друго е. Някаква демонстрация.

— Казвам ти, че е църква.

— А има ли във Варшава църкви[273]?

— Вчера имаше. Защото валеше.

— По-тихо, казвам ви. Демонстрация във Варшава, пред „Интернешънъл Харвестър“ в Урсус. Май има куп народ. О, точно се изказва Марчин Кьониг.

— Марчин Кьониг? — Анализа обу панталоните ми и нави крачолите. — Пуснали ли са го вече от затвора?

— Ама че си глупава, Анализа — каза Пуйков. — Той беше в затвора по време на Унията, а сега вече от половин година е такъв… е, председател на Движението. Capisco[274]?

— Si[275] — кимна Анализа, но аз знаех че лъже. Не можеше да capisco, защото никой не capisco.

— Увеличи го, Пуйков — помолих го аз. Защото, разбирате ли, все пак ми беше интересно какво ще каже Марчин Кьониг. Напоследък много се говореше за Марчин Кьониг.

— По-силно? — попита Пуйков. — По-силно ли искаш, Ярек?

— Нали казах ausgerechnet. Да не си оглушал?

— Е, моля.

И в този момент Марчин Къониг загърмя из целия парк. Отвсякъде, от всички посоки. Из целия парк, стадиона, и, кой знае, може би целия град. Пуйков се разкикоти, явно много доволен от себе си.

— Scheisse! — извиках аз. — Какво е това?

— Високоговорителите на стадиона — изпъчи се Пуйков. — Включих се към тях през комутатора…

— Изключи го, мамка му!

— Ти искаше по-силно — отново се разсмя способният електротехник. — Така че ето ти по-силно. Нека всички да послушат. Не се бой, Ярек. Никой няма да се сети, че това е от нашата яма. По-добре послушай какво казва този тип.

Заслушах се.

— Имам една мечта! — извика изведнъж Марчин Къониг, а тълпата, събрала се пред фабриката „Интернешънъл Харвестър“ в Урсус нададе рев. — Имам една мечта!

Стрелбата утихна, чуха се само няколко случайни изстрела, някъде изгърмя мина, прелетя хеликоптер. А после всичко утихна. Целият град. Имаше го само Марчин Къониг и тълпата, събрала се пред Интернешънъл Харвестър.

— Имам една мечта и в тази мечта е дошъл денят на истината! Денят, в който за всеки е станало ясно, че всички ние сме братя, че всички ние сме равни! Денят, в който сме разбрали, че няма никакви граници, че границата не е нищо повече от драсканици върху нищо незначещи листове хартия! Денят, в който сме отхвърлили от душите си отровата на омразата, поемана от нас много поколения. Този ден наближава, братя!

Тълпата шумеше, ревеше. Някой ръкопляскаше. Някой пееше „We Shall Overcome“. Някой скандираше: „Juden raus“[276]. Някой свиркаше.

— Имам една мечта и в моята мечта този свят най-накрая е станал Божие царство на земята! Имам една мечта и истина ви казвам, братя: тази мечта е пророческа! В моята мечта хората с всички цветове на кожата, вероизповедания, убеждения и националности си подадоха ръце и ги стиснаха! Всички те станаха братя!

Над парка все още се виеше дим, но изглеждаше, че е започнал да оредява, сякаш го издухваше умноженият от ехото глас на Марчин Кьониг, гърмящ от високоговорителите на стадиона с нищо незначещо название, в парка с нищо незначещо име. Над града с нищо незначещо име изведнъж проблесна слънце. Така ми се стори. Но можеше и да греша.

— Имам една мечта! — изрева Марчин Кьониг.

— Имам една мечта — отговори му тълпата. Но не цялата. Някой подсвирна пронизващо.

— Махай се! — изкрещя някой. — В Куба!

— Казват ни — викаше Марчин Кьониг, — че е настанала ера на свобода, всеобщо щастие и благоденствие. Нареждат ни да работим, ядем, спим и да се изхождаме, казват ни да се кланяме на златен телец под музиката, с която заглушават ушите ни. Омотали са ни в мрежа от заповеди, забрани и наредби, които трябва да заменят съвестта ни, разума и любовта! Искат да станем говеда, доволни от ограденото ни пасище, говеда, радващи се даже на кабела под напрежение, заобикалящ затвора ни. Говорят ни за любов към ближния, но призовават към кръстоносни походи! Нареждат ни да убиваме, като при това казват: „Deus vult“[277]. Заобиколени сме от граници, минаващи през градовете ни, улиците и домовете ни. Граници, минаващи през душите ни! Но ние казваме: Достатъчно! Ние казваме: Не! Защото аз имам една мечта. Мечта за това, че ерата на омраза отива в небитието! За това, че идва нова ера, Ерата на Изпълнените Мечти!

Тълпата ревеше.

— Имам една мечта! Имам…

И изведнъж Марчин Кьониг млъкна, а високоговорителите избухнаха в единен изплашен вик на тълпата от хора; нещо изпука и до самия микрофон някой извика: „Божичко“, а друг закрещя: „Лека-а-ар!“.

И отново във високоговорителите нещо изпука.

— Стреляха оттам, оттам… от покрива… — изкрещя някой с разтреперан глас.

А после стана тихо.

Тишината беше и в радиото на Пуйков, и в парка „Крал Собиески“. Подозирам, че беше тихо и на площада пред фабриката „Интернешънъл Харвестър“ в Урсус.

След дълго мълчание радиото отново започна да свири — свиреше пиано. Ноктюрното звуча още известно време от високоговорителите на стадион „Остмарк Спортферайн“, но Пуйков изтръгна кабела и продължи да свири само микроскопичното му радио.

Анализа не плачеше. Тя седеше, навела глава, в пълно мълчание, а после се вторачи в мен. Гледа ме дълго; беше ясно, че иска да ме попита нещо. Пуйков също мълчеше и също ме гледаше. Може би и той искаше да ме пита нещо.

Не ме попита.

— Shit[278] — каза най-накрая.

Не коментирах.

— No future[279] — добави той след малко.

И това не го коментирах.

Поседяхме в ямата още известно време. Наоколо цареше спокойствие. Замлъкнаха двигателите на отлетелите литовски вертолети, воят на линейките и виковете на патрулите, прочистващи северната част на парка. Неусетно се свечери.

Излязохме от ямата. Беше тихо. Духаше спокоен, освежаващ вечерен бриз. Тръгнахме, заобикаляйки труповете, горящите коли, дупките в асфалта и счупените стъкла.

Преминахме по мостчето през Черна Ханча. Реката, както ни се стори, тази вечер вонеше по-силно от обикновено.

„Макдоналдс“ работеше.

По улиците беше пусто, но от всички прозорци се чуваха MTV, Джубокс и радио Москва. Група „Ейприл, Мей, Дикей“ изпълняваше последния си хит от албума „Mental Disease“.

Hail, we greet you

We, children of the past

Those about to die

In our rags of light, translucent and pale

Hail![280]

Разделихме се на Новия пазар. Не говорихме много. Само обичайните „До утре“, „Tschüss“, „A rivederci“. Нищо повече.

На моята улица беше пусто. Новаковски вече се беше успокоил и свиреше на пианото Брамс — високо, сякаш искаше да заглуши MTV, гърмяща от съседните апартаменти.

Hail!

You’ve come at last

Not a minute too late

Hail, long awaited Age

Age of Hate![281]

Тази вечер не се случи нищо друго. Всъщност с мръкването заваля дъжд, и заедно с капките вода от небето се посипаха хиляди малки зелени жаби.

И нищо друго.

Нещо приключва, нещо започва

Идеята за „НЕЩО ПРИКЛЮЧВА, НЕЩО ЗАПОЧВА“ ми хрумна, както става ясно от мотото към разказа, от новината за сватбата на една известна и обичана във фендъма двойка — днес вече не е тайна фактът, че ставаше въпрос за Паулин Брайтер и Павел Жемкевич. Инициатор за създаването на разказа беше — трябва да му се отдаде дължимото — Кшищоф Паперковски, председателят на Гданския клуб по фантастика. Клубът издаваше собствен фензин „Червеното джудже“ и Кшищоф Паперковски често провеждаше операции за привличане към този фензин на непубликувани до момента текстове на изтъкнати полски фантасти. Веднъж предложи нещо такова и на мен, а аз, съгласявайки се, реших не само да увековеча феновската сватба, но и изобщо да придам на разказа шеговит характер, да пресъздам задушевната атмосфера на полските фантастични конвенти. Така се разглежда този разказ и до днес — не толкова като разказ, колкото като конвентова шега.

Независимо от приликата, обстановката и героите, разказът „Нещо приключва…“ по никакъв начин не трябва да се причислява към така наречената „сага за вещера“ или цикъла за вещера. Това не е алтернативен край на пенталогията, нито пък е, въпреки слуховете, финал, от който в процеса на работа съм се отказал, избирайки не толкова щастлив завършек. Не всички разбират и са разбирали това. Радващият се на голямо уважение във фендъма господин Тадеуш А. Олшански веднъж си позволи да каже, че от никой друг освен от мен не може да се очаква такова голямо нахалство като публикуването на епилога на „сагата“ преди написването на самата сага. Ха, та дори и човекът, който би трябвало да е най-добре осведомен, моят издател Мирослав Ковалски, не особено доволен от моята проточила се работа върху последния том, изрази учудване, че напредвам толкова бавно. „Та нали вече имаш последната глава?“ — каза ми той веднъж. А хората, които в края на пенталогията бяха изумени от липсата на сватба, бяха цял легион.

Внимателният читател обаче забелязва в „Нещо приключва…“ някои фрагменти от текста, които сякаш са свързани с пенталогията. Това е неопровержимо доказателство за факта, че „вещерската сага“ беше създадена по прецизен план, а не беше, въпреки слуховете, писана хаотично, като разиграването на ролева игра, и завършена, когато на автора му е омръзнало. Достатъчно е да се сравнят датите — „Нещо приключва, нещо започва“, написан в края на 1992 година, беше публикуван в „Червеното джудже“ през 1993 година. Първият том на пенталогията, „Кръвта на елфите“, излезе през 1994 година. Последният том, този, в който се говори за касапницата на стълбите, по време на която побеляват косите на Цири, беше завършен и публикуван през 1999 година.

На всички младоженци, и особено на двама от тях.

I

Слънцето провря огнените си пипала през процепите в капаците на прозорците, прониза стаята със скосени, изпълнени с кълбяща се прах лъчи, разля ярки петна по пода и покриващите го мечешки кожи, заигра с ослепителни отблясъци по катарамите на колана на Йенефер. Коланът на Йенефер лежеше върху висок дамски ботуш. Високият ботуш лежеше върху бяла риза с дантели, а бялата риза лежеше върху черна пола. Един черен дълъг чорап висеше от подлакътника на креслото, издялан във формата на глава на химера. Другият чорап и другият ботуш не се виждаха никъде. Гералт въздъхна. Йенефер обожаваше да се съблича бързо и енергично. Той трябваше да започне да свиква с това. Нямаше друг изход.

Изправи се, отвори капаците на прозорците, погледна навън. Над гладкото като огледало езеро се вдигаше лека омара, листата на крайбрежните брези и елши искряха от роса, далечните ливади бяха покрити с ниска, плътна мъгла, висяща като воал над самите върхове на тревите.

Йенефер се размърда под пухения юрган, промърмори нещо. Гералт въздъхна.

— Прекрасен ден, Йенефер.

— Ъъъ? Какво?

— Прекрасен ден. Невероятно прекрасен ден.

Тя го изненада. Вместо да започне да ругае и да си мушне главата под възглавницата, магьосницата седна, прекара пръсти през косата си и започна да търси нощницата си сред завивките. Гералт знаеше, че нощницата е зад таблата на леглото, там, където я беше захвърлила Йенефер снощи. Но не се обади. Йенефер не можеше да понася подобни забележки.

Магьосницата изруга тихо, отхвърли с крак юргана, вдигна ръка и щракна с пръсти. Нощницата излетя иззад таблата, размахвайки дантелените си къдрици като разкайващ се дух, и долетя право до очакващата я длан. Гералт въздъхна.

Йенефер стана, приближи се към него, прегърна го и го ухапа по рамото. Гералт въздъхна. Списъкът с нещата, с които трябваше да свиква, изглеждаше неизчерпаем.

— Искаше да кажеш нещо?

— Не.

— Добре. Знаеш ли какво? Денят наистина е прекрасен. Добра работа.

— Работа? Какво имаш предвид?

Преди Йенефер да успее да отговори, двамата чуха висок, протяжен вик и свистене. По брега на езерото, разплисквайки водата, в галоп се носеше Цири на враната си кобила. Кобилата беше расова и невероятно красива. Гералт знаеше, че тя е на някакъв полуелф, който си беше създал представа за сивокосата вещерка само по нейната външност и ужасно беше сгрешил. Цири беше нарекла спечелената кобила Келпи. По този начин островитяните от Скелиге наричаха един опасен и злобен морски дух, който понякога приемаше облика на кон. Името подхождаше идеално на кобилата. Наскоро някакъв хобит[282], който се беше опитал да открадне Келпи, се беше уверил в това, по доста болезнен начин. Хобитът се казваше Санди ФрогМортън, но след този случай започнаха да му викат „Карфиола“.

— Някой ден ще си строши врата — промърмори Йенефер, гледайки галопиращата сред пръските трева Цири, стъпила на стремената и приведена напред. — Някой ден твоята побъркана дъщеря ще си строши врата.

Гералт се обърна и без да каже дума се вторачи право във виолетовите очи на магьосницата.

— Е, добре, добре — усмихна се Йенефер, без да свежда поглед. — Извинявай. Нашата дъщеря.

Тя отново го прегърна, силно се притисна към него, целуна го пак и отново го ухапа. Гералт докосна с устни косите й и внимателно смъкна нощницата от раменете й.

После те отново се озоваха в леглото, върху разхвърляните завивки, още топли и ухаещи на сън. И се заеха взаимно да се търсят, и търсеха дълго и търпеливо, а увереността, че в края на краищата ще се намерят, ги изпълваше с радост и щастие, и радостта и щастието бяха във всичко, което те вършеха. И макар двамата да бяха толкова различни, те, както винаги, осъзнаваха, че различията им ги свързват здраво както изсечените от брадва разрези свързват помежду им гредите, с които се изгражда една къща. И всичко беше като първия път, в който Гералт се възхити на изумителната й голота и силната й похот, а тя се възхити от неговата деликатност и нежност. И както първия път, тя искаше да му каже за това, но той я прекъсна с целувка и с милувки, които лишиха думите й от всякакъв смисъл. А по-късно, когато той искаше да й каже за това, не можа да изтръгне думи от гърлото си. После щастието и блаженството ги обхванаха със силата на стоварила се отгоре им скала и вместо ненужните думи имаше беззвучен вик и светът престана да съществува за тях, нещо приключи и нещо започна, и нещо продължаваше, и беше тишина, тишина и покой.

И възторг.

Светът постепенно се връщаше и отново ги имаше завивките, ухаещи на сън, и обляната със слънце стая, и денят. Денят…

— Йен?

— Мхм?

— Когато каза, че денят е прекрасен, добави: „Добра работа“. Това трябваше ли да означава…

— Трябваше — потвърди тя, пресегна се и хвана с протегнатите си ръце ъгълчетата на възглавницата, при което гърдите й добиха такава форма, че вещерът усети потрепване в долната част на гърба си. — Разбираш ли, Гералт, това време го направихме ние. Аз, Ненеке, Трие и Дорегарай. Не можехме да рискуваме, този ден просто трябваше да бъде прекрасен…

Тя млъкна и го побутна с коляно в бедрото.

— Защото това е най-важният ден в живота ти, глупчо.

II

Разположеният на нос насред езерото замък Розрог се нуждаеше от цялостен ремонт както отвътре, така и отвън, при това не от вчера. Меко казано, Розрог беше развалина, безформено натрупани камъни, гъсто обрасли с бръшлян, поветица и традесканция, развалина насред езера, блата и тресавища, гъмжащи от жаби, смокове и костенурки. Беше развалина още тогава, когато бе подарен на крал Хервиг. Замъкът Розрог и околната местност бяха нещо като пожизнен подарък за крал Хервиг, който дванайсет години по-рано абдикира в полза на племенника си Бренан, отскоро наричан Добрия.

Гералт се запозна с бившия крал чрез Лютичето, тъй като трубадурът честичко навестяваше Розрог, възползвайки се от факта, че Хервиг беше приветлив и гостоприемен стопанин. Именно Лютичето си спомни за Хервиг и замъка му, когато всички места от списъка на вещера бяха отхвърлени от Йенефер като неподходящи. И о, чудо, магьосницата веднага се съгласи за Розрог, при това без да се мръщи.

Така че бракосъчетанието между Гералт и Йенефер щеше да се извърши в замъка Розрог.

III

Първоначално се смяташе, че сватбата ще бъде скромна и неофициална, но с течение на времето стана ясно, че по ред причини това е невъзможно. Оказа се, че е необходим човек с организаторски талант. Йенефер, естествено, се отказа — не било уместно да организира собствената си сватба. Гералт и Цири, да не говорим за Лютичето, не се отличаваха с никакви способности в тази област. Така че работата беше поверена на Ненеке от Еландер, жрицата на богиня Мелителе. Ненеке пристигна незабавно, като взе със себе си две жрици, Йола и Еурнейд.

И започнаха проблемите.

IV

— Не, Гералт. — Ненеке се нацупи и тропна с крак. — Не поемам никаква отговорност нито за церемонията, нито за пиршеството. Тази съборетина, която някой идиот е кръстил замък, не става за нищо. Кухнята е разрушена, балната зала мяза на конюшня, а параклисът… Това изобщо не е параклис. Можеш ли да ми кажеш какъв бог почита този дръвник Хервиг?

— Доколкото ми е известно — никакъв. Твърди, че религията е опиум за народа.

— Така си и знаех — изрече жрицата, без да скрива презрението си. — В параклиса няма нито една статуя, изобщо няма нищо, ако не се смятат мишите фъшкии. И при това тук е дяволска пустош! Гералт, защо не искате да се ожените във Венгерберг, в цивилизовано място?

— Нали знаеш, че Йенефер е квартеронка, а в твоите цивилизовани места не се толерират смесените бракове.

— Велика Мелителе! Какво значение има една четвърт елфическа кръв? Та почти във всеки от нас тече някаква част от кръвта на Стария народ! Това е само идиотски предразсъдък!

— Не съм го измислил аз.

V

Списъкът на гостите — не особено дълъг — беше съставен заедно от жениха и невястата, а с поканите трябваше да се заеме Лютичето. Скоро се оказа, че трубадурът е изгубил списъка, при това още преди да успее да го прочете. Засрамен, той не си призна за станалото, а реши да направи нещо по-лесно — да покани когото може. Разбира се, Лютичето познаваше Гералт и Йенефер достатъчно добре, за да не пропусне някой важен гост, но бардът не би бил себе си, ако не беше обогатил списъка с ужасяващо количество напълно случайни гости.

Така че се появи старият Весемир от Каер Морхен, възпитателят на Гералт, а заедно с него — вещерът Ескел, с когото Гералт беше дружал в детските си години.

Пристигна и друидът Мишовур в компанията на една мургава блондинка на име Фрея, една глава по-висока и стотина години по-млада от него. Заедно с тях се появи и ярл Крах ан Крайт от Скелиге, съпровождан от синовете си Рагнар и Локи. Когато Рагнар се качеше на кон, нозете му почти достигаха земята, а Локи наподобяваше изнежен елф. В това нямаше нищо странно — двамата бяха доведени братя, синове на различни наложници на ярла.

Появи се кметът Цалдемейн от Блавикен с дъщеря си Аника, много привлекателна, но страшно плаха госпожица.

Дойде джуджето Ярпен Зигрин и което беше интересно — сам, без обичайната му компания от брадати бандити, наричани от него „момчетата“. По пътя към Ярпен се беше присъединил елфът Хиреадан — личност с не особено ясно, но несъмнено високо положение сред Стария народ. Той бе ескортиран от неколцина никому неизвестни мълчаливи побратими.

Пристигна и шумна група полуръстове, от които Гералт познаваше само Даинти Бибервелт, фермерът от Рдестова[283] ливада, и — според слуховете — киселата му съпруга Гардения. В групата им имаше и един полуръст, който всъщност не беше полуръст — известният предприемач и търговец Телико Лунгревинк Леторт от Новиград, метаморф или доплер с външността на полуръст, наричан Дуду.

Появиха се и барон Фрейксенет от Брокилон със съпругата си, красивата дриада Браен, и петте им дъщери Морен, Цирила, Мона, Еитне и Кашка. Морен изглеждаше на петнайсет години, а Кашка — на пет. Косите на всички бяха червени като огън, макар че Фрейксенет беше чернокос, а Браен — с меднозлатисти коси. Браен беше в напреднала бременност. Фрейксенет със сериозен вид твърдеше, че този път детето им трябва да бъде син, при което групичката червенокоси дриади се споглеждаха и се подхилкваха, а Браен добавяше с усмивка, че „синът“ ще се казва Мелиса.

Пристигна едноръкият Яре, младият жрец и хроникьор от Еландер, възпитаник на Ненеке. Яре дойде главно заради Цири, по която беше увлечен. Цири, за разочарование на Ненеке, не обръщаше никакво внимание на сакатия младеж и неговите неловки ухажвания.

Списъкът от неочаквани гости се откриваше от княз Агловал от Бремерворд, чието идване граничеше с чудо, защото князът и Гералт искрено не можеха да се понасят. Още по-странен беше фактът, че Агловал се появи със съпругата си, русалката Шееназ. Шееназ някога беше пожертвала заради княза своята рибешка опашка срещу два невероятно красиви крака, но беше известна с това, че никога не се отделя от морското крайбрежие, защото сушата я плаши.

Малцина очакваха да дойдат други короновани особи, пък и никой не ги беше канил. Въпреки това монарсите изпращаха писма, подаръци, пратеници — или всичко това накуп. Рицарят Ивес представляваше крал Етайн, комесът Съливой — крал Вензлав, сир Матъм — крал Сигизмунд, а сир Деверо — кралица Ада, бившата стрига. Изглеждаше, че пътуването им е било весело, макар че Ивес беше с цепната устна, ръката на Съливой беше превързана, Матъм накуцваше, а Деверо го мъчеше такъв махмурлук, че едвам се крепеше върху седлото.

Никой не беше канил златния дракон Вилентретенмертх, защото никой не знаеше, първо, как да го покани, и второ, къде да го търси. За всеобщо учудване драконът се появи, разбира се, инкогнито, в облика на рицаря Борх с герб „Трите гарги“. Там, където присъства Лютичето, естествено, не можеше и да става дума за инкогнито, но въпреки това малцина вярваха на поета, когато той сочеше възкъдравия рицар и твърдеше, че е дракон.

Също така никой не беше канил и никой не беше очаквал колоритната тайфа, наричаща себе си „приятели и познати“ на Лютичето. Това бяха предимно поети, музиканти и трубадури, а отгоре на всичко — акробат, професионален играч на зарове, дресьорка на крокодили и четири живописни девойки, три от които много приличаха на проститутки, а четвъртата, която не приличаше на проститутка, несъмнено беше такава. Групата се допълваше от двама пророци, единият от които беше лъжепророк, един скулптор, един светлокос и вечно пиян медиум от женски пол и един сипаничав гном, който твърдеше, че се нарича Шутенбах.

С магически кораб амфибия, наподобяващ кръстоска на лебед с огромна възглавница, пристигнаха магьосници. Те бяха около една четвърт от поканените и трикратно повече от реално очакваните, защото колегите на Йенефер, както се говореше, не одобряваха връзката й с „външен“ човек, при това вещер. Част от тях изобщо игнорираха поканата, част се оправдаха с недостиг на свободно време и необходимостта да присъстват на ежегодния световен конгрес на магьосниците. Така че на борда на — както го кръсти Лютичето — „Летящата възглавница“ бяха само Дорегарай от Воле и Радклиф от Оксенфурт.

Там беше и Трие Мериголд, с коси с цвят на октомврийски кестени.

VI

— Ти ли покани Трис Мериголд?

— Не — поклати глава вещерът, много доволен от факта, че мутацията на кръвоносните съдове не му позволява да се изчерви. — Не съм аз. Подозирам Лютичето, макар че всички те твърдят, че са научили за сватбата от магическите кристали.

— Не искам да виждам Трис на моята сватба!

— Защо? Та нали тя ти е приятелка?

— Не ме прави на идиотка, вещерю! Всички знаят, че си спал с нея!

— Не е вярно!

Виолетовите очи на Йенефер се присвиха опасно.

— Вярно е!

— Не е вярно!

— Вярно е!

— Е, добре — извърна се той ядосано. — Вярно е. И какво от това?

Магьосницата помълча малко, играейки си с обсидиановата звезда, закрепена към черното кадифе на шията й.

— Нищо — каза тя най-накрая. — Но исках да си признаеш. Никога не се опитвай да ме лъжеш, Гералт. Никога.

VII

Крепостните стени миришеха на мокър камък и кисели треви, слънцето осветяваше кафявата вода в защитния ров, като снабдяваше с топлина покриващата дъното зелена егерия и плаващите по повърхността яркожълти водни рози.

Замъкът постепенно оживяваше. В западното крило някой хлопна капаците на прозорците и се разсмя. Някой друг със слаб глас се молеше за зелев сок. Един от гостуващите в Розрог колеги на Лютичето, невидим, пееше, докато се бръснеше:

Зад хамбара, на оградата,

петелът гръмко пее.

Сега ще дойда, мила,

само да отлея.

Изскърца врата, навън излезе Лютичето, като се протягаше и потъркваше лицето си.

— Как си, младоженецо? — попита той с уморен глас. — Ако смяташ да офейкваш, сега е точният момент.

— Ранно пиле си, Лютиче.

— Изобщо не съм лягал — измърмори поетът, като седна до вещера на каменната пейка и се облегна на обраслата с традесканция стена. — О, Богове, това беше тежка нощ. Е, какво да се прави — не всеки ден се женят мои приятели, трябваше да го отпразнувам.

— Сватбеното пиршество е днес — напомни му Гералт. — Ще издържиш ли?

— Не ме обиждай!

Слънцето печеше, птиците писукаха в храстите. От езерото се носеха плясъци и писъци. Морен, Дирила, Еитне, Мона и Кашка, червенокосите дриади, дъщери на Фрейксенет, се къпеха, както обикновено голи, в компанията на Трис Мериголд и Фрея, приятелката на Мишовур. Горе, на полуразрушените зъбци на крепостната стена, кралските пратеници, рицарите Ивес, Съливой, Матъм и Деверо, си дърпаха от ръцете един далекоглед.

— Поне добре ли го отпразнува, Лютиче?

— Не питай.

— Някакъв голям скандал?

— Няколко.

Първият скандал, разказа поетът, бил на расова основа. Телико Лунгревинк Леторт в разгара на веселието неочаквано заявил, че му е писнало да е в облика на полуръст. Като посочил с пръст намиращите се в момента в залата дриади, елфи, хобити, русалка, джудже и гнома, твърдящ, че се казва Шутенбах, доплерът обявил за дискриминация факта, че всички те могат да бъдат себе си, а само той, Телико, е принуден да влиза в чужда кожа. След което моментално приел собствения си облик. При вида му Гардения Бибервелд паднала в несвяст, княз Агловал опасно се задавил с хапка бяла риба, а Аника, дъщерята на кмета Цалдемейн, изпаднала в истерия. Ситуацията спасил драконът Вилентретенметх, все още в облика на рицаря Борх Трите гарги, който спокойно обяснил на доплера, че метаморфността е привилегия, която задължава, и покрай останалите неща задължава и да се приемат форми, които обществото смята за прилични и приемливи, и че приемането им е най-обикновена учтивост към домакините. Доплерът обвинил Вилентретенмертх в расизъм, шовинизъм и липса на дори най-елементарно разбиране на темата на дискусията. Засегнатият Вилентретенмертх приел за малко облика на дракон, като при това изпотрошил част от мебелите и предизвикал всеобща паника. Когато обстановката се успокоила, се разгорял остър спор, в който хората и нехората започнали да си посочват взаимно примери за липсата на толерантност и расови предразсъдъци. Доста неочакван елемент на дискусията се оказал гласът на луничавата Мерле, проститутката, която не приличала на проститутка. Мерле заявила, че този спор е глупав, безпредметен и няма отношение към истинските професионалисти, които изобщо не знаят какво е това предубеждение, и че тя е готова незабавно да докаже думите си срещу съответното заплащане, дори и с дракона Вилентретенмертх в естествения му вид. В настъпилата тишина се чул гласът на медиума от женски пол, който заявил, че може да направи същото безплатно. Вилентретенмертх бързо сменил темата и започнала дискусия по по-безопасни въпроси, като икономиката, политиката, лова, риболова и хазарта.

Останалите скандали имали по-скоро приятелски характер. Мишовур, Радклиф и Дорегерай се обзаложили кой от тях със силата на волята си ще накара повече предмети едновременно да левитират. Спечелил Дорегарай, който задържал във въздуха два стола, поднос с плодове, пълен супник, глобус, котка, две кучета и Кашка, най-малката дъщеря на Фрейксенет и Браен.

После Цирила и Мона, двете средни дъщери на Фрейксенет, се сбили, и се наложило да ги изведат от залата. Скоро след това се сбили Рагнар и рицарят Матъм, а повод за сбиването се оказала Морен, най-голямата дъщеря на Фрейксенет. Раздразненият Фрейксенет наредил Браен да затвори в стаите всичките си червенокоси издънки, а самият той се присъединил в състезание по надпиване, организирано от Фрея, приятелката на Мишовур. Скоро се оказало, че Фрея има невъобразим, граничещ с безкрайност имунитет срещу алкохола. Повечето поети и бардове, приятели на Лютичето, скоро се озовали под масата. Фрейксенет, Крах ан Крайт и кметът Цалдемейн се борили храбро, но били принудени да отстъпят. Магьосникът Радклиф се държал твърдо до момента, в който се изяснило, че мами — имал в себе си рог от еднорог. След като му го взели, вече нямал никакви шансове срещу Фрея. Скоро заетият от островитянката край на масата напълно опустял — известно време с нея продължил да пие никому непознат блед мъж със старомоден кафтан. В един момент бледият мъж станал, поклащайки се, направил галантен поклон и преминал през стената като през мъгла. Огледът на украсяващите залата древни портрети позволил да се установи, че бледият мъж е Вилем, наричан Добрия, владетел на Розрог, заклан по време на едно пиршество преди няколкостотин години.

Старинният замък криел в себе си многобройни тайни и в миналото се ползвал с доста лоша слава, така че не минало без по-нататъшни събития със свръхестествен характер. Около полунощ през отворения прозорец влетял вампир, но джуджето Ярпен Зигрин прогонило кръвопиеца, като му дъхнало на чесън. През цялото време нещо виело, стенело и дрънчало с вериги, но никой не му обърнал внимание — всички мислели, че това са Лютичето и малобройните му трезви колеги. Обаче това явно били духове, защото на стълбището било останало голямо количество ектоплазма — някои от гостите се подхлъзнали и се ударили лошо.

Границата на приличието била престъпена от рошав огненоок призрак, който от засада ощипал по задника русалката Шееназ. Скандалът едвам бил предотвратен, тъй като Шееназ си мислела, че виновникът е Лютичето. Призракът, възползвайки се от суматохата, тичал из залата и щипел когото му падне, но Ненеке го видяла и го прогонила с помощта на екзорсизми.

На няколко от гостите им се явила Бялата дама, която, ако се вярва на легендата, някога била зазидана жива в подземията на Розрог. Но се намерили скептици, твърдящи, че това не е никаква Бяла дама, а медиумът от женски пол, обикалящ галериите в търсене на нещо за пиене.

После започнало всеобщо изчезване. Първи изчезнали рицарят Ивес и дресьорката на крокодили. Скоро след това пропаднали безследно Рагнар и Еурнейд, жрицата на Мелителе. После изчезнала и Гардения Бибервелд, но се оказало, че е отишла да спи. Неочаквано се установило, че липсват едноръкият Яре и Йола, втората жрица на Мелителе. Цири, която твърдяла, че Яре й е безразличен, проявила известна тревога, но се изяснило, че Яре е излязъл по нужда и е паднал до плиткия ров, където е заспал, а Йола била открита под стълбището. С елфа Хиреадан.

Забелязани били също Трис Мериголд с вещера Ескел от Каер Морхен, прокрадващи се към беседката в парка, а призори някой съобщил, че от беседката е излязъл доплерът Телико. Всички започнали да правят догадки чия външност е взел доплерът — на Трис или на Ескел? Някой дори рискувал да предположи, че в замъка може да има два доплера. Поискали да узнаят мнението на дракона Вилентретенмертх като специалист по метаморфизма, но се оказало, че драконът е изчезнал, а заедно с него — и проститутката Мерле.

Изчезнала също и друга от девойките и един от пророците. Наличният пророк уверявал, че е истински, но не можел да го докаже.

Пропаднал някъде и представящият се за Шутенбах гном, и все още не го били намерили.

— Жалко — довърши бардът, прозявайки се широко. — Жалко, че те нямаше, Гералт. Биваше си го пирът!

— Жалко — промърмори вещерът. — Но нали знаеш… Не можех да дойда, защото Йенефер… Сещаш се…

— Разбира се, че се сещам — рече Лютичето. — Затова аз не се женя.

VIII

От кухнята на замъка се разнасяше звънтене на съдове, весел смях и песни. Изхранването на всички гости се беше оказало нелека задача, защото крал Хервиг нямаше никаква прислуга. Присъствието на магьосниците не намаляваше проблема, тъй като беше решено с консенсус, че ще се яде по естествен път и няма да се използват кулинарни магии. Всичко приключи с това, че Ненеке впрегна в работа когото можа. Отначало не беше лесно — тези, които жрицата подбра, нямаха никакво понятие от кухненска работа, а онези, които имаха понятие, изчезнаха. Но Ненеке намери неочаквана помощ в лицето на Гардения Бибервелт и хобитките от нейната свита. И, о, чудо, четирите блудници от свитата на Лютичето се оказаха отлични готвачки и симпатични девойки.

Проблемите със снабдяването бяха по-малки — Фрейксенет и княз Агловал организираха лов и осигуриха известно количество едър дивеч. Браен и дъщерите й само за два часа напълниха кухнята с диви птици, защото дори най-младата от дриадите, Кашка, боравеше изключително умело с лъка. Крал Хервиг, който обожаваше риболова, на разсъмване се появяваше от езерото и донасяше щуки, бяла риба и огромни костури. Обикновено го придружаваше Локи, по-малкият син на Крах ан Крайт. Локи разбираше от риболов и лодки, а освен това беше откриваем на разсъмване, защото както и Хервиг, той не пиеше.

Даинти Бибервелт и роднините му, подпомагани от доплера Телико, се заеха с украсата на залите и стаите. Впрегнаха в метене и миене на пода двамата пророци, дресьорката на крокодили, скулптора и вечно пияния медиум от женски пол.

Грижите за зимника и напитките първоначално бяха възложени на Лютичето и неговите колеги поети, но това се оказа ужасна грешка. Затова изгониха бардовете и предадоха ключа на Фрея, приятелката на Мишовур. Лютичето и поетите седяха по цели дни до вратата на зимника и се опитваха да трогнат Фрея с любовни балади, срещу които обаче островитянката имаше същия имунитет, както и срещу алкохола.

Гералт вдигна глава, изтръгнат от дрямката от тропането на копита върху камъните на двора. Иззад притиснатите до стената храсти се появи блестящата от водата Келпи с Цири върху седлото. Цири носеше черния си костюм, а на рамото си имаше меч — славния гвеир, придобит в пустинните катакомби на Корат.

Двамата се гледаха мълчаливо известно време, после девойката сръга коня с пета и се приближи. Келпи наведе глава, опитвайки се да достигне вещера със зъби, но Цири я удържа с рязко дърпане на юздата.

— Значи е днес — каза вещерката, без да слиза от коня. — Днес, Гералт.

— Днес е — потвърди той, отделяйки се от стената.

— Радвам се — каза тя неуверено. — Мисля… Не, сигурна съм, че ще сте щастливи, и се радвам…

— Слез, Цири. Да поговорим.

Девойката поклати глава, отметна косите си назад, зад ухото. За миг се мярна голям, грозен белег на бузата — спомен за онези страшни дни. Цири беше пуснала коса до раменете и я решеше така, че да скрие белега, но понякога забравяше за това.

— Тръгвам си, Гералт — каза тя. — Веднага след празненството.

— Слез, Цири.

Вещерката скочи от седлото, седна до него. Гералт я прегърна. Цири облегна глава на рамото му.

— Тръгвам си — повтори тя.

Той мълчеше. Думите напираха в устата му, но сред тях нямаше нито една, която той да сметне за подходяща и необходима. Мълчеше.

— Знам какво си мислиш — изрече тя бавно. — Мислиш си, че бягам. Прав си.

Той мълчеше. Знаеше.

— Най-накрая, след толкова години, сте заедно. Йен и ти. Заслужили сте щастие и спокойствие. Свой дом. Но мен това ме плаши, Гералт. Затова… бягам.

Той мълчеше. Мислеше си за собствените си бягства.

— Ще си тръгна веднага след празненството — повтори Цири. — Искам отново да видя звездите над пътя, искам да си подсвирквам нощем баладите на Лютичето. И жадувам битки, танц с мечове, жадувам рискове, жадувам насладата, която дава победата. И жадувам самота. Разбираш ли ме?

— Естествено, че те разбирам, Цири. Ти си моя дъщеря, ти си вещерка. Ще постъпиш така, както трябва да постъпиш. Но трябва да ти кажа едно нещо. Едно-единствено. Няма да избягаш, макар че през цялото време ще бягаш.

— Знам. — Тя се притисна по-силно към него. — Все още се надявам, че някога… Ако почакам, ако бъда търпелива, и за мен някога ще настъпи такъв прекрасен ден… Такъв прекрасен ден… Макар че…

— Какво, Цири?

— Никога не съм била красива. А с този белег…

— Цири — прекъсна я той, — ти си най-красивото момиче на света. Естествено, след Йенефер.

— Ох, Гералт…

— Ако не ми вярваш, попитай Лютичето.

— Ох, Гералт.

— Накъде…

— На юг — прекъсна го тя веднага, извръщайки лице. — Страната там още дими след войната, възстановяват я, хората се борят за оцеляване. Нужна им е защита и охрана. Аз съм подходяща за целта. И още я има пустинята Корат… Има го Нилфгард. Там имам сметки за уреждане. Имаме сметки за уреждане, аз и гвеирът…

Тя млъкна, лицето й се втвърди, зелените й очи се стесниха, устните се изкривиха в зла гримаса. „Помня — помисли си Гералт. — Помня.“ Да, това беше тогава, на хлъзгавите от кръв стъпала на замъка Рис-Рун, когато те се биха рамо до рамо, той и тя. Вълка и Котката, две машини за убиване, нечовешки бързи и нечовешки жестоки, доведени до крайност, разярени, притиснати до стената. Да, тогава нилфгардците отстъпиха, обзети от ужас, преследвани от блясъците и свистенето на мечовете им, а те двамата бавно тръгнаха надолу, надолу по мокрите от кръв стъпала на замъка Рис-Рун. Тръгнаха, придържайки се взаимно, съединени в едно, а пред тях се движеше смъртта — смърт, въплътена в блестящите остриета на два меча. Студеният, спокоен Вълк и безумната Котка. Проблясване на острие, крясък, кръв, смърт… Да, това беше тогава… Тогава…

Цири отново отметна коси назад и сред пепеляво-сивите къдрици заблестя скритата до момента широка снежнобяла ивица на слепоочието.

Тогава косите й бяха побелели.

— Имам си свои сметки — изсъска тя. — За Мистле. За моята Мистле. Отмъстих, но за Мистле една смърт не е достатъчна.

„Бонхарт — помисли си Гералт. — Тя го уби, ненавиждайки го. Ох, Цири, Цири. Стоиш над пропаст, дъщеричке. За твоята Мистле са малко и хиляда смърти. Пази се от омразата, Цири, тя те яде като рак.“

— Пази се — прошепна той.

— Предпочитам да пазя другите — усмихна се зловещо тя. — Така е по-лесно.

„Повече никога няма да я видя — помисли си той. — Ако си тръгне, никога повече няма да я видя“.

— Ще ме видиш — каза тя и се усмихна, и това беше усмивката на магьосница, а не на вещерка. — Ще ме видиш, Гералт.

Тя изведнъж скочи, висока и слаба като момче, но ловка като танцьорка. С един скок се озова върху седлото.

— Яааа, Келпи!!!

Изпод копитата на кобилата блеснаха искри от удара на подковите.

Иззад ъгъла на стената се подаде Лютичето с преметната през рамо лютня и две огромни халби бира в ръце.

— Вземи и се напий — каза той, сядайки до Гералт. — Това ще ти помогне.

— Знам ли? Йенефер ми обеща, че ако мириша на…

— Ще хапнеш магданоз. Пий, човече под чехъл.

Седяха дълго време безмълвно, бавно отпивайки от халбите. Най-накрая Лютичето въздъхна:

— Цири си тръгва, нали?

— Да.

— Така си и знаех. Слушай, Гералт…

— Не казвай нищо, Лютиче.

— Добре.

Пак помълчаха. От кухнята се носеше ароматно ухание на печен дивеч, обилно подправен с хвойна.

— Нещо приключва — изрече с усилие Гералт. — Нещо приключва, Лютиче.

— Не — възрази поетът със сериозно изражение. — Нещо започва.

IX

Следобедът настъпи под знака на всеобщ плач. Започна се с еликсира за красота. Еликсирът, а по-точно — мазилото, наричано „феенгланц“, а на Старата реч — „гламур“, при умело използване удивително разхубавяваше. По молба на гостуващите в замъка дами Трие Мериголд приготви достатъчно количество гламур и дамите пристъпиха към козметичните процедури. Иззад затворените врати на стаите долитаха риданията на Цирила, Мона, Еитне и Кашка, на които им забраниха да използват гламура — с тази чест беше удостоена само най-голямата дриада, Морен. Най-силно от всички ревеше Кашка.

На горния етаж ревеше Лили, дъщерята на Даинти Бибервелт, защото, както се оказа, гламурът, както и повечето магии, изобщо не действа на хобитките. В градината, в трънките, проливаше горчиви сълзи медиумът от женски пол, без да съзнава, че гламурът води до мигновено изтрезняване и съпътстващите го явления, между които и дълбока меланхолия. В западното крило на замъка плачеше Аника, дъщерята на кмета Цалдемейн, която, без да знае, че гламурът трябва да се втрива под очите, беше изяла своята част и беше получила диария. Цири получи своята порция гламур и натри с нея Келпи.

Поплакваха си и жриците Йола и Еурнейд, защото Йенефер категорично отказа да облече ушитата от тях рокля. Не помогна и намесата на Ненеке. Йенефер ругаеше, мяташе предмети и заклинания, като повтаряше, че в бяло изглежда като някаква капризна девственица. Изнервената Ненеке също се зае да вика, обвинявайки магьосницата, че се държи по-лошо от три капризни девственици, взети заедно. В отговор Йенефер запрати една кълбовидна мълния и разби покрива на ъгловата кула, което, впрочем, си имаше и добрата страна — грохотът беше толкова страшен, че на дъщерята на Цалдемейн от уплаха й мина диарията.

Отново видяха Трис Мериголд и вещера Ескел от Каер Морхен, нежно прегърнати, да се прокрадват към беседката в парка. Този път никой не се съмняваше, че са самите те, защото доплерът Телико пиеше бира в компанията на Лютичето, Даинти Бибервелт и дракона Вилентретенмертх.

Въпреки усилените издирвания не успяха да открият гнома, представящ се за Шутенбах.

X

— Йен…

Тя изглеждаше прелестно. Черните, искрящи, обхванати от златна диадема къдрици падаха на блестящи вълни по раменете й и по високата яка на дългата брокатена бяла рокля с надиплени ръкави на черни ивици, стегната в талията с неизброимо количество драпировки и светлолилави лентички.

— Цветята, не забравяй за цветята — каза Трис Мериголд, цялата в тъмносиньо, докато връчваше на младоженката букет от бели рози. — Ох, Йен, колко се радвам…

— Трис, скъпа — неочаквано изхлипа Йенефер и двете внимателно се прегърнаха и всяка от тях млясна въздуха около ушите и диамантните обеци на другата.

— Стига сте се разчувствали — каза Ненеке, докато изглаждаше диплите на облечената от нея снежнобяла жреческа дреха. — Да идем в параклиса. Йола, Еурнейд, придържайте й роклята, иначе ще се спъне по стълбите.

Йенефер се приближи към Гералт и с облечената си в бяла ръкавица ръка поправи яката на черния му, обшит със сребро кафтан. Вещерът й подаде ръка.

— Гералт — прошепна тя съвсем до ухото му, — все още не мога да повярвам…

— Йен — прошепна той. — Обичам те.

— Знам.

XI

— Къде е Хервиг, по дяволите?

— Нямам представа — каза Лютичето, търкайки с ръкав катарамите на модната салтамарка с калунов цвят. — А къде е Цири?

— Не знам — намръщи се Йенефер и подсмъркна. — Ама че смърдиш на магданоз, Лютиче. Да не си решил да ставаш вегетарианец?

Гостите се събираха и постепенно запълваха просторния параклис. Агловал, целият в церемониално черно, водеше облечената в бяло-зелена рокля Шееназ, около тях се тълпяха група полуръстове в кафяво, бежово и охра, Ярпен Зигрин и драконът Вилентретенмертх, и двамата искрящи от злато, Фрейксенет и Дорегарай във виолетово, кралските пратеници в съответните хералдически цветове, елфите и дриадите в зелено и познатите на Лютичето във всички цветове на дъгата.

— Някой виждал ли е Локи? — попита Мишовур.

— Локи? — Ескел се приближи и ги погледна иззад фазановите пера, украсяващи шапката му. — Локи е с Хервиг за риба. Видях ги в лодката в езерото. Цири отиде да им каже, че започваме.

— Отдавна ли?

— Отдавна.

— Да ги вземат дяволите, смотани рибари — изруга Крах ан Крайт. — Когато рибата кълве, забравят за всичко на света. Рагнар, иди да ги викнеш.

— Почакай — каза Браен, докато почистваше глухарчетата от роклята си с дълбоко деколте. — По-добре някой, който тича по-бързо. Мона, Кашка! Raenn’ess aen laeke, va!

— Вече ви казах — изсумтя Ненеке, — че не може да се разчита на Хервиг. Безотговорен глупак, както и всички атеисти. На кого му е щукнало да избере точно него за церемониалмайстор?

— Той е крал — изрече несигурно Гералт. — Макар и бивш, но все пак крал…

— Сто години, сто години… — запя изведнъж единият от пророците, но дресьорката на крокодили го успокои с шляпване по врата. В групата на полуръстовете настана суматоха, някой изруга, някой сръга някого. Гардения Бибервелт изпищя, защото доплерът Телико настъпи роклята й. Медиумът от женски пол започна да ридае напълно безпричинно.

— Още малко — изсъска Йенефер през мило усмихващите се устни, докато мачкаше букета. — Само още малко и наистина ще се вбеся. Хайде да започваме най-накрая. И да приключваме най-накрая.

— Не се върти, Йен — промърмори Трис. — Защото ще се откачи шлейфът.

— Къде е гномът Шутенбах? — извика някой от поетите.

— Нямаме никаква представа! — отговориха в хор четирите проститутки.

— Нека някой да го намери, по дяволите! — извика Лютичето. — Той обеща да набере цветя! А сега какво? Нито Шутенбах, нито цветя! На какво прилича това?

На входа на параклиса настана раздвижване и вътре на бегом нахлуха двете изпратени до езерото дриади, които надаваха тънки писъци. Подир тях влетя Локи, целият във вода и тиня, с кървяща рана на челото.

— Локи! — извика Крах ан Крайт. — Какво е станало?

— Ма-а-амо-о-о! — разрева се Кашка.

— Que’ss aen? — Браен подскочи разтреперана към дъщерите си, като от вълнение премина на диалекта на брокилонските дриади. — Que’ss aen? Que suecc’ss feal, caer me?

— То преобърна лодката ни… — изрече задъхано Локи. — При самия бряг… Ужасно чудовище! Ударих го с веслото, но то го прегриза, прегриза веслото!

— Кой? Какво?

— Гералт! — извика Браен. — Гералт, Мона казва, че това е цинерея!

— Жиритва! — изрева вещерът. — Ескел, тичай за меча ми!

— Жезълът ми! — извика Дорегарай. — Радклиф, къде ми е жезълът?

— Цири! — извика Локи, бършейки кръвта от челото си. — Цири е там, бие се с това чудовище!

— Проклятие! Цири няма никакви шансове срещу жиритвата! Ескел! Конят ми!

— Почакайте! — Йенефер изтръгна диадемата си и я запрати на пода. — Ще ви телепортираме! Ще стане по-бързо! Дорегарай, Трис, Радклиф! Дайте ръце…

Всички млъкнаха, а след това закрещяха гръмогласно. На вратата на параклиса стоеше крал Хенселт, мокър от главата до петите, но цял. До него беше застанал юноша в блестящи доспехи със странна конструкция, но без шлем. А след него влезе Цири. Цялата изпоцапана, раздърпана, с гвеира в ръка. През бузата й, от слепоочието до брадичката, се спускаше отвратителна рана, силно кървяща през притиснатия към лицето й скъсан ръкав на ризата.

— Цири!!!

— Убих я — изрече неясно вещерката. — Размазах й главата.

Тя се олюля. Гералт, Ескел и Лютичето я подхванаха, вдигнаха я. Цири не изпускаше меча си.

— Отново — изстена поетът. — Отново ранена в лицето… Как може на това момиче толкова да не му върви…

Йенефер изстена гръмко, изтича до Цири, отблъсна едноръкия Яре, който само пречеше. Без да обръща внимание на това, че смесената с тиня и вода кръв цапа и поврежда роклята й, магьосницата сложи пръстите си върху лицето на вещерката и изкрещя някакво заклинание. На Гералт му се стори, че целият замък се разтресе, а слънцето за миг помръкна.

Йенефер отдръпна длани от лицето на Цири и всички възкликнаха от смайване — отвратителната рана се беше превърнала в тънка червена линия, подчертана с няколко капки кръв. Цири увисна в държащите я ръце.

— Браво — обади се Дорегарай. — Майсторска работа.

— Поздравления, Йен — изрече приглушено Трис, а Ненеке се разплака.

Йенефер се усмихна, подбели очи и изгуби съзнание. Гералт успя да я подхване, преди тя да се строполи на пода, омекнала като копринена лента.

XII

— Спокойно, Гералт — каза Ненеке. — Без нерви. Сега ще й мине. Преуморена е, това е всичко, а и емоциите… Тя много обича Цири, нали знаеш.

— Знам. — Гералт вдигна глава и погледна застаналия пред вратата на стаята юноша в блестящи доспехи. — Синко, можеш да се връщаш в параклиса, няма нужда от теб тук. Между другото, кой си ти?

— Аз съм… Аз съм Галахад — прошепна рицарят. — Може ли… Може ли да попитам как се чувства тази прекрасна и храбра госпожица?

— Коя? — усмихна се вещерът. — Тук има две прекрасни и храбри госпожици, макар че едната от тях е все още госпожица само по случайност. За коя питаш?

Юношата подчертано се изчерви.

— За тази… по-младата… — каза той. — Тази, която без колебание се хвърли да спасява Краля Рибар.

— Кого?

— Той има предвид Хервиг — вметна Ненеке. — Жиритвата е нападнала лодката, с която Хервиг и Локи са ловели риба. Цири се е нахвърлила срещу жиритвата, а този юноша, който случайно се е оказал наблизо, й се е притекъл на помощ.

— Ти си помогнал на Цири. — Вещерът погледна рицаря по-внимателно и доброжелателно. — Как се казваш? Забравих.

— Галахад. А това Авалон ли е, замъкът на Краля Рибар?

Вратата се отвори и на прага застана Йенефер, придържана от Трис Мериголд.

— Йен!

— Отиваме в параклиса — извести го с тих глас магьосницата. — Гостите чакат.

— Йен… можем да го отложим…

— Ще стана твоя съпруга, ако ще и дяволите да ме отвлекат в пъкъла! И това ще стане веднага!

— А Цири?

— Какво Цири? — Вещерката се показа иззад гърба на Йенефер, втривайки гламур в здравата си буза. — Всичко е наред, Гералт. Глупава драскотина, дори не я усетих.

Галахад, скърцайки и дрънкайки с доспехите си, коленичи.

— Прекрасна госпожице…

Огромните очи на Цири станаха още по-големи.

— А, Цири… — обади се вещерът. — Това е рицарят… хммм… Галахад. Вие вече се познавате. Той ти е помогнал, когато си се биела с жиритвата.

Цири поруменя. Гламурът беше започнал да действа, затова руменината й беше наистина прекрасна, а белегът почти не се забелязваше.

— Госпожице — измънка Галахад, — окажи ми тази жест. Позволи ми, о, прекрасна, да падна в краката ти…

— Доколкото ми е известно, той иска да стане твой рицар, Цири — каза Трис Мериголд.

Вещерката сложи ръце зад гърба си и направи грациозен реверанс, без все още да казва нищо.

— Гостите чакат — намеси се Йенефер. — Галахад, виждам, че си не само смел, но и галантен юноша. Бил си се рамо до рамо с моята дъщеря, затова ще й кавалерстваш по време на церемонията. Цири, тичай да се преоблечеш в рокля. Гералт, загащи си ризата, защото ти се подава над колана. Искам да ви видя всичките в параклиса след десет минути.

XIII

Сватбата протече блестящо. Дамите и девойките си поплакаха заедно. Церемонията се ръководеше от Хервиг, макар и бивш, но все пак крал. Весемир от Каер Морхен и Ненеке играеха ролята на родители на младоженците, а Трис Мериголд и Ескел бяха кумове. Галахад водеше Цири, която се беше изчервила като божур.

Всички, които имаха мечове, образуваха шпалир. Колегите на Лютичето дрънкаха на лютни и гусли и пееха песен, създадена специално за случая, при това при изпълнението на рефрена им помагаха червенокосите дъщери на Фрейксенет и русалката Шееназ, широко известна с прекрасния си глас.

Лютичето произнесе реч, в която пожела на младоженците щастие, успехи и най-вече благополучна първа брачна нощ, заради което получи ритник по глезена от Йенефер.

После всички отидоха в тронната зала и наобиколиха масата. Гералт и Йенефер седнаха на централното място, откъдето се усмихваха в отговор на тостовете и пожеланията.

Гостите, които в по-голямата си част се бяха напразнували и налудували предишната нощ, се държаха сдържано и благовъзпитано и учудващо дълго време никой не се напи. Неочаквано изключение се оказа едноръкият Яре, който прекрачи границата на благоприличието, неспособен да понесе вида на Цири, постоянно изчервяваща се при умилителните погледи на Галахад. Никой не изчезна, ако не се брои Кашка, която скоро беше намерена под масата, заспала върху кучето.

Призраците на замъка Розрог явно също се бяха проявили достатъчно предната нощ, защото не даваха признаци на живот. Изключение се оказа един окичен с парцали скелет, внезапно подал се от пода зад гърбовете на Агловал, Фрейксенет и Мишовур. Но князът, баронът и друидът спореха по политически въпроси и не забелязаха призрака. Скелетът се разяри от това, че не му се обръща внимание, премина през дължината на масата и щракна със зъби точно над ухото на Трис Мериголд. Магьосницата, нежно притиснала се към рамото на Ескел от Каер Морхен, вдигна грациозно бялата си ръка и щракна с пръсти. Кучетата се заеха с костите.

— Да ви помага великата Мелителе, скъпи мои! — Ненеке целуна Йенефер и чукна чашата си с халбата на Гералт. — Дяволски много време ви отне, но най-накрая сте заедно. Страшно се радвам и се надявам, че Цири няма да вземе пример от вас и ако намери някой подходящ, няма да отлага толкова дълго.

— Изглежда — Гералт посочи с движение на главата си Галахад, който не откъсваше поглед от вещерката, — че тя вече си е намерила някого.

— За този чудак ли говориш? — учуди се жрицата. — А, не. Нищо няма да се получи. Разгледа ли го внимателно? Не? Виж тогава какво прави. Уж се умилква на Цири, а непрекъснато оглежда и побутва чашите и халбите на масата. Признай, че това не е съвсем нормално поведение за влюбен. Учудва ме това момиче — гледа в него като в картина. Яре е друго нещо. Момчето е разумно, сдържано…

— Твоят разумен и сдържан Яре току-що падна под масата — прекъсна я студено Йенефер. — И стига за това, Ненеке. Цири идва към нас.

Сивокосата вещерка седна на освободеното от Хервиг място и силно се притисна към магьосницата.

— Заминавам — каза тя тихо.

— Знам, детето ми.

— Галахад… Галахад ще дойде с мен. Не знам защо. Но не мога да му забраня, нали?

— Да. Гералт! — Магьосницата вдигна към мъжа си очи, пламтящи в топло виолетово. — Разходи се около масата, поговори с гостите. Може да пийнеш нещо. Една чаша. Малка. А аз бих искал да поговоря с дъщеря ми като жена с жена.

Вещерът въздъхна.

На масата ставаше все по-весело. Компанията на Лютичето пееше песни, при това такива, че на бузите на Аника, дъщерята на кмета Цалдемейн, бяха поруменели. Здраво пийналият дракон Вилентретенмертх беше прегърнал още по-пияния доплер Телико и го убеждаваше, че превръщането в княз Агловал с цел смяната му в леглото на русалката Шееназ би било нетактичност.

Червенокосите дъщери на Фрейксенет излизаха от кожите си в опитите си да се харесат на кралските пратеници, а кралските пратеници се опитваха по всякакви начини да се харесат на дриадите, което довеждаше до всеобщ хаос. Ярпен Зигрин, подсмърквайки с чипия си нос, обясняваше на Хиреадан, че като дете е искал да бъде елф. Мишовур крещеше, че правителството няма да се задържи на власт, а Агловал — че ще стане точно обратното. При това никой не знаеше за кое правителство става въпрос. Хервиг разказваше на Гардения Бибервелт за огромния шаран, който беше уловил с въдица от един-единствен конски косъм. Хобитката сънено кимаше, като от време на време нареждаше на мъжа си да спре да се налива.

Из галериите тичаха пророците и дресьорката на крокодили, напразно опитвайки се да намерят гнома Шутенбах. Фрея, на която явно й бяха омръзнали слабаците-мъже, пиеше здравата с медиума от женски пол, при това двете бяха много сериозни и гордо мълчаха.

Гералт обиколи масата, чукна се с този-онзи, издържа множество поздравителни потупвания по рамото и поздравителни целувки по бузите. Най-накрая стигна до мястото, където до напуснатия от Цири Галахад седеше Лютичето. Галахад, вторачен в халбата на поета, говореше, а поетът присвиваше очи и се правеше на заинтересуван. Гералт спря при тях.

— Тогава седнах в тази лодка — разказваше Галахад — и отплувах в мъглата, макар че, честно да ви кажа, господин Лютиче, сърцето ми беше застинало от ужас… И да ви призная, усъмних се. Мислех, че ще загина, че ще си умра в тази безкрайна мъгла… И изведнъж слънцето изгря и заблестя във водата като… злато… И пред очите ми се появи моят… Авалон. Защото това е Авалон, нали?

— Не — възрази Лютичето, наливайки си. — Това е Швемланд, което означава „Тресавище“. Пий, Галахад.

— А тази замък? Не е ли замъкът Монтсалват?

— В никакъв случай. Това е Розрог. Никога не съм чувал за замъка Монтсалват, синко. А когато не съм чувал за нещо, това означава, че то не съществува. За здравето на младата двойка, синко!

— Наздраве, господин Лютиче. Но все пак този крал… Не е ли Кралят Рибар?

— Хервиг? Факт е, че обича риболова. По-рано е обичал да ловува, но откакто го осакатили в битката при Орт, вече не може да язди. Само не го наричай Краля Рибар, Галахад, защото първо, това звучи много глупаво, и второ, той може да се обиди.

Галахад мълча дълго, играейки си с наполовина празната си халба. Най-накрая въздъхна тежко, огледа се.

— Бяхте прав — прошепна той. — Това е само легенда. Приказка. Фантазия. Накратко казано — лъжа. Вместо Авалон — обикновено блато. И никаква надежда…

— Еее. — Поетът го сръга с лакът. — Не се отчайвай, синко. Откъде изведнъж тази проклета меланхолия? На сватба си, забавлявай се, пей. Ти си млад, животът е пред теб.

— Животът — повтори рицарят замислено. — Как е всъщност, господин Лютиче? Нещо започва, или нещо приключва?

Лютичето го погледна бързо и внимателно.

— Не знам — каза той. — А щом аз не знам, значи никой не знае. Извод: нищо никога не приключва и не започва.

— Не разбирам.

— Не ти и трябва.

Галахад отново се замисли, смръщил чело.

— А Граалът? — попита той най-накрая. — Какво ще кажете за Граала?

— Какво е това Граал?

— Нещо, което всички търсят. — Галахад обърна размечтания си поглед към поета. — Най-важното нещо. Без него животът губи смисъл. Някак непълен е, незавършен, несъвършен.

Поетът издаде напред устни и погледна младия рицар със своя знаменит поглед, в който надменността беше примесена с весело доброжелателство.

— През цялата вечер — каза той — ти седя до своя Граал, момче.

XIV

Около полунощ, когато на гостите започна да им е напълно достатъчна собствената им компания, а Гералт и Йенефер, освободени от церемониала, можеха най-накрая да се погледнат спокойно в очите, вратата се отвори с трясък и в залата нахлу разбойникът Висинг, широко известен под прякора Фрас-Прас. Фрас-Прас беше висок около два метра, брадата му стигаше до кръста, а носът му беше с цвета и формата на ряпа. В едната си ръка носеше прочутата си тояга Сламка, а в другата — огромна торба.

Гералт и Йенефер познаваха Фрас-Прас още от едно време. Но никой от тях не си беше и помислял да го кани. Това явно беше работа на Лютичето.

— Здравей, Висинг — каза с усмивка магьосницата. — Много мило, че си се сетил за нас. Почерпи се.

Разбойникът се поклони изискано, подпирайки се на Сламка.

— Много години радост и куп деца — обяви той гръмко. — Това ви пожелавам, скъпи мои! Сто години щастие, какви ги говоря, двеста, мамка му, двеста! Ох, как се радвам Гералт, госпожо Йенефер. Винаги съм вярвал, че ще се ожените, макар че винаги сте се карали и ръфали като кучета. Ох, мамка му, какви ги говоря…

— Добре дошъл, Витай — каза вещерът, наливайки вино в най-дълбокия бокал, който се оказа наблизо. — Пийни си за наше здраве. Откъде идваш? Говореше се, че си в тъмницата.

— Излязох. — Фрас-Прас изпи чашата на екс, въздъхна дълбоко. — Излязох срещу такова, мамка му, гаранция. А това, драги мои, е подаръкът ви. Заповядайте.

— Какво е това? — промърмори Гералт, гледайки огромната торба, в която нещо мърдаше.

— Улових го по пътя — каза Фрас-Прас. — Намерих го в цветната леха, където е оная гола жена, издялана от камък. Знаете я, оная, дето са я нацвъкали гълъбите…

— Та какво има в торбата?

— Такова, как се вика, дявол. Хванах го за вас, за подарък. Имате ли зверилник? Не? Тогава можете да го препарирате и да го окачите в антрето, да се чудят гостите ви. Хитра гадинка е този дявол, казвам ви. Твърди, че името му е Шутенбах.

Боен прах

Идеята да напиша „БОЕН ПРАХ“ се роди на един конвент — всъщност фантастичните конвенти са Парнас и храм на изкуството, убежище на артистите, светиня на въодушевената и творческа работа.

Конвентът, за който говоря, беше ежегодният Полкон, проведен в Люблин през лятото на 1994 година. Освен многобройните други събития и сензации, които по-добре да продължат да тънат в мрак, се състоя и много сериозен дълъг разговор с Кшищоф Паперковски, председател на Гданския клуб по фантастика (ГКФ). Обръщам ви внимание, че това беше вторият път, в който председателят на ГКФ ме вдъхнови за творчество. За повишаване на интереса към клуба му и към клубния конвент Нордкон, на Кшищоф Паперковски му беше хрумнала наистина гениална по своята простота и непретенциозност идея. Предложението му беше следното: „Напиши нещо, което би могло да е откъс от роман, фрагмент, изваден от контекста на роман. Ние (тоест ГКФ) ще поместим този фрагмент в брошурата за конвента Нордкон ’94, като ще прибавим следната бележка: «Сапковски е скъсал с фентъзито и вещера, пише обширна няколкотомна спейс-опера в най-добрите традиции на Е. Е. «Док» Смит и Джак Уилямсън… Откъс — само при нас!».“

Първоначално не проявих голям ентусиазъм, защото ако има нещо, което да съм сигурен, че никога и по никакъв начин няма да напиша, това е точно спейс-опера. Когато обаче помислих по въпроса, стигнах до извода, че фрагментът от спейс-опера е нещо съвсем различно от спейс-опера. Същото е като със стандартната опера — едно е цялата опера и съвсем различно нещо — някоя ария или дует. Фрагментът няма да ме принуди да прибягна до мъчителното конструиране на фабулата на операта и до измислянето на цели планети и междузвездни войни, защото в края на краищата, съгласно Енциклопедията на научната фантастика на Никълс спейс-операта е „авантюрно-приключенска история, включваща междупланетен или междузвезден конфликт“. Откъс, при който не съм задължен да ползвам всички атрибути на жанра, би ми позволил да концентрирам усилията си върху малък участък от фронта и върху най-същественото. Върху това, което предопределя качеството на текста — тоест окървавените герои и напрегнатото действие.

Така че написах фрагмент от спейс-опера. За да не развалям шегата, известно време не издавах, че с фрагмента всичко приключва и че никога няма да има никаква опера. Едва по-късно започнах да опровергавам. Но шегата успя. В каква степен — за това свидетелства дори и фактът, че някакъв фанатичен ентусиаст и почитател е дал глас за „Battle dust“ на гласуването за наградата „Я. А. Зайдел“ и то в категорията „роман“. А и до днес при срещите с мен ме питат кога най-накрая ще излезе онази спейс-опера, която пиша, защото всички я очакват с нетърпение, за да узнаят по-нататъшната съдба на храбрия командор Тиери Льомоан. Този командор е всъщност Кшищов Паперковски, авторът на идеята — защото си го е заслужил. След малко — в следващото предисловие — ще пиша и за „Вариациите на еднорога“, разказа на Роджър Зелазни, и ще обясня защо героят на този разказ носи името Мартин.

Още нещо — изобщо не се замислих, когато вместо „Боен прах“ написах „Battle dust“. Когато озаглавявах фалшивата спейс-опера, имах предвид не прахта от битките, пожарите и кръвопролитията, а носещия същото наименование наркотик, употребяван от наемниците като средство за увеличаване на издръжливостта и на поносимостта към болка, както и за предизвикването на истинска берсеркерска бойна ярост. При отпечатването в споменатата брошура за конвента, ГКФ преведоха на полски заглавието, вероятно решавайки, че просто ме е обзело въодушевлението на космополитен полиглот. И така „Battle dust“ се превърна в „Боен прах“ во веки веков, амин.

Стъклата на прозорците бяха излетели още преди това — сега, когато „Нашвил“ изстреля торпедата, излетяха и рамките, и касите. Естествено, „Нашвил“ не стреляше по нас — тази офис сграда със сигурност не би издържала. Торпедата удариха комплекса на електростанцията, все още защитаван от остатъците от ударната група на Новак. Колкото и невероятно да изглеждаше, хората все още отвръщаха на огъня — светлинните нишки на тежките лазери играеха огнения си танц върху корпуса на флагманския крайцер на компанията „Ифигения Тетис“. За съжаление волфрамовата броня на крайцера не страдаше особено от това.

Ямаширо каза всичко, което трябваше да каже, и тогава се оказа, че от целия офицерски корпус на нашата забележителна наемническа банда най-импулсивна и най-неспособна да се владее е Валери ван Хоутен. Затова изобщо не се учудихме от това, което направи.

Валери събори с ритник стола, посипвайки на пода купчина пълнители за карабини „Крафтсман“ MkIII, след което сочно се изплю върху блещукащия, прорязан с линиите на смущения екран на монитора.

— Ти, проклет кучи син! — развика се тя немелодично. — Ти…

Крещя така около половин минута и нито веднъж не се повтори. На всички нас ни се струваше, че стените на сградата се тресат не от взривовете на снарядите, ракетите и фотонните торпеда, а от нейните крясъци.

На екрана Ямаширо смръщи физиономия, сякаш виждаше течащата по кристала слюнка на Валери.

— Колко плоско — каза той. — Колко тривиално…

— И колко вярно — не издържах аз. — Ти наистина си проклет кучи син, Ямаширо-сан, и не само това. Съобщението ти още веднъж доказа какъв си. Самият ти прекрасно разбираш какъв кучи син си. Сега, когато превзехме целия комплекс, когато на практика контролираме целия град, ти, вместо да изпратиш тук охранителните кораби на Концерна, абсолютно нагло ни нареждаш да капитулираме, защото фирмата ти през това време се е договорила с „Ифигения Тетис“. И какво, излиза, че тази проклета война не е била нужна на никого? И ти ни го казваш сега? Сега, когато „Нашвил“ ни обстрелва с торпеда?

— Напомням — каза Ямаширо през мрежата от смущения, — че говорим за факти. За факти, върху които никой от нас не може да повлияе. Нито вие, още по-малко пък аз. Аз просто ви информирам за тези факти, така че обидите, с които ме заливате, нито са обосновани, нито са целесъобразни. Не могат и да променят ситуацията. Това, господа — и дами — е форсмажор, непреодолима сила. Предавам ви ултиматума на „Ифигения Тетис“. Ако не се предадете незабавно, „Нашвил“ и „Електра“ ще продължат да обстрелват комплекса. После ще изпратят десант. Оказалите съпротива ще бъдат разстреляни на място.

— Ямаширо — прекъснах го аз, опитвайки се да запазя спокойствие, — ти си подписал нашия договор от името на Концерна. Със същия този златен „Паркър“, който и сега стърчи от петлицата ти. А в този проклет договор има клауза, гарантираща ни опека и защита в случай, че операцията се провали. Знаеш защо тази клауза се появи в договора. „Ифигения Тетис“ не признава нито едно от традиционните права на наемниците. Ако се предадем, ще ни избият. Постъпи според договора, Ямаширо!

— Съжалявам, командор Льомоан, но договорът вече не съществува. Аз го подписах с пълномощията на Надзорния съвет на концерна „Шрьодер и Хайкацу“. Сега, по силата на същите пълномощия, анулирам договора. И точка по въпроса. Разбира се, съобразно член трети на Приложението към договора можете да поискате компенсация по съдебен ред…

Калчър Валчър[284] отметна глава назад и зацвили с див, магарешки кикот. Смехът му беше толкова заразителен, че всички ние един след друг започнахме да се кикотим, държейки се за коремите и просълзени от смях. Първо Папа Цуксарт, после Мюйриън Тъли — тънко, пискливо, по момичешки. После Хайме Сантакана, при това мръщейки се, защото спазмите от веселието предизвикваха болка в прогорената му от лазера ръка. После се присъединих и аз, а най-накрая — и Валери.

Тази работа не развесели Ямаширо. Той се навъси и отвори уста, за да каже нещо. Но не успя. Мюриън Тъли извади от кобура старомодния си валтер и вкара в екрана три куршума, благодарение на което от портативния монитор останаха само димящи пръски по стените и тавана.

— End of transmission — каза тя спокойно. — No confirmation required[285]. Какво правим, Тиери?

— Падаме на пода!

Паднахме, и точно навреме. „Нашвил“ и присъединилата се към него „Електра“ засипаха комплекса с лавинен огън. Аз изплюх мазилката и полиуретановите късчета от подовото покритие, след което включих предавателя:

— Новак! — закрещях аз, опитвайки се да надвикам грохота. — Докладвай какво става при теб, over[286]!

Предавателят запращя. Новак говореше бързо, неразбираемо и също се опитваше да надвика изстрелите и експлозиите. Разпознавах едва всяка трета дума, но разбрах смисъла. След елиминирането на всички нецензурни думи от доклада на Новак, остана следното: „На булеварда положението е безнадеждно, огледалниците непрекъснато настъпват, амунициите свършват, няма да издържа, мамицата им, over“.

Калчър Валчър се извърна от компютъра, пред който беше застанал на четири крака.

— Имам връзка — каза той. — С „Нашвил“. Да ги повикам ли? Ще преговаряш ли?

— Викай ги — реших аз. — Ще преговарям. Какво да се прави. Концернът ни изпързаля, единственото, което можем да направим, е да спасяваме хората. Край, момчета. Вече няма за какво да се бием, нямаме договор, нямаме и пари. Добре поне, че авансът ни е в безопасност в „Кредит Бетелгейзе“. Хайме, дай заповеди на групите. Cease fire[287], предаване на оръжията, изпращане на сигнал за капитулация на всички честоти. Валери, млъквай! Вместо да ругаеш, опитай да се свържеш с „Хермион“, а после отиди на личните честоти на Новак, Куйпърс и Райкинен. Предай им… S.Y.A. От този момент всеки сам за себе си.

— А ние?

— Ние също. Изпълнявай каквото ти казах.

— До централното командване на компанията „Ифигения Тетис“ — повтаряше в микрофона Калчър Валчър. — До централното командване на компанията „Ифигения Тетис“ на борда на крайцера „Нашвил“…

Изведнъж Сантакана избълва в предавателя поредица от живописни испански ругатни, ориентирани към замърсяването на майчиното мляко с различни течности, произвеждани от човешкия организъм. Досетих се, че някоя от най-войнствените ударни групи е протестирала против „Cease fire“. И наистина, канонадата не утихваше. Лазерите и четирицевните „Ерликони“ от булеварда продължаваха да пържат корпусите на висящите над комплекса крайцери.

— „Хермион“ получи торпедо. — Валери измъкна слушалката от ухото си. — Чуваш ли, Тиери? „Електра“ обстреля платформата. Райкинен отби атаката на огледалниците, но „Хермион“ вече не може да излети!

— Предаде ли на Ейнар S.Y.A.?

— Сега го правя. Райкинен, слушаш ли ме, оуег? Имаш S.Y.A. от Льомоан! S.Y.A., over! Как така не разбираш? Save your ass! Спасявай си задника! Откъде да знам по какъв начин? E.O.T., no confirmation[288]! А сега какво, Тиери?

— Свържи се със „Стерет“!

— До централното командване… — повтаряше Калчър Валчър.

Откъм енергетичния комплекс стана по-тихо. Стреляха само „Нашвил“ и „Електра“, разоравайки земята и сградите с лъчите на лазерите и с мехурите на фотонните торпеда. Погледнах Сантакана, той ми кимна, след което набра на предавателя кода на следващата група. Калчър Валчър продължаваше да вика „Нашвил“. А Мюйриън Тъли и Папа Цуксарт, на които никога нямаше нужда нещо да им се обяснява, не губеха времето си напразно, а бързо зареждаха с амуниции наличния ни арсенал: шест „Крафтсмана“, ръчен лазер САКО „Мини Силвърлоуд“, два термитови гранатомета „Мицуоки“ АГС и нашата гордост — супермодерен флеймър „Столуорт“ на фирмата „Интердайнамик“.

— Мислиш да си пробием път ли? — Валери погледна с крайчеца на окото си военното ни снаряжение. — И докъде? „Стерет“ не отговаря, най-вероятно са го разпердушинили, както и „Хермион“. Нямаме до какво да си пробиваме път. Тиери е прав. Това вече е краят, Шивон.

— Валери. — Мюйриън Тъли вдигна глава и отметна от челото си червените, леко къдрави коси. „Шивон“ беше псевдонимът й, още от времето на ИРА. — Не знам за теб, но аз нямам намерение да се предавам.

— Нито пък аз — каза Папа Цуксарт, без да вдига глава. — Имам две смъртни присъди — в „Марубени Ито“ и във Федерацията. Дори и огледалниците да не ме застрелят на място, ще бъда екстрадиран…

— Имам връзка с „Нашвил“ — прекъсна го Калчър Валчър. — Тиери, изобщо няма да се сетиш…

— Сещам се — казах аз. — Превключи на високоговорителите. И влоши качеството на картината. Не искам да гледам кучия син и не искам той да ме гледа.

— Можеш да говориш.

— Командор Льомоан вика „Нашвил“ — изкашлях се аз, не особено доволен от звученето на гласа ми. — Командор Льомоан…

— Да не губим време в празни приказки — разнесе се от високоговорителите противният, студен и пращящ глас на Жабата. — Безусловна капитулация, Льомоан. Surrender U.C.[289]. И никакви търгувания или преговори. Давам заповед за прекратяване на огъня, блокиране на главните компютри и комуникациите, изключване на насочващите лазери, предаване на оръжията и снаряжението. Confirm[290].

— Единствените, които в този момент водят стрелба, Ръскин, са твоите крайцери.

— Иска ми се да вярвам, че това е истина. Добре, Льомоан. Давам заповед за прекратяване на огъня. Изпращам десант на територията на комплекса. Но предупреждавам, че всеки опит за съпротива или за унищожаване на собственост на Компанията ще бъдат наказани. На място и сурово. Съобщи ми координатите си, командор. Ще изпратя специален отряд за теб и за… следните офицери: Джон Цуксарт…

Папа направи подигравателна физиономия.

— Мейнрад Манеринг…

Калчър Валчър се изплю на мръсния под.

— Хайме Сантакана — продължи студено Жабата. — Мюйриън „Шивон“ Тъли, Лесли Новак, Ейнар Райкинен, Ян Вилем Куйпърс, Валери ван Хоутен…

Мюйриън се усмихна сладко на Валери, след което й връчи „Крафтсман“, торба със заряди и патрондаш с гранати. Валери ги пое.

— Confirm and re-comfirm[291] — изписка Ръскин, след като приключи с изреждането на фамилиите на онези, които имаха издадени присъди. Адмирал Ръскин. Някога, когато беше наемник като нас и още не беше адмирал, го наричаха Жабата, поради специфичната му красота.

Калчър Валчър ми намигна, след което изтрака на клавиатурата координатите на платформата на Роджърс, от която ни деляха шест километра.

— Confirm, Ruskin[292] — намигнах аз в отговор, поемайки от ръцете на Мюйриън зареден „Крафтсман“. — Surrender U.C. in force[293]. Чакаме отряда ти на посочените координати. See you later, alligator[294]. E.O.T.[295], N.C.R.[296]. Изключваш ли се, Валчър?

— Много ясно.

— Тогава… — взех карабината си в ръка. — Целуни ни задниците, Жабо.

* * *

Настигнаха ни на Трето равнище. Може би се бяха досетили, че знаем за дока, в който стои „Исоги Мару“. Или пък Жабата ни познаваше толкова добре, че предугаждаше ходовете ни. Възможно беше и просто да имаха късмет. Късметът, който на нас не ни достигаше. Пристигнаха с четири АТВ, снабдени с датчици и инфрачервени локатори, което значеше, че са регистрирали топлината ни още тогава, когато ни се струваше, че сме прикрити от дима и тъмнината. Веднага ни посипаха с всичко, каквото имаха: ракети, плазма, напалм, снаряди СЛАП. Същински overkill[297].

Видяха сметката на половината момчета от охранителния взвод. За жалост уцелиха и Сантакана, който вървеше най-отпред. Хайме умря на място. Бързо. Извади късмет, негодникът. Недотам късметлиите, обгорени и ранени, крещяха така, че някои от нашите свалиха шлемовете си, за да не чуват онова, което звучеше в слушалките. Но се окопитихме бързо и им отговорихме с още по-голям оувъркил. Дадохме им от всичко, което имахме. Мюйриън Тъли разруши един АТВ с лазер САКО, Папа запрати в следващия термитен снаряд от Мицуоки. Никой не успя да излезе от двата транспортьора. От останалите, които, впрочем, също горяха, се посипаха рейнджъри от „Ифигения Тетис“, в своите черни кевларови защитни облекла и шлемове с огледални забрала, от които произлизаше жаргонното им наименование.

Те тръгнаха решително срещу нас. В дима, сред огъня и взривовете, сред викове, сред шума и съскането на леещата се от пръскачките вода. Най-вероятно огледалниците смятаха, че ще ни пометат моментално и ще ни изтласкат в коридорите, на Второ равнище. Само че ние нямахме друг изход — трябваше да вървим напред, към дока, в който беше „Исоги Мару“, товарният кораб, който беше единствената ни надежда.

Преди Валери и Папа Цуксарт да монтират триножника на „Столуорта“, ни попритиснаха — гранатите и снарядите от „Крафтсманите“ не бяха достатъчна преграда; те също имаха „Крафтсмани“, имаха и двуцевни „Дайхацу“, и умееха да ги използват. Така че започнахме да се топим. Те също се топяха, но бяха повече от нас.

След миг обаче думата взе „Столуортът“. „Lasciate ogni speranza“[298] — каза той и цялото Трето равнище се превърна в дантевски ад. Валери, застанала на колене, притиснала буза към корпуса на мерника, крещеше като обезумяла, а флеймърът пъхтеше и плюеше огън, от който бетонът и желязната арматура се разтапяха. Мюйриън и Калчър Валчър сипеха в огъня граната след граната, а Папа поливаше всичко това с тънката червена нишка на САКО-то.

— Достатъчно! — извиках аз, когато видях, че наистина е достатъчно. — Стига, Валери. Прекрати огъня!

Тя вдигна глава от мерника. Очите й бяха напълно безумни, сълзите бяха начертали чудовищни шарки върху мръсното й лице. Вдигнах от земята „Мицуокито“. Беше заредено. Стрелях от височината на бедрата, без да се прицелвам. Термитът проби в стената на халето дупка, през която спокойно можеше да премине АТВ. Папа Цуксарт внимателно отдръпна Валери и вдигна „Столуорта“ заедно с триножника.

— Остави го! — извиках аз. — Направи всичко, каквото се искаше от него. Сега не можем да мъкнем със себе си тежко оборудване! Вземайте само карабините и САКО-то. Шивон, Валчър — в дупката, изчистете фронта! Тръгваме към дока! След малко комплексът ще е обкръжен! Валери, какво ти е? Ставай на крака, — мамка му!

Валери се задави и се разкашля, гледайки онова, което лежеше около нея — а там бяха кървавите късове, останали от охранителния взвод. Дръпнах я рязко, изправяйки я на крака. Тя ме погледна право в очите. Съвсем неочаквано изпитах тъга. Мъчно ми беше, че с Валери нищо не ни свързваше. Нищо, макар че имаше време, когато нещо би могло да ни свърже. Но аз още тогава разбирах, че това чудно време вече никога няма да се върне.

Побягнахме. Отдалеч, иззад дима, огъня и водата чувах рева на поредните транспортьори, измъкващи се от развалините върху огромните си гуми.

„Исоги Мару“!

Стоманени стъпала. Площадка с перила. Грохот и викове, черни силуети в огледалните шлемове. Отгоре и отдолу. А ние сме по средата. Желязото около нас искри от рикоширалите куршуми. „Исоги Мару“!

Чудесата се случват рядко. Не всеки ден. Не и в този ден. Когато, дишайки тежко, вече скачахме в спасителния коридор, снаряд от СЛАП удари Папа Цуксарт във врата. Главата му просто изчезна, заедно с шлема и мушнатия под ремъка му пакет „Кемъл“. Едната му ръка падна на желязната площадка. Другата още се крепеше, макар и да беше трудно да се каже върху какво. Ние приехме това без особени емоции — всеки си имаше собствени проблеми. Никой не беше цял. Кървяхме, препъвахме се, падахме и ставахме. „Исоги Мару“!

На другата площадка Мюйриън падна и вече не можеше да стане. Валери свали колана си, промуши го под колана на ирландката, щракна катарамата и започна да влачи ранената по стоманените плочи, а аз, застанал на колене, изстрелях по преследващите ни огледалници всичките комулативни ракети от „Мицуокито“. С последната разбих стълбището — термитът превърна половината площадка в живописна паяжина, разтичаща се в искри и сълзи от разтопен метал.

От коридора затракаха „Крафтсмани“, в слушалките завибрираха виковете на двете девойки. Затичах се след тях — по широката, блестяща ивица кръв, която Мюйриън оставяше върху плочките.

Обкръжиха ни, изрязвайки с лазерите си проход в стените на комплекса. Но проходът беше тесен и големият варел за вода ни даваше някаква защита. Лежахме, чувствайки горещината на собствените си тела, и правехме всичко възможно, за да оцелеем. Огледалниците стигнаха толкова близо до нас, че някои дори махнаха телескопическите щикове от дулата на своите „Дайхацу“. Но ние много силно желаехме да оцелеем. Последните си преследвачи убихме от разстояние няколко метра — аз със своя глок, а Мюйриън със старомодния си валтер.

А когато те отстъпиха, позволявайки ни да си отдъхнем, когато осъзнах, че Калчър Валчър е убит, когато обхванатата от конвулсии Мюйриън падна по очи върху стоманената плоча, когато Валери се допревърза с бинт от личната си аптечка, аз намерих изход. През вентилационната шахта, чийто люк разбих със снаряди от СЛАП-а.

— Валери! Шивон! Бързо!

Мюйриън вдигна глава.

— Не мога да стана — изрече тя студено. — Не мога да помръдна краката си. Гръбнакът. Оставете ме.

Сигурно няма да повярвате, но това изобщо не звучеше патетично.

Нашата професия си има свои принципи, свой неписан кодекс. Аз приклекнах и я целунах по мръсната, покрита с кървава кора буза. После й помогнах да седне, опирайки гърба й в резервоара с вода. Дадох й „Крафтсман“ и последния останал ми пълнител. Валери, без да казва нищо, остави до нея патрондаша с гранатите. Те бяха две. После, без да поглеждаме назад, аз и Валери се вмъкнахме в шахтата. Не можехме да направим нищо повече за Мюйриън. Наистина.

Не бяхме успели да изпълзим надалеч, когато я чухме да стреля с „Крафтсмана“. А след миг чухме вика й. Не, не вик. Пеене. Мюйриън Шивон Тъли, червенокосата Мюйриън Шивон Тъли от Дъблин, от живописната Фениън стрийт, пееше, изпразвайки последния си пълнител в огледалниците, които идваха към нея по стълбището с телескопически щикове на дулата на своите „Дайхацу“.

In Dublin’s fair city

Where the girls are so pretty…[299]

„Крафтсманът“ се задави и млъкна, след което избухнаха в кратки интервали и двете гранати.

I first set my eyes on sweet Molly Malone…[300]

Изстрели от старомодния валтер. Първи, втори, трети… И пеене, все по-диво, все по-отчаяно.

As she wheeled her wheelbarrow

Thru’ streets broad and narrow,

Crying…[301]

Изстрел. И тишина.

Мюйриън Шивон Тъли от Фениън стрийт. Нищо не можехме да направим. Нищо. Когато измъквах от вентилационните тръби върху платформата Валери ван Хоутен, тя умря. Имаше разкъсана бедрена артерия Лошо направената превръзка не беше успяла да спре кръвта. Преди битката и по време на нея Валери беше взимала „Ейфорал“ и „Battle Dust“, а когато я раниха, започна да взима стимулатори и аналгетици. Не усещаше болката, така че не беше разбрала, че умира. Умря точно когато ни намериха момчетата на Ян Куйпърс. Същият Куйпърс, който, когато беше чул, че има S.Y.A., си бе спомнил за дока, в който беше забравеният от всички транспортен кораб „Исоги Мару“. И си беше спасил задника. Своя, както и на тримата младежи и девойки, които бяха с него. Спаси и моя задник. Макар че не беше длъжен да се притеснява за мен. Та нали когато му дадох заповедта S.Y.A., не му казах нищо за транспортния кораб — нито на него, нито на Новак, нито на Райкинен. Нашата професия си има свои закони и принципи. Куйпърс, Новак и Райкинен трябваше да отвличат вниманието, трябваше да примамят огледалниците подир себе си. А „Исоги Мару“ трябваше да откара от планетата мен, Папа Цуксарт, Сантакана, Калчър Валчър и Мюйриън Тъли. И Валери.

Но Валери умря.

Представете си, излетяхме без никакви проблеми. Не ни взривиха торпедата на „Нашвил“ и „Електра“, не ни хванаха с притеглящ лъч, не изпратиха изтребители подире ни. Чудеса не се случват всеки ден. Но този ден ние извадихме късмет.

Отлетяхме.

И тогава, на борда на „Исоги Мару“, който след изхвърлянето на трюма се оказа раздрънкана барака, дадох една много глупава, направо безумна клетва. Омотан с бинтове, надупчен от инжекции, аз обещах нещо на адмирал Ръскин, наричан Жабата; обещах друго нещо на адвоката Ямаширо от концерна „Шрьодер и Хайкацу“, както и на Каленберг, президента на Концерна; Разбира се, не забравих за компанията „Ифигения Тетис“, както и за въоръжените й сили, а също и за огледалниците от Междупланетните сили за сигурност. Никого не забравих. А и добавих — като резерва — всички онези, които биха могли да ми застанат на пътя, които биха могли да ми попречат.

Дадох обещание. И ще го изпълня. Дори и това да отнеме години, десетки години, аз няма да забравя на кого какво съм обещал. Чуваш ли, Шивон? Чувате ли ме, Хайме, Папа, Валчър, Новак, Ейнар?

Чуваш ли ме, Валери?

Само търпение. Няма да забравя.

Златен следобед

„ЗЛАТЕН СЛЕДОБЕД“ беше написан за антологията „Тринайсет котки“, пусната от издателство „Свръхнова“ през 1997 година. За произхода на тази антология се носят най-различни легенди, също така много хора претендират, че са автори на идеята и вдъхновители на заглавието. Аз обаче смея да твърдя, че знам истината, а тя е следната. Мирослав Ковалски, шефът на „Свръхнова“, през 1995 година издаде книгата на Тадеуш Конвицки „Памфлет за себе си“. В тази книга господин Тадеуш е посветил много топли думи на своя котарак Иван, който по онова време вече не е бил между живите. „Вие, фантастите — каза ми веднъж Ковалски, силно поощрен от Данута Гурска, известна преводачка и също голяма почитателка на котките — всички до един имате котки, всеки от вас е стопроцентов любител на котките. Защо не напишете по един разказ за котки и котешки истории? За антология. Ако напишете за котките толкова хубави, топли и мили неща като Конвицки, антологията ще се хареса.“

Така че се събрахме голяма група — с котките се захванаха, освен останалите, Ева Бялоленцка, Марчин Волски, Гено Дембски, и аз, разбира се. Когато чух паролата „котка“ аз веднага реших да се заема с една от най-известните котки в литературата — Чешърския котарак, философът с убийствената усмивка. Не мога да кажа нищо повече за разказа, трябва да се прочете и толкоз.

Така че ще се огранича с един анекдот и една любопитна подробност.

Анекдотът засяга антологиите като такива, особено изключително популярните в англосаксонската фантастика и фентъзи тематични антологии — а точно такава беше „Тринайсет котки“. В предговора към един от известните си разкази Роджър Зелазни разкрива как е възникнал този разказ. Обадили му се по телефона, на другия край на линията бил Гарднър Дозоа, който предложил на Зелазни да участва в тематична антология. Тема: еднорози. Зелазни отговорил, че ще си помисли. Скоро телефонът иззвънял повторно и този път на писателя се обадил друг издател, предлагайки на Зелазни да напише разказ за тематична антология. Тема: барове. Зелазни още не бил успял да се опомни, когато Фред Саберхаген Му предложил по телефона да участва в тематична антология. Темата: шах и шахматисти. Моментът съвпаднал с приятелско посещение на Джордж Р. Р. Мартин, който изслушал оплакванията за многото работа, след което предложил решение. „Защо не напишеш разказ — попитал шеговито той, — който да става и за трите антологии?“ Така се появил известният разказ „Вариациите на еднорога“, в която еднорог играе шах в бар. А главният герой носи името Мартин — така Зелазни се отблагодарил за идеята.

Наистина, жалко, че у нас издаваните и преиздаваните тематични антологии са такава рядкост. Без проблеми бих добавил към Чешърския котарак, ако има такава необходимост, бар и шахматна дъска.

А сега обещаната любопитна подробност, свързана със „Златен следобед“. Това изобщо не е моя измислица или licentia poetica[302]. А е факт: намерени през 1997 година снимки, доста смели за времената, когато са били направени и свидетелстващи за не особено невинния интерес на Луис Карол към много млади момичета, наистина са продадени в аукционна къща „Сотби“, точно за сумата, посочена в разказа.

Ще добавя също, че имаше някои личности, които ми отправяха упреци и си позволяваха да се надсмиват на факта, че текстът в „Златен следобед“ е изпъстрен с голямо количество фрази на пет чужди езика, включително и мъртвите — ни повече, ни по-малко. Някои с наистина диво Schadenfreude[303] се запалиха по рекламирането на прословутия и куриозен закон „за защита на полския език“. Аз пък си позволявам да съм на мнение, че хората, които не знаят чужди езици, са назадничави и достойни за съжаление, а законът трябва да преследва не табели, на които пише: „Café“, „Sex Shop“ и „Irish Pub“, а такива, на които изброените думи са заменени с неразбираеми за никого думи и изрази. Точно табелите от последния вид, които днес са по-многобррйни, са престъпни, а първите са ясни и разбираеми за всички — с изключение на умствено недоразвитите, разбира се.

В „Тринайсет котки“ беше включен също — по волята на издателя — вече познатият на читателите по-ранен разказ „Музиканти“. Това, че в „Музиканти“ става въпрос за котки, обаче, беше от второстепенно значение. Същественото беше — да разкрия завесата на професионалната тайна, — че издателят страдаше от липса на разкази за антологията, защото беше принуден да отхвърли повечето изпратени като трагични спрямо котките. Тоест халтура.

„Златен следобед“ беше номиниран за наградата „Януш А. Зайдел“ за 1997 година на Полкона в Бялисток през 1998 година, но загуби във финалното гласуване. Така че „В ямата от бомбата“ остана единственият ми разказ извън вещерския цикъл, за който получих „Зайдел“.

И накрая един цитат, обясняващ защо Чешърския котарак, защо другите котки, защо „котешка“ антология. Цитатът е от вече споменатия „Памфлет за себе си“ на Тадеуш Конвицки и обяснява всичко. След дълъг фрагмент, посветен на котака Иван, господин Тадеуш пише: „Котката, с котката, за котката, а хората? — ще попитате. Хората да си гледат работата“.

Няма какво да се добави. Можеш само да се съгласиш.

Какъв прекрасен юлски ден.

Следобедът е златен…

Луис Карол, „Алиса в страната на чудесата“

Очертаваше се един изумителен следобед, подобно на всички онези прекрасни следобеди, които съществуват единствено за това да бъдат прекарвани в дълго и сладко far niente[304], докато окончателно не се изморите от разкошното мързелуване. Разбира се, такова благоразположение на духа и тялото не може да се постигне просто така, от здравословен начин на живот, без подготовка и без план, като просто се изтягаш където ти попадне. Не, скъпи мои. За това е нужна предварителна подготовка, както от интелектуално, така и от физическо естество. Безделието, както се казва, трябва да се заслужи.

Така че, за да не се губи нито един от точно отброяваните моменти, от които, както се знае, са съставени тези разкошни часове, аз се хванах за работа, а именно: тръгнах към гората и влязох в нея, без да обръщам внимание на забитата в края й предупредителна табела: „ВНИМАНИЕ: ДЖАБЕРУОКИ“. Без пагубната за такива случаи припряност намерих отговарящото на каноните на изкуството дърво и се изкатерих по него. После подбрах един подходящ клон, ръководейки се при избора си от теорията за revolutionibus orbium coelestium[305]. Какво, твърде научно ли ви се струва? Добре де, ще ви го обясня по-просто: избрах си клон, на който през цялата втора половина на деня слънцето ще ми напича козинката.

Слънчицето приличаше, кората на дървото ухаеше, птички и насекоми припяваха с различни гласове извечните си песни. Аз се изпънах на клона, провесих изящно опашка, подпрях брадичка на лапите си и тъкмо се наканих да се потопя в гореспоменатата блажена дрямка, и бях готов да продемонстрирам на целия свят безкрайното си безразличие към него, когато изведнъж забелязах тъмна точка в небето.

Точката се приближаваше бързо. Вдигнах глава. При нормални условия въобще нямаше да обърна никакво внимание на разни приближаващи се тъмни точки, тъй като в нормални условия подобни точки обикновено се оказват птици. Но в Страната, където временно пребивавах, условията изобщо не бяха нормални. Отблизо летящата точка можеше да се окаже, например, пиано.

Но статистиката за кой ли път оправда титлата си царица на науките. Вярно, че приближаващата се точка не беше птица в класическия смисъл, но далеч не беше и пиано. Въздъхнах тежко, защото бих предпочел пианото. Пианото, стига да не лети в небето заедно с въртящ се стол и седящия на него Моцарт, е преходно и недразнещо ушите явление. Но Радецки — защото това беше точно Радецки — успяваше да бъде много шумно, изморително и нетърпимо явление. Ще ви кажа не без капчица злорадство: това всъщност беше всичко, което умееше Радецки.

— Котките ядат ли прилепи? — изскърца той, правейки кръгчета над мен и моя клон. — Котките ядат ли прилепи, питам?

— Омитай се, Радецки.

— Ах, колко си циничен, Честър, ха-ха! Do cats eat bats? Котките ядат ли прилепи? А случайно прилепите да ядат котки?

— Явно искаш да ми кажеш нещо. Казвай по-бързо и се махай!

Радецки заби нокти в клона над моя, увисна с главата надолу и прибра ципестите си крила, приемайки най-приятния за очите ми вид на мишка.

— Знам нещо! — тъничко изписка той.

— Най-накрая! Природата е безгранична в милостта си.

— Гост! — изпищя прилепът, извивайки се като акробат. — Гост посети Страната! Какъв весел ден! Имаме гост, Честър! Истински гост!

— Видя ли го със собствените си очи?

— Не… — Той се смути, разклати огромните си уши и смешно помръдна с блестящия си, приличащ на копче, нос. — Не съм го виждал. Но за него ми разказа Джони Катърпилър.

Няколко секунди не ме напускаше желанието да го смъмря както трябва и без да си подбирам думите за това, че ми развали сиестата, разпространявайки непроверени слухове, но се сдържах. Първо, Джони Катърпилър имаше много недостатъци, но склонността към безотговорно бръщолевене и фантазиране не беше сред тях. Второ, макар че появата на гости в Страната беше доста рядко явление и по правило доста тревожно, то се случваше сравнително редовно. Няма да повярвате, но веднъж при нас попадна един инка, напълно изглупял от листата кока или някаква друга предколумбова гадост. Добре се забавлявахме с него! Той обикаляше наоколо, досаждаше на всички, говореше нещо на неразбираем език, викаше, плюеше, лигавеше се, заплашваше всички с обсидиановия си нож. Но скоро си тръгна, при това завинаги, както и всички останали. Замина си ефектно, жестоко и кърваво. С него се захванаха кралица Маб и свитата й, която обожаваше да се нарича Властелините на сърцата. Ние ги наричаме просто Сърцата. Les Coeurs.

— Аз ще отлитам — внезапно обяви Радецки, прекъсвайки размишленията ми. — Ще отида да съобщя на останалите. За госта става въпрос. Е, всичко хубаво, Честър.

Аз се опънах върху клона, без да го удостоя с отговор. Той не го заслужаваше. В края на краищата аз бях котарак, а той беше само една летяща мишка, която напразно се опитваше да изглежда като миниатюрен граф Дракула.

* * *

Кое може да е по-лошо от един идиот в гората?

Онзи от вас, който извика нищо, не е прав. Има нещо по-лошо от идиот в гората.

И това е идиотка в гората.

Идиотката в гората — внимание! — може да бъде разпозната по следните белези: първо, чува се от половин миля разстояние; второ, тромаво подскача на всеки три-четири крачки, припява си, говори си сама; трето, опитва се да ритне с крак въргалящите се по пътечката шишарки, но никога не уцелва.

И накрая, щом ви забележи на клона на дървото, възкликва: „Ох!“ и започва да ви зяпа нахално.

— Ох! — каза идиотката, вирна глава и ме зяпна нахално. — Здрасти, котенце!

Аз се усмихнах, а идиотката, която и без това беше болезнено бледа, пребледня още повече и сложи ръце зад гърба си. За да скрие треперенето им.

— Добър ден, господин котарак — измърмори тя, след което направи реверанс. Не беше кой знае колко грациозен.

— Bonjour, ma fille[306] — отвърнах аз, без да спирам да се усмихвам. Както може би се досещате, целта на френския беше да я объркам. Все още не бях решил как да постъпя с нея, но не можех да се лиша от удоволствието да се позабавлявам. А сконфузената идиотка е нещо доста забавно.

— Ou est chatte[307]? — неочаквано изписка идиотката. Както несъмнено се досещате, това не беше разговор. Просто първата фраза от учебника по френски език. Но въпреки това — любопитна реакция.

Разположих се по-удобно на клона. Бавно, за да не изплаша идиотката. Вече споменах, че още не бях решил какво да правя по-нататък. Естествено, не се страхувах да се скарам с Les Coeurs, които бяха узурпирали изключителното право да унищожават гостите и реагираха рязко, ако някой се осмелеше да ги лиши от това право. Аз, като един котак, естествено, плюех на изключителните им права. Всъщност плюех на всички права. Затова вече бях имал малки сблъсъци с Les Coeurs и тяхната кралица, червенокосата Маб. Не се страхувах от подобни сблъсъци. Дори ги провокирах всеки път, когато имах желание за това. Само че сега не изпитвах особено желание. Но се наместих по-удобно на клона. Предпочитах да си свърша работата с един скок, защото нямах ни най-малкото желание да гоня идиотката из гората.

— Никога в живота си — каза момичето с леко разтреперан глас — не бях виждала котарак да се усмихва. По такъв начин.

Помръднах с ухо, давайки й да разбере, че нищо ново не ми казва.

— Аз имам котка — заяви тя. — Казва се Дайна. А ти как се казваш?

— Ти си гостенка тук, скъпо мое момиче. Така че първо ти трябва да се представиш.

— О, моля за извинение. — Тя направи реверанс и сведе поглед. Жалко, защото очите й бяха тъмни и много красиви за човек. — Наистина не беше учтиво от моя страна. Първо трябваше аз да се представя. Казвам се Алиса. Алиса Лидъл. Озовах се тук, защото влязох в заешката дупка. Следвах белия заек с розовите очи. Той беше облечен с жилетка. А в джобчето на жилетката имаше часовник.

„Инка — помислих си аз. — Говори разбираемо, не плюе, няма обсидианов нож. Но въпреки това е инка“.

— Тревичка ли сте пушили, госпожице? — попитах учтиво. — Или сте пили барбитурати? А може би сте се нагълтали с амфетамини? Ma foi[308], колко рано ги започват децата в наши дни.

— Не разбрах нито дума — поклати тя глава. — Нищо не разбрах от това, което ми каза, котенце. Нито дума. Ни думичка!

Тя говореше странно и беше облечена още по-странно — едва сега обърнах внимание на това. Разкроено палтенце, престилчица, якичка със заоблени краища, къси ръкавчета с воланчета, чорапчета… Да, по дяволите, чорапчета. И обувчици с каишки. Fin de siecle[309], проклет да съм. Значи трябваше да изключа наркотиците и алкохола. Освен ако облеклото й не беше театрален костюм. Можеше да е попаднала в Страната директно от представлението в училищния театър, където е играла малката мис Мъфет, която седи на пясъка до един паяк. Или направо от вечеринката, с която младата трупа е отбелязала успеха на спектакъла, поглъщайки прахчета с шепи. След известно размишление реших, че това е най-вероятното.

— Какво сме погълнали, тогава? — попитах аз. — Какво вещество ни е позволило да постигнем особено състояние на съзнанието? Какъв препарат ни е пренесъл в Страната на чудесата? А може би просто сме изпили голямо количество топъл gin and tonic?

— Аз ли? — изчерви се тя. — Нищо не съм пила… Тоест само една мъничка глътчица… Е, може би две… Или три… Но пък на бутилката имаше надпис „Изпий ме“. Това нямаше как да ми навреди.

— Да, все едно слушам Джанис Джоплин.

— Моля?

— Няма значение.

— Щеше да казваш как ти е името.

— Честър. На твоите услуги.

— Честър се намира в графство Чешър — гордо заяви тя. — Скоро го учихме в училище. Значи ти си Чешърския котарак? И каква услуга ще ми направиш? Нещо приятно?

— Просто няма да ти направя нищо неприятно — усмихнах се аз, оголвайки зъби, като окончателно реших все пак да я оставя на разположение на Маб и Les Coeurs. — Смятай го за услуга. И не очаквай нищо повече. Довиждане.

— Хммм… — обърка се тя. — Добре, сега ще си ида… Но първо… Кажи ми, какво правиш на дървото?

— Лежа в графство Чешър. Довиждане.

— Но аз… Не знам как да изляза оттук.

— Просто искам да се отдалечиш оттук — поясних аз. — Защото, ако смяташ съвсем да се махнеш, това ще са напразни опити, Алиса Лидъл. Оттук няма излизане.

— Не разбрах?

— Оттук не можеш да излезеш, глупачке. Трябвало е да погледнеш и от обратната страна на листчето. Онова, което е било на бутилката.

— Това не е вярно — заядливо заяви тя. — Ще се поразходя тук, а после ще се върна у дома. Трябва. Ходя на училище и не мога да изпускам уроците. Освен това ще липсвам на мама. И на Дайна. Дайна е котката ми. Казах ли ти за нея? Довиждане, Чешърски котарако. А ще бъдеш ли така любезен да ми кажеш накъде води тази пътечка? Къде ще попадна, ако тръгна по нея? Живее ли някой там?

— Там — посочих аз с леко помръдване на главата, — живее Арчибалд Хейг, за приятелите си просто Арчи, той е по-шантав и от мартенски заек. Затова го наричаме Мартенския заек. А ей там живее Бертран Ръсел Хата, толкова чалнат, колкото всеки шапкар. Затова така го и наричаме: Шапкаря. И двамата, както може би вече си се досетила, не са с всичкия си.

— Но аз нямам желание да се срещам с безумни или побъркани.

— Всички тук сме побъркани. Аз съм. И ти си.

— Аз? Не е вярно! Защо говориш така?

— Ако не беше побъркана — поясних, вече поотегчен, — нямаше да попаднеш тук.

— Непрекъснато говориш със загадки… — започна тя и очите й изведнъж се ококориха. — Хей-хей… Какво ти става? Чешърски котарако? Не изчезвай! Моля те, не изчезвай!

— Скъпо дете — казах меко, — аз не изчезвам, просто твоят мозък престава да функционира, губи способност дори трескаво да бълнува. Спира да работи. С други думи…

Не довърших изречението. Някак си не можех да се реша да й обясня, че умира.

— Отново те виждам! — тържествуващо възкликна тя. — Отново си тук. Повече не прави така. Не изчезвай така неочаквано. Това е ужасно. От него ми се вие свят.

— Знам.

— Вече трябва да тръгвам. Довиждане, Чешърски котарако.

— Сбогом, Алиса Лидъл.

* * *

Ще прескоча малко събития. В този ден повече не мързелувах. Разбуден и изтръгнат от благата дрямка, вече не бях в състояние да възстановя предишното си състояние. Какво да се прави, светът отива на кучешки. Вече не оказват никакво уважение на спящ или просто почиващ си котарак. Къде са онези времена, когато пророкът Мохамед, решавайки да стане и да отиде в джамията и в същото време не искайки да буди притисналия се към ръкава му котак, отрязал ръкава си с нож? Никой от вас, обзалагам се на каквото поискате, няма да се реши на тази благородна постъпка. Затова сигурно никой от вас няма да успее да стане пророк, ако ще цяла година да тичате от Мека до Медина и обратно. Какво пък, както Мохамед се отнесъл с котака, така и котакът се отнася с Мохамед.

Размишлявах не повече от час. После — сам се изненадах — слязох от дървото и без да бързам, поех по тясната пътечка към дома на Арчибалд Хейг, наричан, както вече споменах, Мартенския заек. Разбира се, ако бях поискал, щях да се озова при Заека за няколко секунди, но сметнах това за прекалена любезност, която би го накарала да си помисли, че ще искам нещо от него. Може пък и да имаше нужда от това, но нямах намерение да го правя.

Скоро сред охрата и жълтевината на есенните листа се откроиха червените керемиди на къщичката на Заека. До слуха ми достигна музика. Някой — или нещо — тихичко свиреше и припяваше „Greensleeves“. Мелодия, която идеално подхождаше на времето и мястото.

Alas, my love, you do me wrong

To cast me off discourteously

And I have loved you oh so long

Delighting in your company…[310]

В градинката пред къщичката беше поставена маса с покривка. На масата бяха наредени чинийки, чаши, чайник и бутилка уиски „Чивас Регал“. До нея седеше домакинът, Мартенския заек, и гостите му: Шапкаря, който стоеше тук почти непрекъснато, и Пиер Дормаус, който идваше тук — както и където и да било — изключително рядко. Начело на масата седеше тъмнооката Алиса Лидъл, отпусната по детски непосредствено в плетения стол, държаща в ръце чашка. Като че ли изобщо не я вълнуваше фактът, че на five o’clock whisky and tea[311] присъстват заек с небрежно стърчащи мустаци, дребосък с идиотски цилиндър и колосана яка, както и закръглен съсел, който дремеше, облегнал глава на масата.

Арчи Мартенския заек ме забеляза пръв.

— Вижте кой идва — възкликна той, а тембърът на гласа му недвусмислено показваше, че в тази компания чай пиеше само Алиса. — Кой идва? Да не ме лъжат очите? Но това е, ще цитирам пророка Йеремия, най-благородното от животните с величествени движения и надменни крачки.

— Някъде тайно са разбили седмия печат — подхвана и Шапкаря, като сръбна от порцелановата чаша нещо, което очевидно не беше чай. — Погледнете само, иде бледият котарак и води ада след себе си.

— Истина ви казвам — отбелязах аз без високопарност, приближавайки се към тях, — звучите като разстроени наркомани.

— Сядай, Честър — каза Мартенския заек. — Налей си. Както виждаш, имаме си гост. Той тъкмо ни развличаше с разкази за приключенията, които е преживял от мига, в който е влязъл в нашата Страна. Сигурен съм, че с удоволствие ще го послушаш. Нека ви запозная.

— Вече се познаваме.

— Разбира се — каза Алиса и се усмихна весело. — Познаваме се. Тъкмо той ми показа пътя към прелестната ви къщичка. Това е Чешърския котарак.

— Какви си ги наприказвал на детето, Честър? — помръдна с мустаци Арчи. — Пак си се хвалил с красноречието си, за да докажеш превъзходството си над останалите същества? А, котако?

— Аз имам котка — ни в клин, ни в ръкав изтърси Алиса. — Тя се казва Дайна.

— Вече ни каза.

— А този котарак — Алиса ме посочи нетактично с пръст — понякога изчезва, и то така, че във въздуха остава да виси само усмивката му. Бррр, кошмар.

— Е, какво ти казах! — Арчи повдигна глава и ушите му, украсени със залепнали тревички и пшенични класове, щръкнаха. — Изфукал се е! Както винаги!

— Не съдете — обади се Пиер Дормаус с абсолютно трезв глас, без да вдига глава от покривката, — за да не бъдете съдени.

— Млъквай, Дормаус! — махна с лапа Мартенския заек. — Спи и не се обаждай.

— А ти продължавай, продължавай, дете мое — подкани я Шапкаря. — Ние ще послушаме с удоволствие разказа за твоите приключения, а времето лети.

— И още как — изръмжах аз, гледайки го в очите. Арчи прихна пренебрежително.

— Днес е сряда — каза той. — Маб и Les Coeurs играят своя идиотски крокет. На бас, че не знаят нищо за нашата гостенка.

— Подценяваш Радецки.

— Повтарям ти, имаме време. Затова ще се възползваме от него. Подобни забавления не ни попадат всеки ден.

— И какво му е забавното тук, ако смея да попитам?

— Сега ще видиш. Е, скъпа Алиса, разказвай. Целите сме слух.

Алиса Лидъл ни огледа любопитно с тъмните си очи, сякаш очакваше, че наистина ще се превърнем в нещо.

— Така, докъде бях стигнала? — замисли се тя, без да дочака метаморфозата. — Аха, сетих се. Поничките, на които имаше надпис: „Изяж ме“, бяха покрити много красиво със стафиди върху жълт крем. Ах, колко бяха вкусни тези понички! Направо имаха вълшебен вкус! И наистина бяха вълшебни. Отхапах само една хапка и започнах да раста. Изплаших се, нали разбирате… И бързо отхапах от друга поничка, също много вкусна. И веднага започнах да се смалявам. Това бяха магии, да. Можех да ставам ту голяма, ту малка, можех да се свивам и да се разтягам. Както си поискам. Разбирате ли?

— Разбираме — отвърна Шапкаря и потри ръце. — Е, Арчи, твой ред е. Слушаме те.

— Всичко е от ясно по-ясно — надменно заяви Мартенския заек. — В глупостите й се забелязва очевиден еротичен подтекст. Яденето на поничките е израз на типично детските орални блянове, които се базират на все още спящата сексуалност. Да ближе и да мляска, без да мисли — това е типично за периода на полово съзряване, макар че трябва да призная, че на света са известни и такива личности, които до дълбока старост не излизат от тази възраст. Що се отнася до предизвиканото чрез яденето на поничка свиване и разтягане — то мисля, че няма да се окажа първооткриватед, ако ви напомня за мита на Прокруст и прокрустовото ложе. Става дума за подсъзнателното желание да се приспособи, да вземе участие в загадката на посвещението и присъединяването към света на възрастните. Тук също има и сексуален подтекст. Момичето желае…

— Ето в какво се състояло вашето забавление — отбелязах аз. — В психоанализа, чиято цел е да се разбере как се е озовала тук. Само че проблемът се Състои в това, Арчи, че при теб всичко се основава на сексуалността. Което, впрочем, е типично за дивите и питомните зайци, невестулките, катериците и останалите гризачи, на които само едно нещо им е в главата. Но ще повторя въпроса си: кое му е забавното тук?

— Както при всяко забавление — каза Шапкаря, — забавно се оказва побеждаването на скуката.

— И фактът, че на някой това не му е забавно, по никакъв начин не доказва, че този някой е по-висше същество — изръмжа Арчи. — Не се усмихвай, Честър, тук няма кого да прелъстиш със своята усмивка. Кога най-после ще разбереш, че колкото и да се правиш на умен, никой от присъстващите няма да ти отдаде почит като на божество. Не се намираме в Бубастис, а в Страната…

— Страната на вълшебствата? — обади се Алиса и ни огледа.

— Чудесата — поправи я Шапкаря. — Страната на вълшебствата е Faërie. Това тук е Wonderland. Страната на чудесата.

— Семантика — избоботи в покривката Дормаус. Никой не му обърна внимание.

— Продължавай, Алиса — подкани я Шапкаря. — Какво стана по-нататък, след пирожките?

— Аз — продължи момичето, играейки си с чашката — много исках да намеря белия заек с жилетката, онзи, който имаше още и ръкавици, и часовник на верижка. Помислих си, че ако го намеря, може да се озова до онази дупка, в която паднах… И през нея ще мога да се върна у дома.

Ние се умълчахме. Тази част нямаше нужда от пояснения. Сред нас нямаше никой, който да не знае какво символизира черната дупка — падане, дълго безкрайно падане. Сред нас нямаше такъв, който да не знае, че в цялата Страна няма никой, който дори отдалеч да прилича на бял заек с жилетка, часовник и ръкавици.

— Вървях си аз — тихо продължи Алиса Лидъл — по обсипаната с цветя полянка и изведнъж се подхлъзнах, защото поляната беше мокра от росата и много хлъзгава. И паднах. Сама не знам как, но цопнах в морето. Така си помислих, защото водата беше солена. Но се оказа, че изобщо не е море. Разбирате ли? Това беше една огромна локва от сълзи. Защото по-рано бях плакала, и то много… Защото се изплаших, и си помислих, че никога повече няма да намеря нито заека, нито дупката. Всичко това ми го разясни една мишка, която също плаваше в онази локва, тъй като и тя като мен паднала в нея. Измъкнахме се взаимно от локвата, тоест мишката ме измъкна малко, и аз я измъкнах малко. Тя, горката, беше цялата мокра и имаше дълга опашка…

Алиса замълча, а Арчи ме погледна с превъзходство.

— Независимо какво си мислят за това всякакви там котараци — обади се той, разкривайки на показ два жълти зъба, — мишата опашка е фалически символ. С това се обяснява, така да се каже, паническият ужас, който обхваща някои жени, щом зърнат мишка.

— Не, направо сте се побъркали — рече убедено Алиса. Никой не й обърна внимание.

— А соленото море — обадих се ехидно аз, — образувано от момичешките сълзи, това, разбира се, е докарващата ги до плач страст по пениса, така ли, Арчи?

— Точно така! За това са писали Фройд и Бетелхайм. В дадения случай по-уместно е да се позовем на Бетелхайм, тъй като той се е занимавал с детска психология.

— Никакъв Бетелхайм няма да зовем — намръщи се Шапкаря, наливайки уиски в чашите. — И Фройд нека requisat in pace[312]. Тази бутилка е точно за нас четиримата, comme il faut[313] не ни трябват други. Разказвай, Алиса.

— После… — замисли се Алиса Лидъл. — После случайно се натъкнах на лакея. Но когато се вгледах отблизо, се оказа, че това не е никакъв лакей, а голяма жаба, облечена в лакейска ливрея.

— Аха! — зарадва се Мартенския заек. — Ето я и жабата! Мокро и хлъзгаво земноводно, което, когато се раздразни, се раздува, расте, увеличава размера си! Как мислите, какво символизира? Разбира се, че пенис! Ето какво!

— Естествено — кимнах аз. — Че какво друго? Ти всичко асоциираш с пениса и задника, Арчи.

— Вие сте побъркани — каза Алиса. — И цинични.

— Разбира се — потвърди Дормаус, вдигайки глава и поглеждайки ни със сънените си очи. — Всички знаят това. О, тя е още тук? Още ли не са дошли за нея?

Явно притеснен, Шапкаря огледа гората, от дълбините на която се разнасяше някакво пращене и хрущене. Аз, като един истински котарак, отдавна бях чул тези звуци, още преди да се приближат към нас. Това не бяха Les Coeurs, а група зблонки, търсещи в тревата нещо за ядене.

— Да, да, Арчи. — Въобще нямах намерение да успокоявам Заека, който също чу пращенето и наостри уши. — Трябва да побързаш с психоанализата, защото Маб ще я довърши вместо теб.

— А защо не я довършиш ти? — помръдна с мустаци Мартенския заек. — Като по-висше същество, ти знаеш по вода механизмите, които стоят в основата на психичните процеси. Със сигурност знаеш как стана така, че умиращата дъщеря на декана на колежа „Крайст чърч“, вместо да си отиде в мир, скита из Страната, без да се пробужда от дълбокия си сън?

— „Крайст чърч“? — не сдържах изумлението си аз. — Оксфорд? Коя година?

— Хиляда осемстотин шейсет и втора — избоботи Арчи. — Нощта на седми срещу осми юли. Това важно ли е?

— Не. Направи си извода. Или вече си готов?

— Разбира се.

— Изгарям от любопитство.

Шапкаря наля. Арчи отпи от чашата си, погледна ме отново гордо, прокашля се и потри лапи.

— Тук си имаме работа — започна той тържествено и високомерно, — с типичен казус на конфликт между Аз, его и суперего. Както е известно, уважаеми колеги, в човешката психика азът е свързан с онова, което е опасно, инстинктивно, грозно и непонятно, което е свързано с невъзможността да се сдържи копнежът по лекомисленото удовлетворяване на стремежа към приятното. Споменатото лекомислено подчинение на инстинктите подтиква въпросната особа — както самите ние току-що видяхме — лекомислено да изпълнява въображаеми инструкции от типа „изпий ме“ или „изяж ме“, което — невярно, разбира се, — трябва да показва попадането на аза под контрола на рационалното его. В егото на въпросната особа е вкоренен викторианският принцип на реалността, действителността, необходимостта да се подчинява на заповеди и забрани. Реалността е суровото домашно възпитание, суровата, макар и външно пъстроцветна реалност на „Young Misses Mafazine“[314], единственото четиво на това дете.

— Не е вярно! — извика Алиса Лидъл. — Чела съм и „Робинзон Крузо“. И сър Уолтър Скот.

— Напук на всичко това — Заекът въобще не обърна внимание на виковете й, — неуспешно се опитва да се надигне и неразвитото свръхего на гореспоменатата и — sit licentia verbo[315] — присъстваща тук особа. Между другото свръхегото, дори и в зародиш, се явява решаващо за способността да се фантазира. Затова тя се опитва да предаде извършващите се процеси в картини и образи. Vivere cesse, imaginare necesses[316], ако ми позволят уважаемите колеги да перифразирам…

— Уважаемите колеги — прекъснах го аз, — ще си позволят да отбележат, че изводът ти, макар и теоретически правилен по принцип, не обяснява нищо, а сам по себе си представлява класически случай на академични дрънканици.

— Не се обиждай, Арчи — неочаквано ме подкрепи Шапкаря, — но Честър е прав. Все още не знаем как Алиса се е оказала тук.

— Защото и двамата сте глупави! — размаха лапи Заекът. — Нали вече ви казах: донесла я е една изпълнена с еротика фантазия! Страховете й! Възбудените от някакъв наркотик скрити блянове…

Той изведнъж млъкна, забелязвайки нещо зад гърба ми. Сега и аз вече чувах шума на пера. Щях да ги чуя по-рано, ако не бяха дрънканиците му.

На масата, точно между бутилката с уиски и чайника, се спусна Едгар. Едгар е тукашният гарван. Той лети много и дрънка малко. Затова в Страната на чудесата го използват предимно като куриер. И този път беше така. В клюна си Едгар държеше голям плик, украсен с разделените от корона инициали „МК“.

— Дяволска шайка — прошепна Шапкаря. — Дяволска шайка фукльовци.

— За мен ли е? — изненада се Алиса. Едгар кимна с глава, клюн и плик.

Алиса взе плика, но Арчи безцеремонно го изтръгна от ръцете й и счупи печата.

— Нейно кралско величество Маб и т.н., и т.н. — прочете той, — те кани да вземеш участие в играта на крокет, която ще се проведе…

Той ни погледна.

— … днес… — Помръдна с мустачки. — Значи, разбрали са. Проклетият прилеп се е разприказвал и те са разбрали.

— Чудесно! — Алиса Лидъл запляска с ръце. — Игра на крокет! С кралицата! Може ли да тръгвам? Няма да е учтиво да закъснявам.

Шапкаря се изкашля гръмогласно. Арчи повъртя писмото в лапите си. Дормаус захърка. Едгар мълчеше, наежил черните си пера.

— Задръжте я тук колкото можете — внезапно реших аз и станах. — Скоро ще се върна.

— Не прави глупости, Честър — измърмори Арчи. — Нищо няма да направиш, дори и ако успееш да се добереш до мястото, в което много се съмнявам. Маб знае за нея и няма да й позволи да си тръгне. Няма да я спасиш. Възможностите са, честно казано, нулеви.

— Искаш ли да се хванем на бас?

* * *

Вятърът на времето и пространството все още шумеше в ушите ми и рошеше козината ми, а земята, на която стоях, за нищо на света не искаше да спре да трепери. Но равновесието и жестоката реалност бързо и ефективно изтласкаха horror vacui[317], която ме беше обхванала през последните няколко минути. Гаденето отстъпваше, макар и неохотно, очите ми лека-полека привикваха към Евклидовата геометрия.

Огледах се.

Градината, в която бях попаднал, беше напълно английска, тоест извънредно обрасла и занемарена. Някъде отляво намирисваше на блато, оттам се чуваше и късо крякане, от което си направих извода, че има и малко езерце. Навътре в градината проблясваха светлинките на обрасъл с бръшлян двуетажен дом.

По принцип бях уверен, че съм попаднал на точното място, в точното време. Но исках да съм сигурен.

— Има ли някой тук, по дяволите? — нетърпеливо попитах аз.

Не се наложи да чакам дълго. От мрака изникна някакъв риж, раиран тип. Не ми изглеждаше да е стопанинът на градината, макар усилено да се опитваше да заприлича на такъв. Не беше и глупак. Личеше му, че още като малко коте е придобил добри маниери и savoi-vivre[318]. Щом ме видя, той поздрави вежливо, седна и прихвана опашката си с лапи. Да, ще ми се да видя някой от вас, хора, да реагира толкова спокойно на появата на същества от вашата митология. И демонология.

— С кого имам удоволствието да говоря? — попитах кратко и безцеремонно аз.

— Ръсет Фиц-Рурк Трети, ваша милост.

— Това — с мръдване на ухото му показах, какво имам предвид, — разбира се, е Англия.

— Разбира се.

— Оксфорд?

— Точно така.

Явно бях попаднал където трябва. Патката, която чувах, сигурно плаваше не в езерце, а по Темза или по Чаруел. А кулата, която бях видял при приземяването си, беше кулата Карфакс. Само че проблемът беше, че кулата Карфакс изглеждаше по същия начин, както при предишното ми посещение в Оксфорд, а то беше през 1645 година, малко преди битката при Нейсби. Помня, че тогава съветвах крал Чарлз да зареже всичко и да бяга във Франция.

— Кой управлява Британия в момента?

— В Англия — Мерлин от Гластънбъри. В Шотландия…

— Не питам за котараците, глупако.

— Извинете, ваша милост. Кралица Виктория.

Провървя ми. Но пък от друга страна, бабата беше управлявала шейсет и четири години, от 1837 до 1901, така че не беше изключено да не съм достигнал или да съм прескочил нужната година. Разбира се, можех направо да попитам рижкото за датата, но нали се сещате, това не ми подхожда. Готов съм да призная, че не съм вездесъщ. Но престижът, както казват, liber alles[319].

— Чий е този дом?

— На Венера Уайтблек… — започна той, но веднага се поправи: — Тоест човешкият стопанин на дома е деканът Хенри Джордж Лидъл.

— Има ли деца? Не питам за Венера Уайтблек, а за декан Лидъл.

— Три дъщери.

— Коя се казва Алиса?

— Средната.

Тихичко въздъхнах с облекчение. Рижкото също. Той беше сигурен, че не го разпитвам, а го изпитвам.

— Много съм ви задължен, сър Ръсет. Успешен лов.

— Благодаря, ваша милост.

Той не ми отвърна с пожелание за успешен лов. Знаеше легендата. Знаеше какъв вид лов би могла да означава появата ми в неговия свят.

* * *

Минах през оградата, през стените, облепени с крещящи тапети на цветчета, през мазилката, през мебелите. Минах през гласове, шепоти, въздишки и стенания. Минах през осветената living room[320], в която деканът Лидъл и жена му разговаряха със слабичък, прегърбен брюнет с буйна коса. Намерих стълбището, минах покрай две детски спални, от които лъхаше на млад, здрав сън. При третата стая се натъкнах на Пазачката.

— Дойдох с мир — бързо казах аз, отстъпвайки пред предупредителното съскане, зъбене, показване на нокти и ярост. — С мир!

Лежащата на прага Венера Уайтблек присви уши, възнагради ме с поредната вълна от омраза и зае класическа бойна поза.

— Внимавай, котко!

— Apage! — изхриптя тя, без да променя позата си. — Вън! Никой демон няма да прекоси прага, на който лежа!

— Дори такъв — нетърпеливо се обадих аз, — който ще те нарече Дайна?

Тя потрепери.

— Пусни ме — повторих аз, — Дайна, котко на Алиса Лидъл.

— Ваша милост? — неуверено ме погледна тя. — Тук?

— Искам да вляза. Отмести се от пътя ми. Не, не, не си отивай. Влез с мен.

Стаичката, напълно в духа на епохата, беше натъпкана с мебели до пръсване. И тукашните стени бяха облепени с тапети с чудовищни цветни мотиви. Над скрина висеше не много сполучлива графика, изобразяваща, ако можеше да се вярва на подписа, някоя си госпожица Уест в ролята на Дездемона. А на леглото в безсъзнание лежеше Алиса Лидъл, обляна в пот и бледа като призрак. Тя бълнуваше толкова силно, че без малко да видя във въздуха над нея въображаемите червени керемиди на дома на Заека и да чуя „Greensleeves“.

— Возили се с лодка по Темза — тя, сестрите й и сър Чарлз Латуидж Доджсън — изпревари Венера Уайтблек въпроса ми. — Алиса паднала във водата, измръзнала, вдигна температура. Идва лекар, изписа разни лекарства, даваха й ги от домашната аптечка. Случайно между лекарствата се оказа и шишенце с лауданум. И тя го изпи. Оттогава лежи в това състояние.

Замислих се.

— А безотговорният Чарлз е онзи мъж с коса на пианист, който разговаря с декана Лидъл? Когато минавах през гостната, усетих мислите му. Той изпитва силна вина.

— Да, той е, същият. Приятел на семейството. Преподавател по математика, но иначе съвсем приличен тип, Не бих го нарекла безотговорен. Той не е виновен за случилото се в лодката. Никой не е застрахован от това.

— Той често ли е с Алиса?

— Често. Тя го обича. Той я обича. Когато я гледа, мърка. Измисля и разказва на момичето всякакви необикновени истории. Тя обожава това.

— Аха — помръднах аз с ухо. — Необикновени истории. Фантазии. И лауданум. Дойдохме си на думата. Сега е ясно откъде се е появила. Впрочем стига за това. Да помислим за момичето. Искам тя да оздравее. Колкото се може по-скоро.

Котката присви зелените си очи и мустаците й щръкнаха, което при нас, котките, означава безкрайно изумление. Но бързо се взе в лапи. И се умълча. Знаеше, че ако попита за причините, довели до моето желание, това ще бъде абсолютна липса на такт. Освен това знаеше, че аз няма да отговоря на въпроса й. Никой котарак не отговаря на подобни въпроси. Правим винаги каквото пожелаем и не сме свикнали да се обясняваме.

— Искам — повторих настойчиво аз — болестта да напусне госпожица Алиса Лидъл.

Венера седна, помига, помръдна с ухо.

— Това е ваше право, княже — каза меко тя. — Аз… аз мога само да ви благодаря… за уважението. Обичам това момиче.

— Това не е уважение. Така че не ми благодари, а се хващай за работа.

— Аз ли? — Тя едва не подскочи от изненада. — Аз ли трябва да я лекувам? Но това е забранено на обикновените котки! Мислех си, че ваша милост сам ще благоволи… Пък и аз не бих успяла…

— Първо, на света няма обикновени котки. Второ, аз мога да нарушавам всякакви забрани. В тази минута — нарушавам. Хващай се за работа.

— Но… — Венера не сваляше от мен очи, в които изведнъж се появи страх. — Но нали… Ако аз измъркам болестта от нея, тогава аз…

— Да — отвърнах пренебрежително аз. — Ти ще умреш вместо нея.

„Струва ми се, че обичаш това момиче — помислих си. — Така че докажи любовта си. Може би си си мислела, че е достатъчно да лежиш на коленете й, да мъркаш и да й позволяваш да те милва? Като същевременно затвърждаваш всеобщото мнение, че котките са лъжливи създания, че се привързват не към хората, а към мястото?“.

Разбира се, че беше под достойнството ми да говоря подобни неща на Венера Уайтблек. И съвсем не беше нужно. Подкрепяше ме властта на авторитета. Единственият авторитет, който признават котките. Венера тихо измяука, скочи на гърдите на Алиса и започна силно да тъпче с лапки. Аз чувах тихото пропукване на дамасковото одеяло, в което се забиваха ноктите й. След като намери точното място, котката легна и започна силно да мърка. Въпреки явната липса на опит, тя се справяше идеално. Веднага усетих, как с всяко измъркване тя извлича от болната онова, което трябваше да бъде извлечено.

Аз, естествено, не й пречех. И внимавах да не й попречи някой друг. Оказа се, че съм постъпил правилно.

Вратата тихо се отвори и в стаята влезе бледият брюнет, Чарлз Латуидж или Латуидж Чарлз, забравих как беше. Влезе с наведена глава, изпълнен с разкаяние и препълнен с мъка и вина. Забеляза лежащата на гърдите на Алиса Венера Уайтблек и веднага реши, че има на кого да си го изкара.

— Хей, ккк… котко — извика той, заеквайки. — Псст! Слизай от леглото ввв… веднага!

Той направи две крачки и погледна към креслото, на което лежах аз. Видя ме — а може би не мен, а само усмивката ми, висяща във въздуха. Не знам как успя, но ме видя. И пребледня. Тръсна глава. Разтърка очи. Облиза устни. После протегна ръка към мен.

— Хайде, докосни ме — казах аз колкото се може по-сладко. — Само ме докосни, грубиян такъв, и през целия си останал живот ще си бършеш носа с протеза.

— Кой си ти-и-и — каза той, заеквайки. — Кой си-и-и-и?

— Името ми е легион — отговорих равнодушно аз. — За приятелите ми съм Малигнус, princeps potestatis aeris[321]. Аз съм един от онези, които кръжат, оглеждайки се, quaerens quern devoret[322]. За ваш късмет ловуваме предимно мишки. Но на твое място не бих бързал да си правя някакви изводи.

— Това нннн… — заекна той, този път толкова силно, че очите му едва не изскочиха от орбитите си. — Това нннне…

— Възможно е, възможно е — уверих го, продължавайки да се усмихвам с белите си остри зъби. — Стой си на мястото, намали движенията си до минимум и ще ти подаря здравето. Parole d’honneur[323]. Разбра ли какво ти казах, двукраки? Единственото, което ти позволявам да помръдваш, са клепачите и очните ябълки. Освен това ти позволявам да продължиш внимателно да вдишваш и издишваш.

— Но…

— Не разрешавам да дърдориш. Не мърдай и мълчи, сякаш от това зависи животът ти. А той, между другото, зависи.

Той ме разбра. Стоеше, потеше се в тишината, гледаше ме и усилено мислеше. Мислите му бяха ужасно объркани. Не очаквах да намеря такива мисли у един преподавател по математика. В същото време Венера Уайтблек си вършеше работата, а въздухът вибрираше от магията на нейното мъркане. Алиса помръдна, застена. Котката я успокои, полагайки леко лапичка на лицето й. Щом видя това, Чарлз Латуидж Доджсън — спомних си как се казва — потрепери.

— Спокойно — казах меко аз, противно на очакванията. — Тук се провежда лечение. Това е терапия. Въоръжи се с търпение.

Той ме погледа няколко секунди.

— Ти си ммм… моя собствена фантазия — промърмори той най-накрая. — Няма смисъл да разговарям с… тттттеб.

— Точно това ти казах и аз.

— Това — той лекичко помръдна ръка, сочейки леглото, — това е ттт… терапия? Котешка терапия?

— Позна.

— „Thought to be madness“ — изрече той, като по чудо без да заеква, — „yet here is method in’t“[324].

— И това все едно аз съм го казал!

Зачакахме. Накрая Венера Уайтблек спря да мърка, легна на една страна, прозя се и няколко пъти облиза козинката си с розовото си езиче.

— Мисля, че свърши — неуверено се обади тя. — Всичко изкарах. Отровата, болката и треската. Имаше още нещо в костния й мозък, не знам какво. Но заради верността си и него изтеглих.

— Браво, My Lady.

— Ваша милост?

— Слушам.

— Още съм жива.

— Нали не си си мислела — усмихнах се високомерно аз, — че ще те оставя да умреш?

Котката присви очи в безмълвна благодарност. Чарлз Латуидж Доджсън, който от дълго време следеше разтревожено действията ни, неочаквано силно се прокашля.

— Говори — разреших му благосклонно аз, вдигайки поглед към него. — Само не ми заеквай, ако обичаш.

— Не знам какъв ритуал се провежда тук — започна тихо той, — но има неща на небето и земята…

— Премини направо към тях.

— Алиса все още е в безсъзнание.

Ха! Той беше прав. Като че ли операцията беше сполучлива. Но само за лекаря. „Medicine, cura te ipsum“[325] — помислих си аз. Не бързах да говоря, чувствайки върху себе си любопитния поглед на котката и неспокойния поглед на преподавателя по математика. Премислих различните възможности. Една от тях беше да свия рамене и да се омета оттук. Но вече се бях замесил много здраво в тази история и нямаше как да отстъпя. Първо басът, на който се бяхме хванали със Заека, а и престижът…

Усилено размишлявах. Но ми попречиха.

Чарлз Латуидж изведнъж подскочи, а Венера Уайтблек се напрегна и рязко вдигна глава. Върху странните викториански тапети се замята бърза, пъргава сянка.

— Ха-а-а-ха-а-а! — запищя сянката, кръжейки около свещника. — Ядат ли котките прилепи?

Венера присви уши, засъска, изви гръбнака си и яростно изхъка. Радецки предвидливо увисна на абажура.

— Честър! — извика той отвисоко, разпервайки едното си крило. — Арчи заповяда да ти предам да побързаш. Лоша работа! Les Coeurs отведоха момичето! Побързай, Честър!

Аз изругах много грубо, но на египетски, така че никой не ме разбра. Погледнах към Алиса. Тя дишаше спокойно, на лицето й се беше появило нещо като руменина. Но, дявол да го вземе, тя още не идваше на себе си!

— Тя все още вижда съня си — откри Америка Чарлз Латуидж Доджсън. — И се боя, че това не е нейният сън.

— Аз също се боя от това — погледнах го в очите. — Но сега не е време за разсъждения. Трябва да я измъкнем от бълнуването, преди нещата да станат необратими. Радецки! Къде се намира сега момичето?

— На полянката в Страната на чудесата! — изскърца Радецки. — На полето за крокет. С Маб и Les Coeurs!

— Да отлитаме!

— Отлитайте! — Венера Уайтблек показа ноктите си. — Аз ще пазя тук.

— Секунда само. — Чарлз Латуидж потри челото си. — Не мога да разбера всичко… Не знам накъде и защо се каните да летите, но… Няма да успеете без мен… Точно аз трябва да измисля края на тази история. А за да го направя… By Jove[326]! Трябва да дойда с вас!

— Шегуваш се — изхъках аз. — Сам не знаеш какво говориш.

— Знам! Това си е моята фантазия.

— Вече не е.

* * *

По пътя наобратно horror vacui беше още по-гадно. Затова бързах. Случва се при подобни прехвърляния бързането да се окаже пагубно. Малка грешка в изчисленията — и попадаш във Флоренция през 1348 година, по време на епидемията от Черна смърт. Или в Париж, през нощта на 23 срещу 24 август 1572 година[327].

Но на мен ми провървя. Попаднах точно там, където трябваше.

* * *

Шапкаря не грешеше и не преувеличаваше, като наричаше тази долна банда кухи фукльовци. Те правеха всичко ефектно и заради ефекта. Винаги. Така беше и сега.

Разположената между акациевите дървета зелена площ неуспешно се преструваше на игрище за крокет. Ефектът се получаваше заради забитите в нея полукръгли вратички, които на крокетен жаргон се наричаха arches. Около десетима Les Coeurs държаха в ръцете си реквизита: чукчета, или mallets, а на тревичката се въргаляше нещо, което би трябвало да представлява топки, но всъщност приличаше на свити на кълбо таралежи. Тон в групата даваше, разбира се, червенокосата Маб, наконтена в карминов атлас и крещящи бижута. С повишен тон и властни жестове тя показваше на Les Coeurs местата, които трябваше да заемат. Междувременно едната й ръка не слизаше от рамото на Алиса Лидъл. Момичето наблюдаваше кралицата и подготовката за играта с искрен интерес и пламнали бузи. Тя определено не разбираше, че се готви не игра, а садистична и показна екзекуция.

Неочакваната ми поява предизвика — както обикновено — леко объркване и шум сред Les Coeurs, което обаче беше набързо пресечено от Маб.

— Съжалявам, Честър — рече студено тя, мачкайки с обсипаните си с пръстени ръце воланчетата на рамото на Алиса. — Много съжалявам, но вече си имаме пълен комплект играчи. Между другото, точно по тази причина не ти изпратихме покана.

— Лошо няма — прозях се аз, показвайки резци, кучешки зъби, премолари и молари, казано накратко цялото ми чене и зъбен емайл, — лошо няма, Ваше величество, аз така или иначе щях да бъда принуден да откажа поканата. Не съм почитател на крокета, предпочитам други игри и забавления. А що се отнася до отбора играчи, то не разполагахте ли и с резерви?

— А теб какво те касае — присви очи Маб — какво имаме и какво нямаме?

— Разбирате ли, трябва да прибера оттук госпожица Лидъл. Надявам се, че това няма да ви развали забавлението?

— Аха. — Имитирайки усмивка, Маб също ми продемонстрира част от ченето си. — Аха. Разбирам. Само ми обясни, защо безкрайните ни спорове относно хегемонията трябва да включват и отнемането на играчки? Ние какво, да не сме деца? Нима не може, след като предварително сме се уговорили за времето и мястото, да се реши това, което трябва да се реши? Може ли да ми обясниш това. Честър?

— Маб — отвърнах аз. — Ако имаш желание да дискутираш, само назови времето и мястото. Предварително, разбира се. Сега не съм в настроение да уреждам диспути. Освен това играчите се тормозят. Затова просто отмъквам госпожица Лидъл и изчезвам. Няма да се натрапвам.

— За какъв дявол — когато нервничеше, Маб започваше да говори на някакъв ужасен жаргон — ти трябва това дете, проклета котко? Защо толкова много ти е дотрябвала? А може би работата съвсем не е в детето? А? Отговори ми!

— Казах ти, нямам желание да споря. Същото се отнася и за отговарянето на въпроси. Ела тук, Алиса.

— Хич и не помисляй да мърдаш, сополанке. — Маб стисна с пръсти рамото на Алиса и лицето на момичето се сгърчи и пребледня от болка. От изражението в тъмните й очи стигнах до извода, че тя е започнала да разбира какви игри се играят тук.

— Ваше величество — огледах се и видях, че Les Coeurs започват лека-полека да ме обграждат, — благоволете да свалите прекрасната си ръчичка от рамото на това дете. Веднага. Благоволете, ваше величество, да инструктирате своите подлизурковци да спазват предвидената в протокола дистанция.

— Сериозно? — Маб показа и останалата част от ченето си. — А ако не благоволя, какво ще се случи, ако мога да запитам?

— Можете. Тогава, червенокоса измамнице, аз също ще се откажа да спазвам протокола. Ще изкарам вътрешностите на цялата ваша банда смотаняци.

Това сложи край на празните приказки. Les Coeurs изведнъж се нахвърлиха върху мен, без да чакат Маб да им заповяда и да махне с обсипаната си с пръстени ръка. Нахвърлиха ми се всичките, които присъстваха. А те бяха много.

Но аз бях подготвен за това. Разхвърчаха се парчета от украсените им със символи на карти за игра салтамарки. Разхвърчаха се парчета от тях самите. От мен също, но в значително по-малко количество. Паднах по гръб. Това донякъде ограничи маневреността ми, но затова пък можех да ги правя на кайма и със задните лапи… Усилията ми постепенно започнаха да се увенчават с успех — няколко Les Coeurs, здраво белязани от моите нокти и зъби, се обърнаха в срамно бягство, пренебрегвайки воплите на Маб, която с прости думи им даваше заповеди, какво точно и откъде да ми изкормят.

— Че кой въобще ви обръща внимание? — внезапно се развика Алиса, внасяйки в суматохата съвсем нов тон. — Вие сте една кол ода карти! Просто една кол ода карти!

— Така ли? — изкрещя Маб, като я дръпна грубо. — Какви ги говориш?!

Един от отряда й, къдраво момче със знак спатия на гърдите, ме хвана с две ръце за опашката. Направо не мога да понасям подобно фамилиарничене, затова незабавно му откъснах главата. Но останалите вече ми се бяха нахвърлили и ме налагаха с юмруци, с токовете на обувките си и чуковете за крокет, дишайки учестено. Бяха зли като самия пъкъл. Но и аз бях лош. Само след миг около мен стана по-просторно и аз успях да премина от позиционна война в маневрена. Тревата вече беше здраво почервеняла и беше станала адски хлъзгава.

Алиса изрита с всичка сила Маб в пищяла. Нейно кралско величество изискано изруга и със замах удари момичето по лицето. То се стовари право върху един от Les Coeurs, който точно в този момент се опитваше да стане. Преди да успее да отърси момичето от себе си, аз го цапардосах веднъж в окото. А другия, който се опитваше да ми попречи, го цапардосах два пъти. Останалите двама си плюха на петите и аз успях да се изправя.

— Е, мила моя Queen of Hearts[328]? Може би за днес стига? — казах аз, бършейки кръвта от носа и мустаците си. — Може да довършим друг път, като предварително се уговорим за времето и мястото?

Маб ме възнагради с такъв букет от ругатни, в който определението „раиран кучи син“ беше най-мекото, макар и най-често повтаряното. Тя очевидно нямаше намерение да отлага конфликта за друг път. Няколко Les Coeurs вече се бяха съвзели от първоначалния шок и се подготвяха за ново нападение. А аз бях много изморен и със сигурност имах едно счупено ребро. Прикрих с тялото си Алиса.

Маб изпищя триумфално. Клоните на акацията неочаквано се разгърнаха като водите на Червено море. И оттам, разпалено от миризмата и врявата на Les Coeurs, в тръс изтича едно Джаберуоки, по-точно доста пораснал екземпляр Джаберуоки. Страхотно ужасно Джаберуоки.

— Ще заповядам да ми ушият шапка от теб, Честър — изрева Маб, посочвайки на Джаберуокито върху кого трябва да се нахвърли. — Ако от теб изобщо остане достатъчно кожа за шапка!

Аз съм котарак. Имам девет живота. Само че не помня дали ви казах, че осемте вече съм ги използвал?

— Бягай, Алиса! — изсъсках аз. — Бягай!

Но Алиса Лидъл дори не помръдна, парализирана от страх. Изобщо не се изненадах.

Джаберуокито заора с нокти в тревата, сякаш се канеше да изкопае станция на метрото или тунел под Монблан. Черно-червеникавата му кожа щръкна, правейки го да изглежда два пъти по-голям, макар че и без това той си беше достатъчно грамаден. Мускулите под кожата му изпъкнаха и засвириха Деветата симфония, в очите му се разгоря адски пламък. Раззина паст така, че неволно му се възхитих. И се хвърли върху мен.

Защитавах се яростно. Дадох всичко от себе си. Но той беше по-голям и адски силен. Преди да успея да го сваля от себе си, той здраво поработи върху мен.

Едва се държах на лапите си. Кръвта ми капеше в очите и се съсирваше върху хълбоците ми, а острият край на едното от счупените ми ребра усилено се опитваше да намери нещо в десния ми дроб. Алиса крещеше така, че ушите ми пищяха. А Джаберуокито със сила избърса яйцата си в тревата, помръдна остатъците от ушите си, погледна ме изпод разкъсаните си клепачи и над кървящия носоклюн. Отново раззина паст и изведнъж рязко я затвори. Вместо отново да се хвърли върху мен и да ме доубие, той внезапно млъкна като омагьосан. Като кравешки задник.

Аз се обърнах инстинктивно и, честно ви казвам, за последен път бях виждал такова нещо в „Раждането на една нация“ на Грифит. Между дърветата към мен се носеше помощ. Но това не беше US Cavalry[329] или ку-клукс-клан. Беше моят познат, някой си Чарлз Латуидж Доджсън. Изглеждаше не по-зле от свети Георги от картината на Карпачо, беше въоръжен с ворпален меч, пръскащ навсякъде ослепителни мигблисални отражения.

Търляха се честлинни комбурси (и сврецваха в плите), а щурпите бяха съвсем окласни (и равапсатваха прасурси)[330].

Няма да повярвате, но Джаберуокито побягна първо. След него с подвити опашки се втурнаха онези от Les Coeurs, които все още се държаха на краката си. Последна напусна бойното поле кралица Маб, проливайки сълзи върху копринената си рокля. Аз виждах всичко като през напълнен с отвара от цвекло аквариум. А миг по-късно…

Закълнете се, че няма да се смеете. Миг по-късно видях как един бял заек с розови очи поглежда часовника, който беше извадил от джобчето на жилетката си. След това паднах в черна бездънна дупка.

Падането продължи дълго.

Аз съм котарак. Винаги падам на четири лапи. Дори и да не го помня.

* * *

— Ах — неочаквано каза Чарлз Латуидж Доджсън, облегнал лакти върху върбовата кошница с пирожки. — Познато ли ти е, Чешърски котарако, разкошното усещане за сънливост, съпътстващо събуждането в лятното утро, когато въздухът е изпълнен с пеенето на птички, през отворения прозорец подухва живителен вятър, а ти, лежащ с притворени очи, виждаш, сякаш все още насън, лениво поклащащите се зелени клонки и повърхността на водата, покрита със златисти бръчици? Ах, повярвай ми, Котенце, това е блаженство, което граничи с дълбок копнеж, блаженство, което пълни очите със сълзи, подобно прекрасна картина или стихотворение.

Няма да повярвате. Той не заекна нито веднъж. Пикникът си вървеше както му е редът. Алиса Лидъл и сестрите й играеха шумно на брега на Темза, една по една влизаха в привързаната за брега лодка и една по една скачаха от нея. Ако междувременно се случеше някоя от тях да пльосне в плиткото, тя писваше заразително и повдигаше високо полите на роклята си. Тогава седящият до мен Чарлз Латуидж Доджсън слабо се оживяваше и леко се изчервяваше.

— And I have loved you oh so long… — замърках аз под мустак, стигайки до извода, че в думите на Мартенския заек имаше много истина.

— Не можах да разбера.

— „Greensleeves“. Но да не говорим за това. Знаеш ли какво, скъпи ми Чарлз? Опиши всичко това. Както се вижда от приложената илюстрация, приказката постепенно се разшири и се напълни с всякакви куриозни фигури. Време му е да опишеш всичко това. Още повече, че началото вече е поставено.

Той мълчеше. И не сваляше поглед от радостно пищящата Алиса Лидъл, която вдигаше полите си толкова нависоко, че се виждаха гащичките й.

— „Макар че времето е зло и бързо то отлита“ — изведнъж каза тихо той. — „Дете с безоблачно чело и чудо в очите. Не чувам вече твоя смях, лицето ти не срещам. Порасна ти и вече, ах, за мен не се досещаш.“[331]

— По-добре се придържай към прозата — не издържах аз. — Поезията не се търси много на пазара.

— Да, да, разбира се — съгласи се той. — Мисля, че поотрасне ли още малко, съвсем ще ме забрави.

Погледнах го и леко се намръщих, а той рече:

— Не можеш ли… хммм… да се материализираш още малко? Усмивката ти, висяща във въздуха, леко ме изнервя, да знаеш.

— Днес, скъпи ми Чарлз, не мога да ти откажа нищо. Твърде много съм ти задължен.

— Няма нужда — смутено отвърна той и отмести поглед. — Всеки на мое място… Не можех да допусна, че теб… че ти… ще бъдеш убит от собствената ми фантазия.

— Благодаря ти, че не го допусна. Но просто ей така, между нас казано, откъде, о, гордост на кавалерията и пехотата, успя да намериш ворпалски мигблистален меч?

— Откъде съм намерил… какво?

— Дреболии, Чарлз. Отклонихме се от темата.

— Книга, в която да се опише всичко? — Той отново се замисли. — Не знам. Повярвай ми, не съм сигурен, че ще успея…

— Ще успееш. Силата на фантазията ти е способна да троши ребра.

— Хммм. — Той протегна ръка, сякаш се канеше да ме погали, но навреме се отказа. — Хммм, кой знае? Може пък на нея… да й хареса такава книга? Освен това колежът не ми плаща много, няма да е зле да скътам някой друг фунт настрани… Разбира се, ще трябва да я издам под псевдоним. Работата ми като преподавател…

— Нужен ти е приличен nom de plume[332], Чарлз — прозях се аз. — И не само заради управата на колежа. Името ти няма да изглежда добре на корицата. Звучи така, сякаш някой, който е болен от белодробен пневмоторакс, се опитва да си продиктува завещанието.

— Не може да бъде — възмути се той. — Може пък ти да имаш някое предложение? Нещо, което да звучи по-добре?

— Имам. Уилям Блейк.

— Подиграваш се.

— Тогава Емили Бронте.

Този път той млъкна и дълго време не се обади. Момичетата Лидъл намериха на брега миди. Радостните им възклицания нямаха край.

— Спиш ли, Чешърски котарако?

— Опитвам се да заспя.

— Е, спи, спи, нощни тигре. Няма да ти преча.

— Лежа на ръкава на сюртука ти. Ами ако решиш да станеш?

— Ще си отрежа ръкава — усмихна се той. Мълчахме дълго, гледайки Темза, в която плаваха патици и гмурци.

— Литературата… — внезапно заговори Чарлз Латуидж, който имаше такъв вид, сякаш е бил събуден неочаквано рано сутринта. — Литературата е мъртво изкуство. Навлизаме в двайсети век, а той ще бъде векът на изображенията.

— Имаш предвид оная веселба, измислена от Луи Жак Манде Дагер?

— Да — потвърди той. — Точно фотографията имам предвид. Литературата — още повече фантазията, е лъжа. Писателят мами читателя, влачи го по безпътицата на собственото си въображение. Мами го с двусмислици и многосмислици.

— Значи фотографията не е двусмислица? Дори онази, която изобразява дванайсетгодишно момиче, лежащо на шезлонг в достатъчно двусмислена поза?

Той се изчерви.

— Няма от какво да те е срам — отново махнах с опашка аз. — Всички ние обожаваме красивото. Мен също, скъпи ми Чарлз Латуидж, ме привличат младите котки. Ако се увличах по фотографията като теб, също нямаше да тръгна да търся други модели. Плюй на правилата да добрия тон!

— На никого не съм ппп… показвал тези снимки. — Изведнъж той отново започна да заеква. — И никога няма да ги ппп… покажа. А ти трябва да знаеш, че имаше такъв ммм… момент, когато възлагах на фотографията определени надежди… От финансово естество.

Усмихнах се. Мога да се обзаложа, че той не разбра усмивката ми. Не разбра какво си помислих… Не знаеше какво бях видял, докато летях надолу по черната шахта на заешката дупка. А аз видях, че след сто и трийсет години, през месец юли 1996 година, четири негови снимки на момичета между единайсет и тринайсет години в романтично и възбуждащо въображението викторианско бельо и двусмислени, но твърде еротични пози, щяха да бъдат предложени на търг в Сотби и щяха да бъдат продадени за четирийсет и осем хиляди и петстотин фунта стерлинги. Добра сума за четири късчета обработена с химикали хартия.

Но нямаше смисъл да говоря за това.

Чух плясък на криле. На близката върба кацна Едгар. И започна призивно да грачи. Нямаше нужда. И сам разбирах, че вече е време.

— Край на пикника — станах аз. — Сбогом, Чарлз.

Той не се изненада.

— Можеш ли да вървиш? Раните ти…

— Аз съм котарак.

— Трябваше да се досетя. Та ти си Чешърския котарак. Ще се срещнем ли отново? Как мислиш?

Не му отговорих.

— Ще се видим ли отново? — повтори той.

— Nevermore[333] — отвърна вместо мен Едгар.

* * *

Общо взето това е краят, скъпи мои. Така че е време да приключвам.

Когато се върнах в Страната, златният следобед беше в разгара си: нали при нас времето тече по-различно, отколкото при вас. Само че не отидох при Заека и Шапкаря, за да изпием заедно спечелената от баса бутилка и да се похваля с поредния — след упорития Шекспир — успех в направляването на съдбата на световната литература. Не отидох и при Маб, за да се опитам да изгладя конфликта с помощта на банален, но изпълнен с комплименти разговор. Отидох в гората, за да си полежа на клона, да си ближа раните и да си грея кожухчето на слънце.

Някой беше изкъртил табелата с надпис „ВНИМАНИЕ: ДЖАБЕРУОКИ“ и я беше захвърлил в храстите. Най-вероятно го беше направило самото Джаберуоки, което често постъпва така, защото обожава да изскача ненадейно пред посетителите, а предупредителната табела свежда до нула ефекта на изненадата.

Но клонът си беше там, където го бях оставил. Изкатерих се на него. Провесих изящно опашка. Полегнах, след като предварително се уверих, че Радецки не се върти наоколо.

Слънцето припичаше. В плите весело се търляха и сврецваха честлинни комбурси и щурпи, а прасурсите равапсатваха нещо, но какво точно, не можах да разбера. Намираха се твърде надалеч.

Беше златен следобед.

Беше прекрасно и леко меланхолично. Каквото е винаги тук.

Впрочем вие и сами можете да прочетете за това. В оригинал. Или в някой от преводите.

Та те са толкова много.

Случаят в Мисчив Крийк

„СЛУЧАЯТ В МИСЧИФ КРИЙК“, разказът, чиято идея носих в себе си почти шест годиш, се появи горе-долу на границата между миналия и този век — започнах го през зимата на 1999 година, а беше готов малко след новогодишната нощ на Y2K, или 2000 година. Заглавието е в чест на Брет Харт, който озаглавява разказите си в подобен стил.

Написах „Случаят…“ след много дълго прекъсване в писането на къси форми; да припомня — предишният ми разказ, „Златен следобед“, беше завършен през 1997 година. Пенталогията за вещера, естествено, ме погълна изцяло. Особено накрая, по време на последните два тома.

За разказа са ме вдъхновили безброй книги — Джанет Кейв и Марджъри А. дю Монд, „Вещици и вещерство“, Филип У. Сарджънт, „Вещици и магьосници“, Брайън П. Левак, „Лов на вещици в Европа в стари и нови времена“, а и за „Магьосницата“ на Жул Мишле няма нужда да споменавам. Малко трудове за магии и вещици са подминали прочутата афера в Сейлъм.

Случаят Сейлъм, който е разгледан в новелата с подробности, с добросъвестност по отношение на историческата истина, е бил много нетипичен. Случил се е през февруари 1692 година, тоест много късно. Престъпното безумие е преплувало Атлантика дълго след като престанало да бушува и почти изчезнало в Европа. Пиковият период на европейското преследване на вещици е между 1600 и 1620 година. Само в Сейлъм са убити над двайсет и двама души. Това може и да не е малко само по себе си, но съдиите в Сейлъм не могат да се сравняват с Филип Адолф фон Еренберг, епископът на Вюрцбург, който само за една година изгорил на кладата деветстотин вещици. Колегата му, епископ Фукс фон Дорнхайм от Бамберг, изгорил шестстотин. Във Франкония, във Фулда, били изгорени триста жени за три години. Рекордът обаче бил в саксонския Кведлинбург — там били изгорени сто трийсет и три жени… за един ден. А в силезийския град Ниса — наистина ренесансов, в съответствие с духа на епохата, с духа на прогреса, както прилягало на века на промишлената революция — гилдията на майсторите на печки построила на братята си доминиканци специална печка за изгаряне на вещици. Прогрес! В забвение отишли дървеното рало, чекръкът, хромелът — те изглеждали като купчина съчки на пазара; сега вече сме имали плуг, тъкачен стан, водна мелница и печка за вещици. В прототипа от Ниса били изгорени само около стотина жени, но това бил опит, който не отишъл напразно, а дал плодове три века по-късно. В същия този район. В Аушвиц.

Но да се върнем към Сейлъм. Докато изучавах аферата, добих силното усещане, че основите й не са там, където са в повечето европейски случаи, изобщо не става въпрос за психоза, фанатизъм, за яростното женомразство на духовенството, при което, трябва да се каже ясно, католическото духовенство и обвиняваната в какво ли не Инквизиция умело сдържали напъните на реформираните църкви; лутераните и англиканците със същата разпаленост пращали жените на изтезания и ги побивали на кол. В Сейлъм, според впечатлението, създало се у мен, в действителност никой от доносниците и съдиите по онова време не е вярвал в магии, а е ставало въпрос за пари или лична вражда, което впрочем внушава и Артър Милър в своята знаменита пиеса. Оттук и замисълът и лайтмотивът на разказа, впрочем близки до „Музикантите“ — мъчим животните, защото са безсилни пред нас, изтезаваме „вещиците“, защото какво могат да ни направят безсилни жени. И изведнъж — изненада…

Разказът беше публикуван в августовския брой от 2000 година на списание „Нова фантастика“.

Натъкнаха се на трупа случайно, той ги погледна изведнъж с черните дупки на очните си кухини иззад един хвойнов храст. От изсъхнало дърво, с което сякаш бяха едно цяло. На пръв поглед беше точно така — сякаш човекът и дървото бяха умрели заедно. Едновременно. Сякаш се бяха сраснали в момента на смъртта.

Джейсън Ривет потрепери.

„Разбира се — поправи се той мислено, — те няма как да са умрели заедно“. Дървото беше бяло, почти без клони, уродливо, полуизгнило, превито, разцепено — беше ясно, че е умряло отдавна, много отдавна. Човекът, чиито останки бяха приковани към дървото, със сигурност беше умрял по-късно. Също отдавна, но по-късно.

— Дявол да го… — започна Адам Стаутън, но млъкна.

Чичо Уилям се наведе в седлото и се изплю. Преподобният Мадокс не каза нито дума.

Абирам Торп слезе от седлото, приближи се предпазливо, приведе хвойновия храст с мускета си. Застана до Исмаил Сасамон. Попита нещо, индианецът му отговори. Кратко и гърлено.

Черепът, отделен от скелета, беше набит на клон на около шест фута над земята. Под черепа, около един фут по-долу, беше закрепен гръдният кош; между обраслите с мъх ребра стърчаха изгнили дървени клинове. Едната ръка, с кошмарно разперени пръсти, висеше около ключицата. Другата, заедно с тазовите и бедрените кости, пищялите и куп дребни костици, лежеше в подножието на изсъхналото дърво.

— Червенокожи — каза убедено конетабъл Хенри Коруин. — Това е работа на диваци.

— Исмаил казва, че не е — възрази Абирам Торп. — Нали, Исмаил?

— Не са мохоки — изрече гърлено индианецът. — Не са сенеки. Не са мохикани. Не са лени ленапи.

— Той самият е червенокож — изсумтя конетабълът, — затова ги говори такива. Нито един християнин не би постъпил така с покойник. Не бих се изненадал, ако се окаже, че клетника са го приковали жив към дървото. Как мислите, господин Торп? Нали вие разчитате следите не по-лошо от дивак, извинете за сравнението…

— Какви ти следи — промърмори ловецът. — Това е нещо старо. Сигурно е тук от години…

— По време на Войните на крал Филип — отбеляза Адам Стаутън — в горите е било пълно с трапове, нямало нищо странно в това да се намери череп в храстите. Мислиш ли, Абирам, че и този тук виси някъде от седемдесет и пета година?

— Възможно е. Струва ми се…

— Трябва да погребем останките — прекъсна го преподобният Мадокс, явно без да се интересува какво му се струва на трапера. — Слизайте от конете, господа.

— Няма ли да е загуба на време? — намръщи се чичо Уилям. — Това са само няколко кости на някакъв дивак, убит от други диваци. Нека…

— Ние сме християни — прекъсна го хрипливо Джон Мадокс с обичайния за него неприятен и нетърпящ възражения тон. Слабият пастор с висока шапка, загърнат с мантия, изглеждаше като голяма черна птица. „Голям черен гарван — помисли си за кой ли път Джейсън Ривет. — Мършав черен гарван върху сив кон.“

Преподобният се обърна върху седлото и измери юношата с такъв поглед, сякаш беше успял да прочете мислите му.

— Вземи конете, момче. Отведи ги при потока и ги напой. По-живо! Слизайте, господа. Да погребем покойника.

— Е, няма да се преработим — промърмори дърводелецът Стаутън. — Не е останало много от този. Ще е достатъчно да се разрови земята с обувка…

Хенри Коруин избоботи нещо недоволно. Джейсън Ривет не го чу — той вече водеше конете надолу към котловината.

От потока лъхаше хлад, миришеше на конски босилек и изгнили кори на дървета. Водата беше кафява от торфа, а на местата, където течението беше издълбало ями, изглеждаше черна в сянката на приведените над котловината дървета. До самия бряг растяха букове, чиито клони се бяха сплели и образуваха навес. Под буковете, зад гъстия трънак, се бяха настанили сасафраси[334], лиственици и борчета.

На завоя на поточето, от дълбочината под ерозиралия бряг изскочи пъстърва, с плясък, достоен за бобър. Джейсън Ривет потрепна, конете надигнаха муцуните си.

— Ако конете са се напили, води ги тук, момче — долетя отгоре гласът на преподобния Мадокс. — И по-живо! Размърдай се!

„Престани да ме командваш — помисли си Джейсън. — Престани да гледаш на мен като на слуга, като на негър, престани да се разпореждаш с мен, и то с такъв тон, сякаш ме ругаеш, че съм мързелив и не изпълнявам точно заповедите ти. Това ми омръзна. И ми омръзна чичо Уилям да допуска това, да гледа равнодушно и да се прави, че нищо не е чул. Ех, ако беше жив татко, той не би позволил на никого да прави това. Дори и на самия преподобен Джон Мадокс.“

„Омръзна ми“ — повтори мислено Джейсън Ривет, докато хващаше в юмрука си юздите на шестте коня. Те тръгнаха послушно, като се подхлъзваха, тропаха и звънтяха с подковите си по камъните — сивият скопец на преподобния, кафявият кон на дърводелеца Стаутън, дорестата кобила на Абирам Торп, петнистата кобилка на конетабъла Коруин, кулестият жребец на чичо му и собственият му сиво-кафяв кон.

— Хайде, момче — напомни му пасторът. — Не се бави!

„Писна ми — помисли си Джейсън. — Писна ми и от него, и от цялата тази експедиция. И както ми се струва, не съм единственият, на когото му е писнало.“

— Трябва да погледнем истината в очите — изрече навъсено Адам Стаутън. — Ние сме на повече от шейсет мили от вкъщи. Храната за конете свършва, а няма откъде да си намерим още, защото дори и в тези гори да има някакво жилище или ферма, сигурно са на бедняци и там няма да получим нищо. По дяволите, господа, колко дълго смятате да проточвате това начинание — до зимата? Докъде смятате да стигнем, до река Кънектикът? До Апалачите? Абирам Торп, по дяволите, отвори си устата, повтори това, което ми каза неотдавна. Някой трябва да го каже най-накрая, по дяволите!

Облегналият се на мускета си Абирам Торп пристъпи от крак на крак, мачкайки в ръце украсената с енотова опашка шапка. Не беше тайна, че не си пада по приказките. Ако го питаха — отговаряше кратко и навъсено, и то не винаги. А ако не го питаха, се обаждаше много рядко.

— Струва ми се — промърмори най-накрая ловецът, като се изкашля в юмрука си, — че трябва да се връщаме. Отидохме малко далечко.

— Малко далечко? — изсумтя Адам Стаутън. — Хубава работа! На повече от шейсет мили на запад от Уотъртаун сме! Стигнахме по-далеч от капитан Елизур Холиоук през хиляда шестстотин трийсет и трета година!

— Господа — преподобният Мадокс впери пронизващ поглед в трапера и дърваря, очите му пламтяха като черни езера между периферията на шапката и по-зацапаната белота на яката. — Вие и двамата се съгласихте доброволно да участвате в преследването, никой не ви е принуждавал. Затова съм учуден от думите ви и от неочакваното ви обезкуражаване, господин Стаутън. Изглежда, сте забравили за целта, от която се ръководим. Законът и правосъдието…

— Законът! — изсумтя отново дърводелецът, прекъсвайки пастора. Джейсън Ривет отдавна беше забелязал, че в цялата компания Стаутън беше единственият, който не се притесняваше да прекъсва преподобния. — Законът не може да нахрани конете, по дяволите!

— Внимавай! — каза Хенри Коруин. — Гледай да не призоваваш дявола, Адам Стаутън. Защото той винаги е готов да се яви.

Дърводелецът се огледа боязливо, хвърли поглед към купчината пръст, затрупала сваления от дървото скелет. Но веднага вдигна гордо глава.

— Що се отнася до вашето правосъдие — каза той, гледайки пастора, — уверявам ви, че то ще се осъществи и без нас. Конят на девойката е паднал още след Пенакук, уморила го е, видяхте трупа. А тя няма никакви шансове да прекоси пеша пустошта — саката е. Така че правосъдието ще се извърши от студа и глада, а за палач ще послужи някоя мечка, вълк или червенокожите. От нея ще остане не повече, отколкото от това тук. Няколко оглозгани бели кокала. Така че можем да се връщаме вкъщи и с чиста съвест да съобщим на целия окръг, че…

— Не! — прекъсна го конетабълът Коруин рязко и енергично. — Няма да се върна, докато не я хвана. Или не видя трупа. Впрочем, за трупа се съмнявам. Не забравяйте с кого си имаме работа. Ако беше обикновена девойка, отдавна вече да сме я хванали. Но тя не е обикновена. За такава като нея гладът и дивите зверове не са нищо, защото има дяволска сила! Забравихте ли на какво беше способен Джордж Бъроуз от Сейлъм? Макар и да беше невзрачен на вид, можеше да държи в разперените си ръце мускет и бъчонка меласа колкото си иска дълго, защото…

— Това какво общо има със случая? — прекъсна го рязко дърводелецът. — А?

— Това — изсумтя Хенри Коруин, — че за разлика от някои хора аз не съм страхливец. При вида на някой мъртвец не пълня гащите и не казвам, че искам вкъщи.

— Ти самият току-що показа, че се страхуваш от дявола, Коруин.

— От нищо не ме е страх!

— Нито пък мен!

— Успокойте се, господа — спря препирнята хрипливият глас на Джон Мадокс. — Одобрете се. А да се боим трябва единствено от Бога. Както разбирам, конетабъл Коруин, вие сте за продължаване на преследването?

— Точно така. Искам да видя девойката на бесилото, и нямам намерение да преотстъпвам наказанието нито на вълците, нито на червенокожите. Освен това не съм дърводелец, не ме е страх от скелети.

— Господин Хопууд?

Чичо Уилям премести с езика си тютюна за дъвчене на другата буза, изплю се върху папратите. Помълча няколко секунди. Но Джейсън Ривет не се съмняваше в отговора му. И не сгреши.

— А на мен ми е все едно. Както кажете, преподобни. Ако наредите да вървя — ще вървя. Ако наредите да се връщаме — също добре. Аз съм подир вас.

— А аз — пасторът прониза с поглед дърводелеца — съм за това преследването да продължи. Защото така повелява законът и така повелява Светото писание. И това би било достатъчно, дори и да се окажех в малцинство. Но в случая вие сте в малцинство, господин Стаутън.

— Интересно броите, преподобни. И малко преждевременно обявявате резултатите, струва ми се.

— Броя правилно — отговори студено пасторът. — Господата Коруин и Хопууд споделят моето мнение. Значи водя с три на два гласа и това е краят на гласуването. Няма да тръгнем да питаме за мнението му един юноша. Още по-малко пък — индианец. Така че продължаваме по следата.

— Няма следи — изрече с гърления си глас Исмаил Сасамон, изниквайки като дух от гъсталака.

— Какво значи няма? — намръщи се Абирам Торп. — И къде са се дянали? Огледа ли както трябва, Исмаил?

— Няма следи.

— Няма следи — повтори след продължителната тишина Адам Стаутън. — В такъв случай накъде да вървим? Какво ще наредите, преподобни? Конетабле? И ти, Исмаил? Тук не се интересуват от мнението ти на индианец и не се съобразяват с него. Но аз, по дяволите, с удоволствие бих го узнал.

Индианецът го погледна, а лицето му беше като на изсечена от дърво кукла.

— Накъде ще наредиш да вървим? — повтори дърводелецът, дори без да се опитва да скрива насмешката си.

— Нататък, накъдето са секачите. — Лицето на Исмаил все така не изразяваше нищо. — Чуват се секачи. Наблизо има сечище.

Мълчаливо, без дори да чака команди, отрядът се озова върху седлата. Исмаил се понесе напред, останалите подир него — толкова бързо, колкото позволяваше гората. Отпред бяха Абирам Торп, вече приготвящ мускета си, и конетабъл Коруин. Джейсън Ривет беше най-отзад. Вече го бяха научили да си знае мястото.

— Интересно — промърмори яздещият пред него Адам Стаутън, — кой ли шета тук, насред пустошта? Нещо не съм чувал за селища на запад от Уорчестър и плантацията Пенакук.

Уилям Хопууд не отговори, зает с проверката на състоянието на пистолета и рязаната си пушка. Джейсън Ривет знаеше, че чичо му умее да борави с оръжията. Всички знаеха това. Само по тази причина бяха взели чичото в отряда. Уилям Хопууд имаше славата — ако това беше точното определение — на убиец. Всички знаеха, че на младини е ловувал в горите пенобскоти, пекоти и нашуи, че е преследвал сенеки и мохоки, че има колекция от скалпове. Както твърдяха недоброжелателите, предимно женски.

Преподобният Мадокс, разтревожен от скърцането на кремъковия механизъм, се обърна назад. И на него му беше известно ширещото се мнение за чичото. И също беше забелязал как от сънлив и безразличен към всичко ленивец Уилям Хопууд се беше превърнал в хищник с пламнал поглед.

— Стреляйте само по команда, мистър Хопууд — изсъска той. — По команда, не по-рано. Разбрахте ли?

Движеха се нагоре по течението, лавирайки между струпванията от сасафраси и сумакови храсти. Скоро и нетренираният слух на Джейсън долови съпровожданите от ехо удари на няколко брадви. А малко по-късно рязък трясък и съвсем близкото хрущене на чупещи се клони известиха за резултатите от усилията на дървосекачите. След минута отрядът от Уотъртаун излезе на сечището. Заблестяха отсечени дървета и стърготини. Замириса на смола.

Дърварите бяха шестима. Трима сечаха клоните от повалените борове. Двама търкаляха към края на поляната големи дънери, умело управлявайки впряг от два ниски и набити космати коня. Последният, който беше най-близо, събираше клоните и ги подреждаше на купчини.

Когато видяха отряда, дървосекачите застинаха, Джейсън забеляза, че всички имат еднакви светли коси и някак странни лица.

— Не се бойте, хора! — извика Мадокс, като леко разтвори мантията си, за да се видят сребърните ресни, с които беше обшита обърнатата яка на свещеника. — Ние сме добри християни, поддръжници на краля, реда и закона.

Дърварите не изглеждаха изплашени. Наистина, бяха ги сварили неподготвени, но не успяха да ги изплашат. Те несъмнено бяха виждали и мускети, и пушки с къси цеви, и пистолети, но върху широките им, наподобяващи месечини лица, не се появи и сянка на страх. Тези широки лица — Джейсън Ривет вече беше разбрал, че изглеждат странни заради липсата на бради и заради неестествено светлите вежди и ресници — не изразяваха нищо, освен абсолютно безразличие.

— Ние сме християни и стражи на закона — повтори преподобният, докато се надигаше в седлото и оглеждаше сечището. — Идваме от Уотъртаун, окръг Мидълсекс. Преследваме избягал от затвора престъпник, осъден от законния съд на Колонията в Масачузетския залив.

— Този престъпник е жена — добави конетабъл Коруин. — Млада светлокоса жена. Да сте виждали такава?

Дървосекачите го гледаха така, сякаш е прозрачен. Сякаш изобщо не разбираха думите. Сякаш изобщо не ги чуваха. Този, който се намираше най-близо, се извърна и спокойно продължи да събира клоните, сякаш нищо не е станало.

— Какво, не разбирате ли? — избухна Коруин. — Или се правите, че не разбирате?

Единият от дървосекачите, най-високият, прехвърли брадвата си от едната ръка в другата, отвори уста и няколко пъти раздвижи устни, съвсем като риба. После изрече нещо абсолютно неразбираемо.

— Холандци — заяви уверено чичо Уилям. — Това са холандци. Или немци.

— Холандците обикновено знаят френски — отбеляза Мадокс. — Вие нали говорите френски, господин Стаутън?

— Къде ти — промърмори дърводелецът. — Едва-едва. Но добре, ще опитам… Мосю! Бонжур! Ну шерше ун… Една девойка… Значи фам… Ун фам, дето е избягала от призон…[335]

— Попитайте ги от кое селище са — вметна пасторът.

— Вуле ву? Компри? Парле кел селище? Кел…[336] О, по дяволите! Не знам как се казва…

— Не би помогнало, дори и да знаеше, Стаутън — прекъсна го конетабъл Коруин. — Те не разбират нито дума. И работата не е във френския. Те просто са идиоти. Идиоти са и това е!

Джейсън Ривет можеше да се закълне, че светлите лица на дървосекачите изсветляха още повече, воднисто сините очи за миг оживяха. Най-високият отново размърда устни, сякаш повтаряше след конетабъла някоя позната дума. После се усмихна, показвайки красивите си бели зъби. Отново издаде няколко неразбираеми звуци. А после се обърна, замахна с брадвата и отсече поредния клон от поваления дънер. Останалите също се върнаха към заниманията си, изглежда, напълно забравяйки за дошлите от Уотъртаун добри християни и стражи на закона.

— Трудно е да не се съглася с вас, конетабле — изрече кисело Мадокс. — Тези хора несъмнено са слабоумни. „Блажени си нисшите духом, защото тяхно е царството небесно.“

— Първите, които срещаме от два дни — поклати глава Стаутън. — И да се окажат идиоти! Тяхно ще бъде царството небесно. За тях щастие, а за нас — каръщина. И сега какво да правим? Кого да питаме?

Дърводелецът гледаше Исмаил. Индианецът безмълвно, с лице почти толкова равнодушно, колкото и на дърварите, посочи водещия до сечището път, набразден от следи от каруци и копита. Абирам Троп подкара дорестата си кобила. Конетабълът и Мадокс го последваха. Чичото освободи спусъка на мускета си.

— Сигурно наблизо има селище — досети се Джейсън, приближавайки се до коня на дърводелеца. — Как мислите, господин Стаутън?

— А ти как мислиш, момче? Че тези са дошли от Бостън?

— Не ми се подигравайте. Аз само попитах. Нали казаха, че на запад от плантацията Пенакук няма селища.

— Казаха.

— И какво?

— Грешаха.

Джейсън Ривет се приведе към шията на коня, за да премине под един нисък боров клон.

— Господин Стаутън?

— Какво има още?

— Този скелет, дето беше прикован към дървото… А сега тези странни дървосекачи… Не ви ли е страх, че…

— Какво?

— Че това е магия? Нечисти сили?

— Не говори глупости, момче.

Поток препречи пътя им, но пътеката водеше право към брод, така че те с лекота преминаха през пясъчното дъно, без дори да намокрят стремената си. Веднага след брода дърветата оредяваха — скоро излязоха от гората и отъпканата пътека зави и продължи да се точи по периферията й. Излязоха на голяма, зелена ливада, обляна в слънце, миришеща на сено, което беше събрано на няколко купи. Исмаил Сасамон се спря, изкашля се, посочи с ръка. Напълно излишно — гледката вече беше пред погледа на всички.

До една от купите, почти съборена, стоеше строен пъстър жребец, впрегнат в доста олющена зелена двуколка. Никой от отряда не беше успял да каже нито дума или поне да направи жест на учудване, когато от сламата изскочи като изплашен елен светлокос мъж, гол до кръста. Без да губи нито миг, без дори да се огледа, той хукна да бяга, ловко прескачайки магарешките бодили и купчините слама; при това изобщо не му пречеха широките панталони, които той придържаше с ръце. И все пак панталоните постоянно се смъкваха, и преди беглецът да достигне тъмната стена на гората, на няколко пъти лъсна белият му задник, рязко контрастиращ със загорелия му гръб.

— Дяволите да ме вземат… — започна Адам Стаутън и млъкна, виждайки как от купата се надига втора фигура, този път на жена.

Джейсън Ривет преглътна и отвори уста.

Абирам Торп изсумтя, дърводелецът го подкрепи, чичото се изкикоти. Преподобният Мадокс се обърна в седлото и ги изгледа яростно.

— Като животни — процеди той. — Обзети от похот и потънали в грях като говеда. Няма нищо смешно, господин Хопууд. Какво се кикотите, господин Стаутън? Това е не само наглост и разврат, но и нарушаване на закона. Господин конетабъл Коруин…

— По-добре първо да разузнаем — натърти Абирам Торп, ставайки сериозен. — Да попитаме тази жена за пътя.

— Свещени думи — добави дърводелецът. — Първо трябва да й развържем езика. Така че плашете девойката със закони и наказания, защото ще избяга.

Но жената нямаше вид, че се кани да бяга. Тя се надигна от сеното, обу си дългите чорапи, нахлузи си обувките. Закопча роклята си, прикривайки формите си, които само допреди малко бяха на показ и при вида на които Джейсън Ривет го побиха тръпки и дишането му се учести. На юношата му се стори, че учестено дишат също и чичо му, и дърводелецът Стаутън, и конетабълът. С приближаването на жената дишането им се ускоряваше още повече. А тя се приближаваше, чистейки с пръсти тревичките от разкошните кестеняви коси, стигащи до средата на гърба й.

— Не се бой. — Адам Стаутън се облиза. — Ние сме християни, поддръжници на краля и закона.

— Не се боя ни най-малко — усмихна се жената, смело вдигайки към конниците зелените си очи. Тънката ленена рокля беше плътно прилепнала към гърдите й.

Джейсън Ривет отново преглътна и почувства, че седлото изведнъж е станало неудобно, а панталоните му — тесни.

— Не ме е страх от вас, християни, поддръжници на краля и закона. Ако наистина сте такива, за каквито се представяте.

— Такива сме! — потвърди Хенри Коруин, гордо излъчвайки костеливото си тяло. — А в тези краища ни доведе…

— Това, което ни доведе тук — хрипливо го прекъсна преподобният Мадокс, — е предназначено за по-достойни уши. И разум, способен да го разбере. Прикрий безсрамната си голота, жено.

Мина известно време, преди тъмнокосата жена да разбере, че преподобният има предвид ръцете й, оголени до над лакътя. Тя ги покри с изчистената от сеното рокля, без да отмества поглед от пастора, което явно много ядосваше Мадокс.

— В Колонията в Масачузетския залив — прогърмя пасторът, поглеждайки жената сякаш не от седлото на сивия скопец, а от върха на планината Синай — безсрамното разголване се преследва от закона. Както и развратът. Казвам ти това, за да го запомниш, което аз ще подпомогна, като разговарям с някой от местните власти. А сега ни покажи пътя към селището, което, предполагам, се намира наблизо. Покажи ни пътя към някой, с който можем да поговорим. Човек със съответното положение, длъжност и разбира се, пол! Разбираш ли думите ми, жено?

— Всичките.

— А кой беше този, който избяга? — попита рязко конетабъл Коруин.

— Мъжът ми — поясни спокойно тъмнокосата. — Работи на сечището. Избяга, защото го е страх от чужди хора. Той е… чуждоземец. Швед.

— Както и онези другите на поляната, нали? И те ли са шведи?

— Някои от тях. — Жената се усмихна мило. — Има и холандци, и един норвежец. Както разбирам, сте ги срещнали. И нищо не сте разбрали. Трябва да призная, че не говорят добре нашия език. Освен това, казано направо, са си необразовани…

— Забелязахме. А къде ви е селището?

— Наблизо, на брега на река Мисчиф Крийк. Селището също се казва Мисчиф Крийк. А аз съм Франсис Флауърс.

— Името ти не ни интересува — отсече Мадокс. — Води ни в селището, жено. Казах ти, че спешно ни е нужен по-сериозен човек. Притежаващ разум.

— Разбира се, разбира се. — Жената не се усмихна, но Джейсън можеше да заложи главата си, че в зелените й очи проблеснаха весели искрици. — Както заповядате, поддръжници на краля и закона. Аз, с ваше позволение, ще потегля най-отпред, за да предупредя за посещението ви подходящите компетентни личности.

Мадокс не благоволи да отговори. Той подкара коня с пета и го насочи към ясно видимата, завиваща зад гората пътека. Индианецът потегли заедно с него. Жената — Франсис Флауърс — скочи в двуколката, изсвири пронизително и изпляска с поводите. Пъстрият жребец веднага потегли в тръс, а двуколката заподскача след него като петниста жаба.

— Енергично язди девойката… — промърмори Абирам Торп…

— И в сеното сигурно си я бива — добави Адам Стаутън.

Чичо Уилям се изкикоти.

Тръгнаха покрай рекичката, която веднага след края на гората се разля нашироко. Веднага след разлива, зад нивите с царевица и жито, сред кленовете, брястовете и брезите се белнаха дървените плочки на покривите.

— Как го каза тя? — подхвърли конетабълът Коруин. — Мисчиф Крийк? Никога не съм го чувал. Реката несъмнено е приток на Суифт Ривър, но нито веднъж не съм чувал за селища на запад от плантацията Пенакук и Елуис Марш. Наистина, по-рано имаше, но всички изгоряха през седемдесет и пета, по време на Войните на крал Филип.

— Вече осемнайсет години оттогава — отбеляза Абирам Торп. — Строят хората. Търсят нови земи. Понякога надалеч…

— Надалеч — потвърди с горчивина пасторът. — Понякога твърде далеч. Особено ако имат повод за това.

— Какво намеквате, преподобни?

Мадокс не отговори.

Видяха как носещата се по кавалерийски двуколка намали скорост, после спря. Франсис Флауърс се наведе и размени няколко думи с някого — царевицата им пречеше да видят с кого. После жената изсвири и се понесе в тръс към селището.

Те бързо достигнаха до събеседницата й, която се оказа момиче на около дванайсет години с кошница с царевични кочани. При вида им тя се спря, вдигна глава. Очите й бяха зелени като на Франсис Флауърс, и косите й имаха същия цвят. Дългите й къдрици се подаваха изпод периферията на сламената шапка.

— Какви ги говори тази Франсис — каза тя смело, местейки поглед от конник на конник. — Какво магаре? Тук има само коне. Не виждам никакво магаре. А ти индианец ли си?

Исмаил Сасамон леко кимна. Мадокс подкара коня си. Адам Стаутън леко позабави своя и започна да се движи крачка в крачка с момичето. Хенри Коруин направи същото. Както и Джейсън Ривет.

— Искате ли да ви взема на седлото, госпожице — предложи дърводелецът.

Момичето вдигна глава и раздвижи ноздри.

— Не. Много благодаря. И не съм никаква госпожица, а Верити Кларк.

— Ха! А аз си мислех, че Франсис Флауърс ти е майка. Приличаш на нея.

— Франсис ми е братовчедка, не ми е никаква майка. Тя няма деца. Но се старае както може. Във всеки удобен момент. Дори когато мъжът й, Арне Ленарт е на сечището, тя се качва на двуколката и отива при него. И правят бебе.

Дърводелецът се изкашля и замълча, вторачен в гривата на коня. Конетабълът внимателно се вглеждаше в девойката.

— Значи този швед се казва Ленарт — намръщи се той. — А братовчедка ти се казва Флауърс. Що за семейство е това?

— А?

— Братовчедка ти не носи фамилията на мъжа си.

— А защо трябва да я носи?

Коруин замълча. Но само за малко:

— А баща ти? Каква е фамилията му?

— Татко умря.

При реката, на обсипана с пера поляна, пасяха гъски. Оттатък ливадата, в сянката на кленовете, се виждаше гробище, заобиколено от ниска каменна ограда. Гробовете бяха много. Това веднага се набиваше на очи.

В самия край на селището, зад зелените огради, се строеше голяма сграда. Там се трудеха няколко души, до конниците достигаха удари на чук. Почти изпод копитата на сивушкото на пастор Мадокс изскочи червеникава котка и се понесе бързо към оградата.

— А вярно ли е, че в градовете има машини? — обади се изведнъж Верити Кларк.

— Какви машини?

— Които сами правят разни неща. И които имат колела.

— Карети? Вършачки? Водни чукове?

— Точно. И разни грамади, които се движат по релси.

— Да.

— О! Това е прекрасно!

— А как се чувства Джанет Харгрейвс? — Преподобният Мадокс се обърна в седлото и измери момичето с ястребов поглед.

— Кой?

— Джанет Харгрейвс. Онази чужда жена, която дойде при вас… наскоро. Тази с болния крак. Здрава ли е? Още ли я боли кракът?

Момичето го гледаше с широко отворена уста и още по-широко отворени очи. „Или е страшно хитра — помисли си Джейсън Ривет, — или наистина нищо не знае и нищо не е видяла, и хитростта на преподобния не доведе до нищо.“

Мадокс ядно стигна до същия извод, защото подкара коня си и престана да обръща внимание на момичето. Верити Кларк въздъхна шумно. Вървеше до коня на Джейсън, като подскачаше, и подпяваше.

Вече бяха съвсем близо до селището, толкова близо до строящия се дом, че към ударите от чукове се присъедини хрипливото пеене на трионите, а вятърът донесе острата миризма на прясно срязано борово дърво. Виждаха се дърводелците, бяха шестима. Адам Стаутън изгледа постройката с окото на специалист.

— Добра работа — оцени кратко. — Добре се справят.

— Личи си.

Когато видяха отряда, дърводелците прекъснаха работата си, а Джейсън Ривет въздъхна от смайване. Ако това не противоречеше на здравия разум, би могъл да се закълне, че пред него са неотдавна срещнатите дървосекачи от сечището, по някакво чудо прехвърлени тук. Със същите светли коси, със същите странни лица без бради и със светли вежди и ресници. Със същите безразлични, празни очи, в които не се забелязваше никаква реакция.

— Здравейте. Идваме от Уотъртаун. Ние сме поддръжници на краля и закона…

Мадокс млъкна. Беше разбрал, както и останалите, че разговорите с дърводелците са безсмислени.

— С тях не може да се говори — със звънък глас потвърди очевидното Верити Кларк. — Не се бой от тях, Ейдриън ван Рийсъл. Няма да ти сторят зло. Продължавай работата.

— Tot Uw dienst, juffrouw[337].

Конниците преминаха между сградите и веднага забелязаха онези, които ги чакаха на верандата на една от къщите.

Едната от жените беше вече познатата им Франсис Флауърс. Не можеше да не се забележи, че втората, малко по-стара, приличаше на малката Верити, така че тя несъмнено беше майката на момичето. Третата жена беше висока и слаба, костите прозираха под восъчната кожа на лицето й, а изпод шапката й се подаваха прошарени къдрици. Четвъртата жена, невероятно красива, имаше черни коси, лъщящи като крило на врана, и кървавочервени устни. Скромната салтамарка, обикновената памучна пола и бялата престилка й стояха добре и изглеждаха по-привлекателно, отколкото коприната и елмазите на жената на губернатора на Колонията. Но най-странна беше петата.

Петата жена, седнала в люлеещо се кресло с висока резбована облегалка, беше пълна и вече в доста напреднала възраст. Носеше черна шапка с тока и къса пелерина. Очите й бяха сиво-зелени, толкова светли, че изглеждаха сякаш нямат шарки, а само тъмните петна на зениците. Джейсън Ривет забеляза, че в очите й има нещо, което те кара да забиеш поглед в пода и да си признаеш, че ти си изял конфитюра. Пълната жена излъчваше авторитет. Но Джейсън Ривет не знаеше тази дума.

— Срещнах ги на полето, бабо — разнесе се в тишината пискливото гласче на Верити Кларк. — Това са поддръжници на краля и още нещо си там.

— Вече знаем това — каза Франсис Флауърс, усмихвайки се ехидно. — Вие, господа, изявихте желание да говорите с някой, който има подходящото положение, разум и пол. Те са пред вас.

— Добре дошли, господа — каза пълната жена със светлите очи. Ако Джейсън беше чул този глас зад гърба си, щеше да реши, че говори млада девойка. — Добре дошли в Мисчиф Крийк. Аз съм Дороти Сътън.

— Що за детинщини? — измърмори на висок глас пастор Мадокс. — Що за шеги? Къде е мъжът ти, жено?

— Не може да не сте видели гробището зад оградата. Той лежи там, Господ да се смили над душата му.

— Искам да говоря с мъж!

— Вие вече разговаряхте. — Ехидната и нагла усмивка не слизаше от устните на Франсис Флауърс. — С дървосекачите. И с дърводелците, строящи хамбара. Не ви ли стига?

— Няма ли други?

— А, има, има — обади се чернокосата красавица. — Например този.

Между къщите се появи мъж с панталони с навити крачоли, бутащ количка, пълна с тор. Когато минаваше покрай тях, той ги дари с глуповата усмивка и ускори ход с поизплашен поглед. Констабъл Коруин тихо изруга, дърводелецът Стаутън изсумтя, а чичо Уилям се изплю. Преподобният Мадокс изскърца със зъби.

— Значи тук няма… — изхриптя той и се изкашля. — Тук няма… други мъже? Вашите бащи? Братя? Нито една от вас няма мъж?

— Няма — потвърди Дороти Сътън. — Така реши съдбата, не беше особено благосклонна към нас напоследък. Така че само аз мога да ви посрещна в Мисчиф Крийк, пришълци от далечни краища. Аз, а заедно с мен и госпожите Фейт Кларк, Анабел Прентис и Джемайма Тиндал.

Светлите й очи явно въздействаха на пастора, защото когато той заговори, сдържаната злоба изчезна от гласа му. Поне така изглеждаше.

— Е — сви той рамене, — изглежда, такова изпитание ни е изпратил Господ. Сигурно не ви е лесно без мъже?

— Има такива моменти.

— Чуйте тогава. Аз съм Джон Мадокс, пастор от Уотъртаун в окръг Мидълсекс. Това е господин Хенри Коруин, конетабъл на същия окръг. И останалите господа са в служба на закона. Преследваме избягала от затвора престъпница на име Джанет Харгрейвс. Какво можете да ни кажете по този въпрос?

— Нищо.

— Напомням ви: всеки поданик на краля е длъжен да се подчинява и да помага на закона. А който укрива престъпник или му помага, се наказва наравно с него.

— Знам това. Мога ли да попитам в какво се е провинила споменатата Джанет Харгрейвс?

— В магьосничество.

— Моля?

— Джанет Харгрейвс — в гласа на преподобния отново проличаха злоба и нетърпение — е вещица. Тя се занимава с черна магия и е осъдена със законно решение на съда.

— И вие преследвате тази Джанет Харгрейвс от самия Уотъртаун? Почти от Бостън? За магьосничество?

— Именно. Отговаряй на въпросите ми, жено.

Дороти Сътън го гледа дълго време.

— Нищо не знам за никаква Джанет Харгрейвс — изрече тя най-накрая. — Както и за други личности, преследвани за черна магия. Не мога да ви помогна. Тоест не мога да ви помогна по друг начин, освен с гостоприемство. И угощение, ако не се погнусите от скромната храна. И нощувка, ако не сте свикнали прекалено с изискания комфорт, който аз не мога да ви предложа.

Адам Стаутън, конетабълът и Абирам Торп с охота слязоха от конете, чичо Уилям последва примера им. Преподобният Мадокс остана на седлото, продължавайки да пронизва жената с поглед.

— Ние сме добри пуритани — каза той най-накрая, сочейки с очи и пръст Франсис Флауърс. — Придържаме се към законите на Колонията. А тази тук я хванахме безсрамно да развратничи. Посред бял ден. Няма значение, че е с мъжа й. Защото апостол Павел в посланието си до солуняните казва: „Понеже това е Божията воля — вашето освещение: да се въздържате от блудство.“

— Обаче — лицето на Дороти Сътън дори не трепна — същият този Павел казва в посланието си до коринтяните: „Не се отклонявайте един от друг.“ А в книгата „Притчи Соломонови“ пише: „И весели се с жената на младостта ти. Тя да ти бъде като любезна кошута и мила сърна; нейните гърди да те задоволяват по всяко време; и възхищавай се винаги на нейната любов.“

— Млъкни, жено! — изръмжа Мадокс, а лицето му стана вълче. — Истина ти казвам, няма нищо по-лошо от изкривяване на думите Божии, прочетени от неразумни същества. Мирише ми на ерес, на безбожните идеи на антиномианите. Особено на Ана Хътчинсън. Не ти ли е познато това име, Ана Хътчинсън? А? Защото ми изглеждаш такава като нея, на която повече й отива да е мъж, отколкото жена, повече проповядваща, отколкото слушаща. Трябва да си знаеш мястото!

— Абсолютно съм съгласна с вас, преподобни.

Мадокс изчака известно време, за да не изглежда, че се е предал лесно, след което слезе от сивушкото.

— Приемаме поканата ти, жено.

— Ще отведем конете ви в конюшнята и ще се погрижим за тях.

— Индианецът ще се погрижи за това. Вземи конете, Исмаил.

— Исмаил — повтори сериозно Дороти Сътън. — Колко вярно! Исмаил, синът на Агар! Защото е казано: „Той ще бъде между човеците като див осел; ще дига ръката си против всекиго, и всеки ще дига ръката си против него; и той ще живее независим от всичките си братя.“

— Исмаил Сасамон е покръстен дивак — изрече сухо Мадокс. — И опитомен. Макар че, честно казано, от езичник, както и от див звяр, не може да се изкорени дивачеството. Исмаил от малък всяка сутрин и вечер слуша вкъщи моите молитви, словото на Светото писание и псалмите, същото прави и родителката му. Не трябва да се боите от него.

— Изобщо не се боим. Каня ви вътре по християнски обичай. Гост в дома — Бог в дома.

— Благословено да е името Му. Сега ще влезем. Само да си изтупаме дрехите и да наредим вързопите си.

Когато жените се скриха в къщата, пасторът се обърна към останалите членове на отряда. Лицето му, както забеляза Джейсън, все още беше смръщено, зло, но сега повече наподобяваше лисича муцуна, отколкото вълча. Конетабълът Коруин също забеляза това.

— Вие подозирате…

— Подозирам — отсече полугласно Мадокс. — Тези чуждоземни простаци ми приличат на бегълци. Когато се приберем, трябва да съобщим в Хартфорд и Провидънс, че дори и да пратим вест до Олбани. Що се отнася до жените, намирисва ми на сектантство или вероотстъпничество. Безбожните антиномиански идеи на бостънските секти, всички тези Хътчинсовци и Дайъровци. Или, което е по-вероятно, те са квакерски отцепнички, защото такива по принцип се заселват на безлюдни места. И за това също губернаторът трябва да бъде уведомен след завръщането ни. В момента обаче важното е друго — вещицата Харгрейвс. Не изключвам възможността да лъжат и да я крият тук. Така че трябва да действаме по-хитро. Трябва ни план. Чуйте, ще влезем, все едно се възползваме от поканата, но нека от време на време някой да излиза и да оглежда добре — по къщите и плевниците, да гледа в прозорците, да не би отнякъде да надникне вещицата. А ти, Исмаил, остави конете в конюшнята. И се разходи из селището, търси следи, водещи от къщите към гората, към сеновалите и към други укрития. Ако някой види преследвачи и иска да се скрие, обикновено бяга от селото в гората.

— Трябвало е да станете конетабъл, а не пастор — изрече с възхищение Хенри Коруин.

— А ако някоя от тези жени — продължи Мадокс, без да коментира — излезе от къщата, докато ние сме там, то нека някой от нас веднага да я последва и да провери…

— Тогава тя веднага ще се сети — промърмори Абирам Торп.

— Това е целта, да се сети и да се изплаши. Нали народът казва, че гузен негонен бяга, току-виж вещицата се уплаши, а като тръгне да бяга, Исмаил ще я хване.

— Наистина — повтори Коруин, — губите си времето като свещеник.

— Исмаил — в конюшнята. Господин Стаутън, вие с момчето първо пообиколете из селото, разгледайте. Но не твърде дълго, за да не ви заподозрат. Веднага се връщайте.

— Ще се върнем по-бързо и от веднага — промърмори под нос дърводелецът. — От къщата така мирише на гозби, че коремът ми къркори. А пък мен ме пращат да шпионирам. Да вървим, момче.

По средата на отъпканата улица играеха три дечица — момиченца. Две се опитваха да завържат на кучето шапка с лентичка. Третата, Верити Кларк, буташе с пръчка някаква странна, състояща се от много колела играчка. Когато ги видя, им помаха с ръка. Адам Стаутън също помаха, усмихвайки се накриво и измъчено.

— Чумата да го тръшне този Джон Мадокс — промърмори той. — Как си го представя това шпиониране? Да надничаме в спалните и скриновете на жените? А може би под леглата и в нощните гърнета?

— Преподобният каза — преглътна Джейсън — да гледаме в прозорците. Ето там, където са зелените капаци на прозорците, се помръдна завесата… Видях…

— Наблюдават ни.

Факт, наблюдаваха ги, и не само скришом, иззад завесите, но и напълно явно, демонстративно. Две девойки, нито една от които не би могла да е по-голяма от Джейсън, ги зяпаха иззад оградата и дори не си и помисляха да се крият зад близките слезови храсти. Едната беше чернокоса, а другата — светлокоса. И двете бяха много привлекателни. Джейсън почувства, че се изчервява, и се извърна. От другата страна на улицата, на украсена с връзки билки веранда, седеше на пейка млада, но доста пълничка жена, която пушеше лула. Тя също им помаха с ръка, като при това весело се усмихваше. Този път дърводелецът не отговори на поздрава.

— Странни жени се срещат в тези горски селища — рече той.

— Господин Стаутън?

— Какво?

— Пасторът каза, че са анто… мянки…

— Антиномианки. Като Ана Хътчинсън. И Мери Дайър, която я обесиха в Бостън през шейсета година. И двете твърдяха, че изобщо не е задължително да се изпълняват заветите и заповедите на Господ. Имаха много привърженици, защото, както сам разбираш, има доста хора, на които им е мила такава свобода, в която всеки може да прави каквото си иска.

— Преподобният каза също — Джейсън погледна през рамо към веселата жена с лулата, — че това може да са квакери. Отцепници. А ако… Господин Стаутън, а ако…

— Ако какво?

— Ако това са вещици? Само вещици? Селище на вещици?

— Не ставай глупав, момче.

— Мъжете са като омагьосани… А и скелетът в гората… Господин Стаутън? Нали в Сейлъм…

— Не ставай глупав, казах. Хайде, да се връщаме. Толкова вкусно мирише, че не мога да издържам повече.

Двете млади девойки иззад оградата в двора със слезовите храсти, чернокосата и русокосата, ги съпроводиха с погледи. А очите им бяха блестящи, огнени, натрапливи. Нагли. Джейсън Ривет се извърна. Но чувстваше как от погледите им косата на тила му настръхва.

* * *

Ароматната храна се оказа царевица с фасул, поднесена в големи чинии, придружени с огромни хлебчета с тъмнокафяви хрупкави корички и халби с кленов сок. Джейсън и дърводелецът ядяха бързо и ненаситно. Конетабълът Коруин и Абирам Торп се възползваха от случая и за да правят компания, си взеха по още една порция. Чичо Уилям пъхна в устата си голяма щипка тютюн за дъвчене. Преподобният Мадокс бърбореше баналности.

Младите жени, които бяха поднесли ястията, изчезнаха някъде. Заедно с тях се изгуби и Фейт Кларк, майката на малката Верити. И Франсис Флауърс. Джейсън прогони руменината върху бузите си и треперенето в слабините при мисълта, че Франсис се е върнала на ливадата, в купите сено. Прогони настойчивата и дори подробна картина на това какво прави тя там със своя швед.

В къщата останаха само светлокосата Дороти Сътън и другите две жени: пълната Джемайма Тиндал и красивата Анабел Прентис. Когато Джейсън и дърводелецът влязоха, преподобният Мадокс точно хокаше красивата. Джейсън слушаше несъсредоточено. Той беше погълнат от яденето, освен това вече беше слушал пастора по-рано, а именно в Пенакук и Елуис Марш, където Мадокс отговори с подобна реч на изразеното от хората удивление.

— Не те разбирам, жено, наистина не те разбирам! Ако ставаше въпрос за убиец, разбойник, конекрадец или грабител, никой нямаше да се учуди от последствията. Ако тук, в селището, някой ви ограби, опозори, изнасили някое от вашите момичета, вие сами бихте пришпорвали преследвачите, за да намерят престъпника дори накрай света и да го накажат. А когато ние преследваме вещица, вие се учудвате, въртите глави, кривите си носовете, мислите, че не виждам. Магьосничеството е също такова престъпление като убийството, кражбата и изнасилването и дори по-лошо. Отците Пилигрими са решили, че Колонията в Масачузетския залив ще се управлява в съответствие с Божиите закони, а в книгата „Изход“ се казва: „Магесница“…

— „Магесница жена да не оставиш жива“ — довърши студено Дороти Сътън, като отпусна на коленете си бродерията, която шиеше. — Знаем, преподобни, чели сме. А ако понякога нещо ни учудва, то прощавайте, но такава е суетната ни и несъвършена женска природа. Не ни хокайте, а продължете разказа си. Ще се радваме да чуем какво се е случило в Сейлъм. И дотук, в Мисчиф Крийк, достигнаха някои слухове, но досега никога не сме имали възможността да слушаме толкова мъдри и благочестиви хора.

Мадокс изпръхтя и се изпъчи върху пейката. Той не разбираше дали светлокосата се надсмива над него или проявява уважение. Най-накрая се спря на втората възможност.

— В Сейлъм, в окръг Есекс — възобнови той разказа си, — престъпни хора и вещици се договорили със Сатаната. Ако не била бдителността на просветените, праведни и богобоязливи хора, то злото като проказа би им изяло сърцата и църквата би рухнала… Щеше да се спусне нощ над света. А всичко започнало с черна негърка, носеща езическото име Титуба. Истината, беше казал някой, не помня кой, но беше от Нови Йорк, че заради тези езичници-негри злото все ни среща и ще продължава да ни среща. Лошо е, че са дошли тук от Африка.

— Наистина. — Дороти Сътън вдяна конеца в иглата. — Не мога да не призная, че сте прав по този пункт, преподобни. И този просветен мъж от Нови Йорк. Наистина е ковачница за мъдреци този Нови Йорк.

— Така е, така е — кимна Джемайма Тиндал. — Аз също съм чувала как един човек, не помня кой и откъде беше, каза, че е много лошо, че сме поканили тези африканци и сме им позволили да дойдат тук.

Конетабъл Коруин гръмко се изкашля. Чичо Уилям беше събрал слюнка в устата си, но не я изплю, възпрян от чистотата и аромата на белия под. Мадокс мълча известно време, гледайки сурово слабата жена.

— Надушвам нещо квакерско в теб, жено — изрече той най-накрая, изговаряйки думите бавно и натъртено. — Търговията с роби, независимо какво дрънкат квакерите, е и човешко, и Божие право. В Светото писание се казва: „А колкото за робите и робините, които ще имаш, от народите, които са около вас, от тях да взимаш роби и робини.“[338] Ереста, че това е зъл и греховен обичай, е измислена от квакерите, и те ще бъдат осъдени за това. Но аз говоря за негрите и твърдя, че ние не желаем да виждаме негри тук. В Англия има достатъчно заблудени хора, влезли в конфликт със закона, които са длъжни да си платят за това. Не трябва да ги затварят в тъмници и да ги карат на безлюдни острови, както съм чул, че правят, а трябва да ги докарват точно тук, в Колониите, при нас и във Вирджиния, и те да се трудят за всеобщото благо и за умножаване на материалното имущество.

— Ааа — поклати глава Джемайма Тиндал. Това е друго нещо.

— Друго е. — Мадокс продължаваше да говори, сякаш чете проповед. Друго е, жено.

— За черните искат много пари. — Чичо Уилям сочно измляска със слюнка, но отново не се изплю. — А птичките от Нюгейт биха били безплатни…

— Християнинът си е християнин — добави конетабълът Коруин. — До негрите дяволът винаги ще се добере, защото те са родени в африканското езичество. Който се е родил и израснал сред дяволско идолопоклонничество и магия, от него не е толкова лесно да се изгони дяволът, дори със светена вода. Например Титуба от Сейлъм.

— Именно — напомни Дороти Сътън, като в същия момент убоде пръста си с иглата. — Не се придържаме към темата. Да се върнем в окръг Есекс, преподобни. В Сейлъм.

— Имало е магия и преди Сейлъм — обади се мълчалият до момента Абирам Торп. — Вече минаха десет години, откакто хванаха една вещица… В самия Бостън.

— Вещицата Гловър. — Дърводелецът Стаутън налапа лъжица фасул, давайки с кимане знак, че слуша. — Обесиха я. Занимаваше се с магии, беше омаяла един бостънски зидар…

— Джон Гудуин. — Оказа се, че най-много подробности знаеше самият преподобен Мадокс. — Вещицата Гловър изтезавала с магии зидаря Джон Гудуин, жена му и детето с помощта на парцалени кукли, набити с магическа материя, предимно — козя козина.

— Ах! — твърде театрално се зае да чупи ръце Анабел Прентис. — Виж ти! Козя козина! Ужасно!

— Тази Гловър — извика конетабълът, — както се изясни на следствието, е била ирландка и папистка! Дяволът винаги поддържа папистите. Където има папист, там търси и дявола. Това важи особено много за продажните прелати! Всичкото зло е от папистите!

— Разбира се — каза сериозно Дороти Сътън.

— Само за необитаем остров са! — изсумтя Джемайма Тиндал, но млъкна, когато видя погледа на пастора.

Дороти Сътън огледа иглата и въздъхна:

— Продължавайте, преподобни, продължавайте. Слушаме внимателно.

— Сатаната не спи. — Мадокс отново се превърна в проповедник. — Не престава да въвежда в изкушение. Който е слаб духом и по вяра, тщеславен или плах, като нищо може да се озове в дяволските му нокти. Забележете, това важи особено много за жените.

Джемайма Тиндал и Анабел Прентис наведоха глави и като по команда се прекръстиха. Пасторът с кимане и сумтене изрази одобрението си.

— Дяволът — продължи той, — който несъмнено дошъл в окръг Есекс заедно с негърката Титуба, намерил в Сейлъм благодатна почва за своето противно семе. И веднага се проявил. През февруари миналата, тоест 1692 година, започнал същински ужас. Няколко млади девойки, сред тях Елизабет, дъщерята на преподобния Парис, а заедно с нея и Абигейл Уилямс, Ана Патман, Сара Вибър, Сюзан Шелдън и Мери Уолкот започнали да проявяват признаци на магьосническа агресия и мания. Говорели безсмислени неща, а лицата и телата им се изкривявали в ужасяващи конвулсии…

— Господи Боже! — Този път Джемайма Тиндал се зае да чупи ръце — не по-малко театрално, отколкото Анабел Прентис преди това. Конетабълът Коруин не престана да гледа злобно и двете жени.

— Против конвулсиите не помогнали нито клизми, нито кръвопускане — продължи Мадокс, без да забелязва нищо и, изглежда, вече близо до транс. — Но девойките признали кой ги омагьосва и ги изтезава. Арестували и разпитали черната Титуба, и тя си признала, че е в договор с дявола и назовала съучастничките си. На първо място — Сара Гуд.

— Сара Гуд! — този път чичо Уилям не се сдържа и сочно се изплю на пода. Веднага леко се Изчерви и размаза плюнката с обувка. — Сара Гуд — започна да се оправдава той, кашляйки. — Дяволско семе. Най-лошата от тях, от всички вещици. В дома си държала дяволски творения. Куче, някаква жълта птица, още някакви космати създания и котарак на име Тейлрингс. И това всъщност не бил котарак, а истинско чудовище с големина на тигър, людоед с железни нокти. Ужасяващо.

— Летяла с метла — добави сърдито Абирам Торп. — Ходела на шабати. Заедно с онази… Е… Акушерката от Андовър… Как се казваше…

— Марта Кариър — напомни навъсен конетабълът. — А другата се казвала Нърс. Ребека Нърс.

— Отклонявате се от темата — обади се меко Дороти Сътън. — Постоянно се объркваме от отклоненията. Да се върнем към Сара Гуд. Как е било с нея? В какво се била провинила? Освен това, разбира се, че е имала космато куче, котка и канарче?

— Сара Гуд — изрече сухо Мадокс — се заинатила, явно с дяволска помощ, и по никакъв начин не искала да си признава и да издава съучастничките си. За щастие една от вече посочените девойки, невинната Ана Патман, посочила кой я е принуждавал да върши дяволски деяния и кой, както самата тя видяла, летял на дяволските шабати, на които по отвратителен начин се надсмивали над Тайнствата. Младата Ана Патман…

— … Обвинила когото могла. — Дороти Сътън вдигна пръсти, огледа бродерията. — Особено онези, на които имала зъб.

— Тя обвинила виновните. — Мадокс отново я изгледа студено. — Виновните, жено! Онези от окръг Есекс, които били встъпили в договор с дявола и с магьосническата си дейност са измъчвали и преследвали хората, и са планирали събаряне на християнския ред и възцаряване на Сатаната по целия свят. Съдът изучил делото и разгледал доказателствата, а те били неопровержими. Виновните били застигнати от сурово, но справедливо и заслужено наказание. Джордж Бъроуз, Бриджит Бишоп, споменатата вече Сара Гуд, Ребека Нърс, Джон Проктър и жена му Елизабет, Джон Уилърд, Марта Кариър и двете й деца, Джайлс Кори и жена му Марта… всички увиснали на бесилки на Гелоуз Хил.

Той млъкна. В тишината се чуваха ударите на чуковете от строящия се хамбар. После закукурига петел. Джемайма Тиндал се забавляваше като навиваше лентичка на пръста си. Красивата Анабел Прентис, преметнала крак върху крак, съблазнително поклащаше своето обуто с лек сандал стъпало. Както забеляза Джейсън Ривет, на дърводелеца Стаутън едва не му изтекоха очите, докато се взираше в изящната костица върху оголения прасец.

— Общо — прекъсна тишината Дороти Сътън — дванайсет обесени, двама умрели в затвора. И Джайлс Кори, който не бил обесен, а изтезаван до смърт и доубит с камъни. И тук, до пущинака, също достигат новини. Но там, в Сейлъм, не са се постарали както трябва. В Стария свят само Бамбергският епископ е изгорил на кладата шестстотин жени. Между другото, преподобни, защо в Сейлъм сте ги бесили, а не сте ги горили? Нали в Библията се повелява да се изгарят, като се казва: „Който не пребъде в Мене, той бива изхвърлен навън като пръчка и изсъхва; събират ги и ги хвърлят в огъня и те изгарят.“[339] А на друго място се казва: „И тъй както събират плевелите и ги изгарят в огън, така ще бъде и при свършека на века.“[340] „И ще ги хвърлят в огнената пещ; там ще бъде плач и скърцане със зъби.“[341]

— Млъкни, жено! — извика пасторът. — Наистина, ползваме се от гостоприемството ти, но е трудно да се издържи, когато този, който е съд на греха, подхвърля Божие слово. А ти знаеш ли какво е грях? Грях, и то смъртен, е съмнението. И снизхождението. Защото в Светото писание, което цитираш като папагал, е казано още: „Нивата е светът; доброто семе, това са чадата на царството; плевелите са чадата на лукавия; неприятелят, който ги пося, е дяволът; жетвата е свършекът на века, а жътварите са ангели.“[342] Но тук, на земята, ние, свещениците и съдиите, трябва да поемем бремето върху собствените си гърбове, ние трябва да изкореняваме злото и да прогонваме дявола, защото ако се поколебаем, ще рухне редът и ще настане хаос!

Дороти, а след нея и останалите жени, се хванаха за главите, показвайки с това, че думите на преподобния са ги ужасили. Коруин изсумтя, но Мадокс не му обърна внимание.

— Води се война! — крещеше той, почервенявайки. — Вечна война! Война с дявола, но също и със земния враг! Ние сме обкръжени от врагове! На север са французите, на юг — папистите испанци, вечните врагове на истинската вяра! Как да им се противопоставим, ако рухне редът? Не можем! Затова онези, които подриват реда, като вещиците, са предатели, вървящи ръка за ръка с врага. А за предателите има само едно наказание — смърт. Това иска законът, това иска Бог! А който помага на предателите и вещиците, самият той е престъпник и заслужава смърт! По човешка присъда, а ако я избегне — по Божия! Бог ще накаже снизходителните към вещиците, както е наказал и Ахаб! Но ние няма да проявим снизхождение! Ще хванем отвратителната престъпница! И ще се изпълнят думите на Светото писание, че „кучетата ще изядат Йезавел при рова на Езраел“[343]!

Навън залая куче с голям усет към драматизма. После отново настъпи дълга тишина.

— Моля за извинение, господа. — Анабел Прентис се изправи и с малко сладострастен жест изпъна дрехата си. — Задълженията ме зоват.

Веднага щом излезе, Мадокс даде доста явен знак на Абирам Торп. Но той още не беше оставил халбата си, когато се изправи Адам Стаутън. Пасторът сви рамене, съгласявайки се. Абирам Торп въздъхна с облекчение и придърпа към себе си чинията с царевицата.

— Аз също… — помоли Джейсън Ривет, опитвайки се да заглуши къркоренето в корема си. — Аз също трябва…

Дороти Сътън майчински се усмихна.

— Когато излезеш от къщата — вляво, момче. Няма как да се объркаш.

* * *

След малко Джейсън Ривет вече седеше върху дебелата дъска с дупка по средата и мъжествено се бореше с реакцията на организма си срещу първия от два дни насам обилен обяд, гонеше мухите и наблюдаваше света през изрязаното във вратата сърчице. „Това е някакво много странно селище — мислеше си той. — Дори клозет си имат. Дърводелецът Стаутън напразно ми се присмиваше. Интересно, къде ли последва той чернокосата Анабел Прентис? И къде ли се намира сега и какво прави Исмаил Сасамон? Дали е открил нещо?“.

* * *

Първите следи, на които се натъкна Исмаил Сасамон, водеха от оградите към реката. Индианецът чуваше разнасящия се шум от плискане на вода. Но нито една от перачките не можеше да е преследваната Харгрейвс. Харгрейвс куцаше с единия си крак, Исмаил вече се беше нагледал на следите й, можеше да ги разпознае дори нощем.

Той свърна зад дървен хамбар и излезе при ограда със слънчогледи от двете й страни. Надуши дим, който силно подразни гърлото му. Бързо установи, че източникът му е пчелин. Две жени с шлемове с мрежи, едната, ако се съди по ръста, по-скоро девойка, събираха мед, заобиколени от жужащи над кошерите пчели. Исмаил добре огледа жените. По необходимост, за да е сигурен. Високата фигура приличаше на преследваната Харгрейвс. Но индианецът скоро се увери, че не е тя. Движеше се по различен начин.

Той продължи нататък. След поредната ограда, при отворените врати на барака за дърва, се сблъска с Фейт Кларк, майката на малката Верити.

Той се поклони ниско и понечи да премине покрай жената, без да вдига поглед към нея. Когато обаче се озова до нея, тя го хвана за ръкава. Той опита да се изтръгне, но тя не го пусна. Индианецът се огледа, изплашен не на шега.

— Не се бой — каза Фейт.

„Лесно ти е да го кажеш“ — помисли си Исмаил, когото две години по-рано бяха пребили безмилостно, до кръв, за много по-невинен контакт с бяла жена.

— Никой не ни вижда и няма да ни види. — Жената сякаш четеше мислите му. — Исках да ти задам само няколко въпроса, библейски Исмаил Сасамон. Първо: даваш ли си сметка, че изобщо не се казваш Исмаил Сасамон? Явно не — отговори си сама тя, след като той не само не отговори, но и нито един мускул не трепна върху тъмното му, силно изсечено лице. — А знаеш ли от кое племе си? Отговори?

— От пасамакодите.

Насред бараката, заобиколен от цепеници и стружки, имаше голям пън за цепене на дърва. Фейт Кларк се наведе и остави върху него няколко предмета. Исмаил Сасамон потрепна. Вътрешно. Но външно не показа ни най-малко изненадата си.

Гердан с бели и виолетови раковини. Три свързани едно с друго орлови пера. И покомокон — ръбеста тояга от твърдо дърво.

— Наистина интересна и в същото време тягостна игра на съдбата — продължи жената, наблюдавайки го внимателно — е, че именно ти прислужваш като ловджийско куче на потомъка на проповедник баптист и проститутка от Ийст Енд, извадени от затвора в Нюгейт, натоварени насила на кораб и изпратени в Новия свят. Защото не си пасамакод и името ти не е Исмаил.

И този път индианецът не реагира по никакъв начин.

— Не си пасамакод и името ти не е Исмаил — повтори напевно Фейт Кларк. — Ти си от рода на Лосовете от племето на уампаноагите, и се казваш Покумтук, син на Уахунса, който е бил син на Нинигрет. Тази, която смяташ за своя майка, е скрила истинското ти име и произход, за да не узнае никой, че си дете на Меномини, сестрата на Метакомета, великия сахем на уампаноагите. Да, този същият, когото дженгизите[344] са наричали крал Филип, предводителят на голямото въстание през 1675 година. Този, чието име все още предизвиква у дженгизите ужас и се асоциира с кръв и пожарища.

Eia ei ei, eia ei

Eia ei, ho oho ei

Ate, heie lo

Ate, heie lo

Той дори не усети момента, в който започна да се поклаща и тихо да й приглася.

— Треперете, дженгизи! Идват уампаноагите, идват нарагансеките, идват нашуите, идват бойците нипмуки и пекоти. Отмъщение! Ще пролеем кръвта ви, дженгизи, ще ви удавим в морето, през което дойдохте, за да крадете земята ни, да ни убивате и да ни заразявате с болести. Отмъщение! Добрият бял е мъртвият бял! Помниш ли, Покумтук, сине на Уахунса? Ти беше само на шест години, но трябва да помниш! Как се лееше кръвта на дженгизите под ножовете и томахавките на воините, как те бягаха в паника, как падаха селищата им! Трябва да помниш как се виеше огънят над покривите на домовете на Суанси, Таунтън, Мидълфрантик, как горяха Брукфилд, Хадли, Нордфилд, Дирфилд, Мидфилд и Рентам…

Eia ei ei, eia ei

akue — de, ate lo

aia — ku, eia ho

Ate, eia ho

— Горяха не само домовете им — продължи жената, вече на езика, който Исмаил започваше да разбира, макар и с усилие. — Огънят изгаряше отвратителните им английски имена. Прекръстените от дженгизите местности се пречистваха от огъня, възраждаха се, отново ставаха тези, които са били: Опеханкануг, Нонантум, Натик, Кискимин, Покопопук, Уапанге, Масапекуа, Мутамусимсак, Тауакони, Лапоуинса…

Eia ei ei, eia ei

Eia ei, ate lo

Ate, heie lo

Ate, eia ho

— Но надеждите се разсеяха бързо, победата се превърна в поражение, а поражението — в клане. Великият сахем Метакомета, наричан крал Филип, беше убит предателски от подкупен от дженгизите ренегат. Твоят баща, Уахунса, бил ранен и дженгизите го заклали при Големите блата Окефеноке. Истинската ти майка, Меномини, дъщерята на Киниква, загинала с разбита от приклада на мускет глава. Вземи гердана. Вземи покомокона. Вземи и това.

Исмаил Сасамон-Покумтук видя върху пъна томахавка. И нож — прекрасен, дълъг, остър стоманен нож, с каквито някога търгуваха холандците край Олбани.

— Добрият дженгиз — каза жената — е мъртвият дженгиз.

Eia ei, eia ei

Ate, heia lo

Eia ei, ate ho

Исмаил Сасамон, продължавайки да танцува, разкопча и захвърли кафтана си. „Шенектади — помисли си трескаво той — не е никакво Олбани. Не Уорчестър, а Куисингамон, не Белмонт, Лин и Арлингтън, а Пекуосет, Саугус и Менотоми. И Шавмут, а не Бостън. Стига с този Бостън!“.

Той разкъса ризата си и я хвърли на земята. Стига shirt. Стига boots. Стига breeches и stockings[345].

Ate, heia lo

Eia, eia ei…

Исмаил Сасамон се възраждаше и пречистваше, освобождаваше се от имена и названия.

* * *

Адам Стаутън заслони очите си с длан — слънцето го бе заслепило за миг. Но този миг беше достатъчен. Анабел Прентис, чернокосата красавица, която той следеше, изчезна. Просто изчезна.

Той постоя малко на място и се огледа. Мълчаливите дърводелци-чужденци бяха изчезнали от строежа. Сега при скелето на бъдещия хамбар беше поставена дълга маса, около която се суетяха три жени. Той вече беше виждал две от тях — много млади, чернокоса и светлокоса. Това бяха девойките, които толкова внимателно разглеждаха Джейсън Ривет по време на одевешната му разходка със Стаутън. На верандата на близката къща, заобиколена от връзките билки, седеше още една от жените, които дърводелецът вече беше виждал — пълничката с лулата.

Той се обърна. За миг се зачуди дали да не се върне в къщата. Не за да продължи обяда си или да послуша пастора, а за да подремне, облегнал гръб на белосаната стена. Но не се върна. От главата му не излизаше гледката на тънката като на оса талия на Анабел Прентис. И стройният задник, чиито очертания не можеха да се скрият от полата. Дърводелецът пристъпи от крак на крак и намести панталоните си на чатала.

На вратата на хамбара се мярна нещо бяло. Адам Стаутън не забеляза какво точно. Но предполагаше. Някакво непреодолимо желание го накара да влезе. Подозренията му се оказаха правилни. Това стана ясно веднага, щом очите му свикнаха с полумрака.

— Знаех си — каза Анабел Прентис. — Знаех си, че ще дойдеш за мен.

Дърводелецът преглътна, усещайки как се изчервява. Жената се разсмя — леко, свободно, звънко. Стоеше облегната на един от стълбовете, съблазнително наведена.

— Е — тя промени позата си на още по-съблазнителна, — няма от какво да се срамуваш. Това е нещо нормално. Ние обикновено се стремим към това, което желаем, вървим след това, към което изпитваме непреодолимо влечение. А ти нали изпитваш към мен непреодолимо влечение? Признай си!

Дърводелецът не си призна. Анабел Прентис се разсмя отново.

— Изпитваш, изпитваш — увери го тя. — Видях как ме гледаш. Събличаше ме с поглед. Като пред съд, в който съдят за магьосничество. Какво, господин страж на закона от Уотъртаун? Та това е стандартна процедура, така постъпиха в Сейлъм и Андовър, в Медфорт и Лин, така направиха и в Чарлстън, същото се прави и в съдилищата на всички други градове и окръзи на Колонията в Масачузетския залив. Не греша, нали? Съдиите събличат момичетата голи, усърдно търсейки върху телата им знак, петно, значение на дявола. О, не се съмнявам, че тогава неугасим свещен устрем и страст поглъщат господа съдиите. Те оглеждат грижливо, внимават да не пропуснат някое кътче, а когато се налага, си помагат с наслюнчени пръсти. И колко огромна е радостта им, когато намерят нещо, защото винаги се намира по нещо. Нали така, господин страж на закона? И ти си виждал подобни неща, нали си присъствал на такива огледи?

Преди дърводелецът да успее да направи нещо, Анабел Прентис бързо разкопча и съблече горната си дреха. Под нея имаше тънка блуза, която изобщо не скриваше формите й. Много привлекателни форми. Стаутън с усилие преглътна. „Трябва да си тръгна оттук — помисли си. — Трябва да си тръгна колкото се може по-бързо, защото това ще свърши зле. Тази жена е побъркана.“

— Да, присъствал си — повтори Прентис. — Ти си бил свидетел, когато пред съда на окръг Мидълсекс са разсъбличали Джанет Харгрейвс. И аз прекрасно знам какво си си мислел тогава. Знам също какво си си представял по-късно, през нощта, когато, затворил очи, си изпълнявал съпружеския си дълг пред жена си, която за осем години брак не ти е позволила да й вдигнеш ризата по-нависоко, отколкото е било абсолютно необходимо, и то само в пълна тъмнина. Затова тръгна с пастора и конетабъла, затова взе участие в преследването. Нали? Защото в сравнение с кокалестата жена с риза до петите, ти е по-приятен грехът на Онан в мрака на бивака, със стиснати клепачи, под които непрестанно виждаш голата вещица.

„Трябва да изляза — помисли си дърводелецът, червен като цвекло. — Незабавно трябва да изляза оттук!“.

Но той не беше в състояние да направи нито крачка. Можеше само да се пули. Анабел Прентис само се усмихна. И започна бавно да се разсъблича.

— Мислиш си — досети се тя, — че това е магия, че мога да ти чета мислите? Не е необходимо, твоите мисли са банални, очевидни и прозрачни като изворна вода. Чета и виждам всяка от тях, включително и това, че ти не вярваш нито в магията, нито във вещиците. Ха! Толкова ли си сигурен? По-добре не рискувай, провери, убеди се лично. И осезаемо. Е, ела при мен. Виж. Докосни.

Под вече разкопчаната блуза имаше сутиен, украсен с дантелени ленти. Адам Стаутън никога не беше виждал нещо подобно. Но често си го беше представял.

— Разгледай ме добре — Анабел Прентис изпъна рамене и дълбоко откритите гърди излязоха още повече от прегръдката на сутиена. — Огледай ме добре, инч по инч. Може би ще видиш върху мен знака на Звяра, клеймото на Сатаната? Може би тук, между тези две най-обикновени гърди, ще видиш трета, тази, от която на шабатите дават на Дявола да смуче? Ела. Виж. Докосни.

— Страхуваш се от пастора си? — отгатна тя отново, виждайки, че той не се помръдва и не пристъпва нито крачка. — Не се бой. Ако пасторът попита какво сме правили тук, ще кажеш, че сме чели псалми. И „Песен на песните“. Ела при мен, „кажи ми ти, когото люби душата ми, где пасеш стадото си, где го успокояваш на пладне; че защо да съм като една, която се скита край стадата на твоите другари?“[346].

Тя се приближи до него, пристъпвайки толкова леко, че изглеждаше сякаш плува по вятъра, без да докосва със стъпалата си посипаната върху глинения под слама. Дърварят стоеше като стълб — като статуята на жената на Лот.

— „Положи ме като печат на сърцето си“ — заговори тя отново, прегръщайки го, — „като печат на мишцата си, защото любовта е силна като смъртта, ревността е люта като преизподнята, а завистта е непримирима като Шеол[347].“

Той не се противеше и не протестираше, когато тя го привлече върху купчина сено. Ухаеше на сапун.

— „Много води“ — прошепна тя — „не могат угаси любовта, нито реките могат я потопи.“ Свали си панталоните, мой господине.

Адам Стаутън притисна лице към черните й коси. „Този сополанко Джейсън — помисли си той — май беше прав. Това не са обикновени жени, не са като тези, които съм срещал и познавал. Всички те миришат на сапун, дори и малката Верити. Всички ухаят на сапун.“ Докато си мислеше тези неща, той с резки движения на треперещите си ръце късаше закопчалките на сутиена. Гърдите на Анабел Прентис изскочиха изпод тъканта като два игриви, дръзки и агресивни звяра. Адам Стаутън застена и впи в тях устните и ръцете си, може би твърде силно и твърде рязко, защото жената го удари с длан по челото, за да го накара да се опомни. Самата тя беше заета с катарамите на колана му и клина на панталоните му, а когато се справи със задачата, когато се добра до същността и взе тази същност в дланта си, дърводелецът изстена сърцераздирателно и се напрегна. За кратко имаше усещането, че той е придатък към своята мъжественост, а не обратното. Смъкна сутиена и блузата на чернокосата, прегърна я, притисна устни към гърдата й, твърда като гутаперча[348], галеше и стискаше втората гърда, вдигна полата й. Отново беше твърде рязък и Анабел Прентис отново го успокои, като този път силно, наистина силно стисна юмрук и онова, което държеше в него. Адам Стаутън нададе вой и подви колене. Жената го хвана за раменете и го обърна по гръб — беше силна и решителна, той сигурно не би могъл да й се съпротивлява, дори и да искаше. Седнала с цялата си тежест върху бедрата му, тя с едно движение свали панталоните му. И скочи върху него. Като пантера. Дърводелецът нададе още по-силен вой, но не можеше да направи нищо, притиснат към сеното, стегнат между бедрата и чатала й. Анабел Прентис го погледна в очите, зъбите й се оголиха в усмивка. После бавно се надигна, възможно най-високо, и бавно се спусна. Наведе се, подарявайки на ръцете му това, което те жадуваха. Адам Стаутън застена, но този път само с похот и страст. Движенията на жената станаха по-спокойни и овладени — той вече можеше да не се страхува, че онова, което ценеше най-много, ще бъде смазано. Кръвта пулсираше и шумеше в слепоочията и ушите му като океан.

Скоро — твърде скоро — всичко свърши. Анабел Прентис не промени позата си. Само въздъхна, почисти една тревичка от носа си. Адам Стаутън съжали, че всичко е свършило. И веднага осъзна, че не само на него му е тъжно, но и на жената.

— Е — каза тя не без приятно учудване в гласа, — не се излъгах в теб, страже на закона и реда. Изборът ми беше добър. Защото сега си мой. Сигурно вече разбираш, че си мой?

Адам Стаутън не отговори и не попита нищо. Анабел Прентис почеса сърбящия я нос, прекара двете си ръце през черните си коси, опря длани в раменете на дърводелеца, стисна го силно с коленете си, бавно се надигна и бавно се спусна — веднъж, втори път, трети, все по-бързо и по-бързо. Той забрави за Божия свят. Вече нищо нямаше значение. Нито Джанет Харгрейвс, нито преследването, нито преподобният Мадокс, нито кралят, нито законът, нито съдиите от Колонията в Масачузетския залив.

Нищо.

* * *

Дороти Сътън продължаваше да бродира. Джемайма Тиндал разглеждаше паяка, спускащ се по паяжина от греда на тавана.

— След Сейлъм — отново се зае с разказа си преподобният Мадокс — тази дяволска зараза се прояви и в Андовър, и в Чарлстън, и в Дорчестър, а също така и в Лин, Медфорд, Роксбъри, а най-накрая, година след Сейлъмските събития — и у нас, в Уотъртаун. Ставаха всякакви загадъчни явления. У младите девойки се появяваха треперения и гърчове, в бълнуванията си те викаха разни думи, предизвикващи опасения. Няколко жени се оплакаха от това, че у мъжете им от време на време се наблюдава полова немощ, несъмнено заради урочасване. Скоро подозрението падна върху Мери Харгрейвс, моряшка вдовица. Арестуваха я и започна следствие. Но вещицата не искаше да си признава нищо.

— Въпреки че — Джемайма Тиндал откъсна поглед от паяка — настойчиво я уговаряхте?

— Запази сарказма си за себе си, жено — промърмори конетабълът Коруин. — Колкото и да е странно, ти вече няколко пъти доказа, че не си глупава, така че няма какво да се правиш на глупачка. Много добре знаеш, че изтезанията по време на следствие не са позволени. Законът го забранява. Никой, нито в Сейлъм, нито в Андовър и изобщо никъде не е изтезавал магьосници по време на следствието. Не са изтезавали и старата Харгрейвс.

— И тя нищо не си призна, така ли?

— Не си призна — съгласи се навъсено Мадокс. — Но доказателствата бяха неопровержими. А показанията, представени пред съда, не предизвикаха никакво съмнение. Харгрейвс беше закопана от останалите арестувани вещици. Те свидетелстваха под клетва, че Харгрейвс собственоръчно е изготвяла от сланината на бебета мазило за полети. Че на шабатите Харгрейвс им е заемала срещу подпис Черната дяволска книга. Че е взимала от дявола и е давала на други отвратително, светотатствено причастие — червена хостия и червено вино. Тоест кръв.

— Необичайно. След такива показания Мери Харгрейвс, естествено, си призна?

— Не — смути се конетабълът. — Не си призна и тогава. Продължи да упорства. Тогава арестуваха дъщеря й, Джанет Харгрейвс. Тя също отначало не искаше да си признае. Едва после… След като старата умря в затвора… Когато грижливото изследване откри на чатала на Джанет знака на дявола и всички свидетели го посочиха, тя си призна вината. Оказа се, че тя, както и майка й, е вещица.

— Ах! Невероятно!

— Но истина. Беше издадена присъда: смърт чрез обесване. Но преди да я приведат в изпълнение, вещицата избяга от затвора. По неизвестен начин, вероятно чрез използването на магия. Арестуваха часовите, те се кълняха, че не знаят какво е станало с тях, че вещицата ги е омагьосала. Това е напълно възможно, защото тя е красива…

— Дяволска красота — изсумтя Мадокс. — На която може да е подвластен само грешник. Часовите, в чиято смяна вещицата избяга, ще си изкупят греховете. Ще ги изкупят, и то строго. Ще се погрижа за това.

— Не се и съмнявам — кимна Джемайма Тиндал и стана. — Моля за извинение. Задължения.

Пасторът направи знак на конетабъла, Коруин кимна.

— А, вървете, вървете — каза Дороти Сътън. — А ние тук ще си поговорим с пастора още малко. Едно нещо ми е много интересно: говори се, че самият губернатор на Колонията, сър Уилям Фипс…

Хенри Коруин не чу докрай изречението, а се забърза подир излязлата Джемайма Тиндал.

* * *

Край строящия се хамбар стоеше дълга маса, около която се суетяха три жени и подреждаха чинии и блюда. Коруин забеляза, че от реката се връщат мъжете, приключили с измиването си. Петнайсет души. Дърводелците от строежа, дървосекачите от сечището.

Коруин бързо се обърна. Беше се загледал и съвсем беше забравил за жената, която трябваше да следи. Но Джемайма Тиндал не беше изчезнала, а вървеше бавно, като постоянно се спираше и се оглеждаше, сякаш проверявайки дали я следва конетабълът. „Добре — помисли си той ядосано, — ако искаш да си поиграем, ще си поиграем“.

Тръгна подир нея, но след като направи няколко крачки, се спря и заслони очите си с длан, преструвайки се, че гледа покривите на къщите и кръжащите над тях ястреби. Жената свърна зад ъгъла на къщата, конетабълът ускори крачка, почти побягна. Зад къщата имаше голяма плевня, но той успя да забележи как вратата се поклаща на пантите си. След кратък размисъл влезе.

Джемайма Тиндал беше там — стоеше в гъста от прах ивица светлина, падаща косо през дупка в тавана.

— Ти сам призна — прекъсна тя неловкото мълчание. — Съвсем скоро призна, че не съм глупава. Оцених комплимента, давайки си сметка, че ти е коствал много. Така че защо си помисли, че ако ме последваш, ще те отведа някъде?

— Изобщо не съм разчитал на това — хрипливо отвърна той.

— А на какво разчиташе?

— Има и други начини да се стигне до истината.

— Вярно, има — съгласи се тя. — Но използването на повечето от тях, особено най-ефективните, е забранено от закона. Ти самият неотдавна си позволи да ме поучаваш на тази тема. Макар че тази забрана не ти е пречила особено много в Уотъртаун. Нали?

— Много знаеш — промърмори конетабълът. — Наистина много. Хвалиш се с тези знания, опитваш се да ме объркаш, правейки се на прорицателка, ясновидка или магьосница. Да знаеш, че няма смисъл от това.

Джемайма се усмихна. Усмивката й не беше весела. Слабото й восъчно лице заприлича на череп.

— Знам, че няма смисъл — съгласи се тя. — Ти не вярваш в магията. Не си вярвал и когато си повдигал обвиненията против Мери Харгрейвс. Защото нали ти си скалъпил това обвинение, в крак с идващата от Сейлъм мода. Част от свидетелите си подкупил, други си заплашил, трети са се включили доброволно, радвайки се, че могат да навредят на някого. А всъщност е ставало въпрос за имуществото на старицата. За земята и парите в брой, които й е оставил мъжът й, морякът.

— Ти знаеш прекалено много, жено — процеди Коруин.

— О, ще те учудя още повече. Колкото и да е странно, на плановете ти е попречил именно Сейлъм. Всички са чували за Сейлъм. И всички, включително и Мери Харгрейвс, са знаели защо по време на следствието там Джайлс Кори е бил измъчван до смърт. За да се обяви конфискуване на имуществото, е необходимо да се получи самопризнание за участие в престъпление. Джайлс Кори е завещал имуществото си на своя зет, който е в безопасност далеч във Вирджиния. Издържал е изтезанията и не се е признал за виновен в глупавите обвинения. Умрял е от мъченията, но не е било възможно да се отнеме имуществото му. Не достигало самопризнанието за вина.

— Говори. — Коруин се озъби във вълча усмивка. — Продължавай. Слушам те внимателно.

— Макар и тежко болна, Мери Харгрейвс е понесла всичко, което са й направили по време на следствието. И умряла. Но ти не си можел да допуснеш да се повтори историята с Джайлс Кори. За разлика от неговия случай на теб ти е била под ръка наследницата на Мери Харгрейвс. Дъщеря й Джанет. Значи е можело да бъде обвинена и тя. И отново не са липсвали свидетели, че Джанет е летяла на метла, клела се е в Черната книга, целувала е аналното отверстие на Дявола и е гълтала червена хостия, отново са били намерени кукли, натъпкани с козя козина и прободени с игли, отново някоя богобоязлива жена не е имала съмнение кой е виновен за това, че членът на мъжа й е увиснал. И Джанет Харгрейвс е била подложена в Уотъртаунския затвор на същите процедури, през които е преминала и майка й. Продължаваш ли да слушаш внимателно?

— Цялото ти знание, жено — изрече бавно конетабълът, — въпреки това, в което нагло се опитваш да ме убедиш, не идва от твоята голяма и свръхестествена мъдрост. Съвсем не. Всичко, което знаеш, просто си го чула отнякъде. Някой ти го е разказал. Няма да питам кой, защото знам и без това. Твоите признания не са ми нужни. Ще ми кажеш само къде се крие този някой.

— Само това? — усмихна се Джемайма Тиндал. — И нищо повече? Много ми е интересно, как ще изтръгнеш от мен такова признание? Ще използваш същите методи, както и против жените от Сейлъм и против Мери Харгрейвс? Ще ме лишиш от сън? От вода? Ще обещаеш да ме помилваш? Ще ме завържеш за цяла нощ на кълбо, с пети на шията, така че на сутринта кръвта да се лее на потоци от носа ми? Или ще постъпиш както с Джанет Харгрейвс — просто ще ми раздробиш стъпалото чрез примка, стягана с колче? Ех, конетабле, конетабле, благодари на твоя Бог, че не мога да ти навредя, да ти причиня непосредствена болка. А е жалко, защото имам голямо желание за това.

Коруин бавно се приближи до стълба и свали от куката навито конопено въже.

— За разлика от теб, жено — каза той, проверявайки с дърпане здравината на въжето, — аз имам и възможност, и желание да ти навредя. А тъй като желанието е истинско и силно, то и вредата ще е голяма. Ще ми кажеш веднага какво знаеш. В противен случай ще ти изпотроша ставите.

— Опитай.

Когато той скочи към нея, тя направи само една крачка встрани и отвори малка врата в задната част на плевнята. На прага стоеше Исмаил Сасамон. Конетабълът едвам го позна.

Хенри Коруин беше смел човек. Той не се парализира от страх, а малко хора не биха се поддали на паниката при вида на Исмаил Сасамон. Индианецът беше гол, само бедрата му бяха покрити с разкъсана, завързана около кръста му риза. Лицето му. от челото до брадичката беше почернено с дървесен въглен, косите бяха завързани на опашка и украсени с орлово перо, торсът беше нашарен със сажди, глина и червена кора.

Хенри Коруин не се уплаши. Той светкавично измъкна изпод сюртука си пистолет, дръпна петлето и стреля право в лицето на индианеца. Но Исмаил Сасамон беше не по-малко бърз. Той отби дулото и куршумът се заби в гредата над дъската. В кълбата дим и посипващия се от тавана прах конетабълът за миг изгуби ориентация. И повече не успя да я намери.

Исмаил Сасамон го удари в слепоочието с покомокона. Конетабълът се олюля, а индианецът го удари още веднъж, така че слепоочната му кост изпука и хлътна. Коруин падна, хриптейки, напрегнатите му крайници затрепериха спазматично.

Индианецът седна на гърба му, хвана го за косата. Измъкна от колана си нож, стоманен нож от онези, с които търгуваха холандците от Шенектади. Направи кръгов разрез на кожата на черепа — над челото, над ушите и през тила. Не беше правил това никога през живота си, но се получи напълно ефективно.

Дърпане, бърз плосък разрез по темето, пак рязко дърпане. Конетабълът закрещя така, че от пода и стените отново започна да се сипе мазилка. Исмаил го резна през адамовата ябълка. После скочи, размахвайки скалпа.

— Хи-и-их ей, ей, ей, е-е-е-ейейе хи-и-и-и-их!

Джемайма Тиндал наблюдаваше всичко това с усмивка, придаваща на лицето й вид на череп.

* * *

— Това е омагьосано село… — простена Джейсън Ривет, неспособен да се успокои след онова, което беше видял в процепа между дъските на плевнята. — Защо дойдохме тук… Всичко това са магии…

— Стига си дрънкал — промърмори чичо Уилям.

— Не ставай глупав, момче — щракна със зъби преподобният Мадокс.

Джейсън ги предупреди навреме. Сега всички бяха навън — пасторът, Абирам Торп с мускета, чичото с късата пушка. От верандите на къщите ги наблюдаваха жените. Мълчаливи. Неподвижни като стълбове. Около дългата маса край строящия се хамбар седяха мъжете. Те ядяха безмълвно, бавно вдигайки дървените лъжици. Не ги интересуваше нищо. Включително и приближаващият се Исмаил Сасамон, пеещ, крещящ, размахващ ножа и томахавката, гол, с почернено лице, омазан с глина, опръскан с кръв.

— Ей, ейа, ейа, ей, ей, ейа, ей…

— Стой, Исмаил! — извика пасторът. — В името на Бог ти нареждам да спреш! Исмаил!

— Стреляй, Абирам — изсъска Уилям Хопууд, виждайки, че индианецът не само нямаше намерение да спира, но даже се затича. — Стреляй! Да го пратим по дяволите! Да пратим червенокожия по дяволите!

Двамата натиснаха спусъците едновременно. Рязаната пушка на Уилям Хопууд засъска, засмърдя и задимя. Мускетът на трапера само изщрака.

— Божичко… — изстена Абирам Торп, гледайки празните щракания на петлето. Кремъкът го нямаше. Явно беше изпаднал заради разхлабения винт. — Божичко!

Уилям Хопууд се пресегна с трепереща ръка към кутията с барута. Абирам успя само да хване мускета за дулото и да го завърти, опитвайки се да нанесе страшен удар по главата на нападателя. Но индианецът се гмурна ловко под приклада и със силен замах заби ножа в корема на Абирам, а когато траперът се преви на две, му разби главата с мощен удар с томахавката.

— Исмаил — закрещя Мадокс. — Осъзнай се, безумецо!

Уилям Хопууд захвърли рязаната пушка, прицели се с пистолета. Исмаил Сасамон се завъртя и запрати томахавката. Тя удари чичо Уилям право в ръката, стиснала оръжието, отскочи и го уцели в лицето. Чичо Уилям приседна тежко, а пистолетът му гръмна. Пасторът странно се закашля и се олюля, на бялата му яка разцъфна голямо кърваво петно. Опитвайки се напразно да се улови за стълба, преподобният Мадокс рухна върху стъпалата. Джейсън Ривет настръхна зад оградата.

Исмаил Сасамон се наведе над тялото на Абирам Торп, хвана го за опръсканите с мозък коси. Уилям Хопууд, притискайки с ръкав течащата от лицето му кръв, все пак успя да сипе барут в рязаната пушка, дръпна петлето и вкара в тялото на индианеца половин фунт сачми.

Исмаил отлетя назад и падна, вдигайки облак прах. Уилям Хопууд изкрещя диво и триумфално, хвърли пушката, извади ножа и с три скока се добра до проснатия индианец, вкопчи се в завързаните на опашка коси, и продължавайки да крещи, направи разрез над ухото на жертвата си. Кръвта плисна върху ръцете и лицето му.

Изпаднал в еуфория от скалпирането, той забеляза ножа, който Исмаил стискаше в ръката си, едва когато острието се заби в корема му. Индианецът рязко дръпна ножа нагоре, Уилям Хопууд изкрещя диво, изплю кръв. И падна.

Исмаил се изправи. Джейсън Ривет изкрещя пискливо, притискайки се към земята. Индианецът обърна глава, и я наклони странно. И видя момчето. Джейсън изкрещя отново.

Сачмите бяха извадили едното око на индианеца, бяха раздробили бузата му, бяха откъснали ухото му и бяха превърнали раменете и торса му в кървава маса от висящи късове месо. Въпреки това Исмаил се държеше твърдо на краката си. Без да отмества единственото си око от Джейсън, той се наведе и хвана чичо Уилям за косите.

Джейсън Ривет нададе вой от ужас. Исмаил Сасамон разтърси скалпа. Мръщейки осакатеното си лице, той понечи да издаде бойния вик на уампаноагите. Не успя. Зад гърба на Джейсън проехтя гърмеж и половината глава на индианеца се скри в червена експлозия.

Пасторът падна на стъпалата, димящият пистолет се изплъзна от ръцете му. Цялата яка и предницата на кафтана му вече изцяло бяха пропити с кръв. Джейсън Ривет запълзя към него. През обхваналия го ужас и безнадеждност виждаше на праговете на къщите и на верандите жени, неподвижни като статуи, като кариатиди. Виждаше мъжете около дългата маса, равнодушни, бавно вдигащи лъжиците си. „Магии — трескаво си помисли той. — Това е черна магия, те са вещици. Все пак бях прав — дошли сме тук да срещнем гибелта си“…

— Преподобни… Това са… вещици…

Джон Мадокс затрепери като в треска и се разкашля, обливайки Джейсън в кръв. Очите му, до този момент призрачно светещи само с бялото си, изведнъж станаха нормални — зли и враждебни. „Сега ще ме наругае — помисли си Джейсън. — Дори умирайки, ще ме наругае.“

Преподобният захриптя:

— Омитай се оттук… момче… — едва разбираемо прошепна той. — Махай се… Не се бави…

Джейсън се изправи. Огледа се. Избърса лицето си, размазвайки върху него кръвта на пастора. И хукна да бяга. Между къщите, към нужника, от който, както вече знаеше, не беше далеч до реката, ракитака и гората.

Не успя да направи и три крачки.

Изведнъж се почувства така, сякаш на всеки от краката му виси стофунтова тежест, а на гърба му — воденичен камък. Отъпканата почва изведнъж се превърна в гъста и лепкава тиня, в блато, в което той беше затънал над коленете. И сега стърчеше неподвижен и безсилен, като насекомо в лепкавата вътрешност на хищна орхидея.

Страхът така го парализира, че не можеше дори да крещи.

— Браво — чу се гласът на Дороти Сътън. — Много добре, госпожице Пейшънс Уитни. Отлични заклинания, госпожо Елън Блай. Прекрасно!

— Аз го хванах първа! — възкликна Пейшънс Уитни, чернокосата, хващайки Джейсън за ръкава. — Остави го, Елън!

— Как ли пък не! — извика тънко Елън Блай, светлокосата, хващайки Джейсън за другия ръкав. Момчето почти увисна, разпънато между тях. — Аз го хванах първа!

— Да бе! Пускай го!

— Ти го пускай!

— По-спокойно, госпожици — намеси се рязко Дороти Сътън. — Злобата вреди на красотата. И няма защо да се биете за плячката, тъй като плячката не е ваша. Момчето ще бъде за госпожа Хипатия Харлоу.

— Защо? — развика се Пейшънс Уитни. — На какво основание?

— Тя вече си има един! — подкрепи я пискливо Елън Блай. — Тя си има Ейдриън ван Рийсъл! Защо Хипатия…

— Защото Хипатия се нуждае! — отсече Дороти Сътън.

— Ние също се нуждаем! — заяви Пейшънс Уитни.

— Вие с вашите нужди можете да почакате — изрече сухо Дороти. — Или да ги удовлетворявате така, както на вас, сополанки, все още ви приляга, докато на зрелите жени — вече не. И достатъчно за това. Хипатия! Ела тук. Както каза умрелият преди малко пастор Мадокс, цитирайки Левит: „А колкото за робите и робините, които ще имаш, от народите, които са около вас, от тях да взимаш роби и робини.“ Така че взимаме. Вземи този юноша, Хипатия. Дарявам ти го.

— Благодаря, Дороти.

Тракащият със заби Джейсън Ривет надуши мирис на сапун, трева и тютюн. Обърна глава и видя веселата, пълничка жена, която пушеше лула, докато двамата с дърводелеца Стаутън се разхождаха из селището. Видя пухкавата й ръка, пръстите й, които се протягаха към очите му. Стисна клепачи. Усети докосването. В главата му проблесна, в ушите му зашумя. Волята му се пръсна, разлетя се като разбита мраморна статуетка, а съзнанието му потъна в меко, топло и равнодушно към всичко небитие.

— Ти си мой — заяви властен глас. — Върви.

Той се подчини на заповедта. Мисълта, че от този момент нататък ще бъде все така, беше една от последните му съзнателни мисли.

Пейшънс и Елън гледаха навъсено, сумтяха и ругаеха. Дороти Сътън се огледа.

— Трябва да се махнат оттук тези тленни останки, Джемайма — каза тя. — Къде е Анабел?

— Тук съм.

— Охо! Виждам, че не си пиляла времето си. Погрижила си се за себе си.

— Че как! — Анабел Прентис погледна гордо Адам Стаутън, който я следваше с празен поглед, послушен като куче. — Бива си го мъжът, а? Красавец! И страстен, хе-хе!

— А ние? — попита отново жално Пейшънс Уитни. — Ние — кога?

— Следващия път! — отсъди Дороти Сътън. — Анабел, а този поддръжник на закона и краля вече напълно ли е във властта ти? Успокои ли се? Нали няма да има изненади?

— Няма да има — увери я Анабел Прентис.

Но Адам Стаутън й показа колко много се лъже.

Той я бутна така, че тя тупна по задник на земята, право в краката на Джемайма Тиндал. А дърводелецът хукна да бяга. Той се носеше посред улицата, между наредените в шпалир изумени жени. Профуча покрай мъжете, застинали с лъжици в ръце, неподвижни около дългата маса, като на картина, пародия на „Тайната вечеря“.

— Спрете го! — извика Дороти Сътън.

Джемайма Тиндал вдигна ръце, направи жест като че ли отблъсква от себе си нещо невидимо и същевременно тежко. Адам Стаутън падна, запълзя по земята в облак прах, но веднага скочи и с няколко скока стигна до зелената двуколка на Франсис Флауърс, скочи върху капрата, хвана камшика.

— Я-я-я-я-яха-а-а-а!

Изплашеният от вика и удара на камшика пъстър жребец стремително се понесе напред, а преследващите дърводелеца жени приседнаха и се свиха под градушката от камъни, излитащи изпод копитата на животното. Двуколката летя няколко мига подир коня, без да докосва земята с колелата, а после падна и подскочи сажен нагоре при следващата дупка. Вкопчилият се в юздата Адам Стаутън увисна във въздуха, изглеждаше, че всеки момент ще излети. Но не излетя. Той извика, още веднъж удари жребеца с камшика, двуколката се понесе към гората като състезателна квадрига.

И дърводелецът Адам Стаутън щеше да избяга, ако не беше младата Верити Кларк.

Верити вървеше по края на полето с царевица, нежно и силно притиснала в прегръдката си червеникавокафяв котарак. Котаракът беше разперил лапи и не изглеждаше възхитен, но мъжествено и достойно понасяше нежностите. А когато двуколката с Адам Стаутън премина покрай Верити, момичето пусна котака, насочи пръст към двуколката и изкрещя пронизващо.

От главините на колелата като дъжд се посипаха искри, пламна огън и се вдигна дим. Жребецът се вдигна на задните си крака, тегличът се счупи с трясък, сбруята се скъса. Двуколката излетя като комета с огнена опашка и се стовари на земята, разбивайки се на трески с неописуем грохот.

— Не исках да стане така! — разнесе се в тишината тънкият и жален вик на Верити Кларк. — Изобщо не исках това! Исках само да спра колелата. Извинявайте!

Няколко от жените тръгнаха към мястото на катастрофата. Дороти Сътън, скръстила ръце на гърдите си, ги изчака да се върнат. Тя вече знаеше какво ще кажат.

— За съжаление той е мъртъв — потвърди опасенията й Франсис Флауърс. — Счупил си е врата. Жалко.

— Жалко — процеди през зъби Анабел Прентис.

— Жалко — съгласи се делово Джемайма Тиндал. — Само той, пасторът и момчето бяха достатъчно ценен материал за възпроизвеждане на потомство. Какво да се прави, каквото е станало, не може да се върне назад. Но някой сериозно трябва да си поговори с това момиче.

— Аз ще го направя — увери я Дороти Сътън и се обърна към масата, около която мъжете, уморени от апатичното наблюдение, отново се бяха хванали за лъжиците. Сякаш нищо не се беше случило.

— Франсис, въдвори ред.

— Да, разбира се. Господин Ейдриън ван Рийсъл!

— Tot Uw dienst, juffrouw[349].

— Моля да махнете от пътя останките от двуколката — изрече властно Франсис Флауърс. — Моля да хванете коня. Моля да отнесете оттук труповете. Моля да ги отнесете в гората и да ги приковете към дърветата. На обичайното разстояние от селището. Разбрахте ли?

— По-добре отиди с него, Франсис — посъветва я Дороти Сътън. — Да го наглеждаш.

— Добре.

— Вериги, ела тук. Остави котката и ела тук, момиче. По-бързо!

— Идвам, бабо!

Вървяха бавно между къщите. Две жени. Едната възрастна, пълна, с черна пелерина и черна шапка с връзка, хванала за ръка вървящата до нея девойка със синя рокля.

— Бабо, наистина не исках.

— Нищо не казвай.

На прага на една от къщите стоеше Фейт Кларк. В компанията на млада жена със светли коси. Светлокосата се поклони.

— Вече няма причини за опасения — каза сериозно Дороти Сътън. — Всичко свърши, вече нищо не те заплашва, Джанет Харгрейвс.

— Благодаря. — Джанет неловко се поклони. Личеше си, че кракът още й създаваше неприятности. — Благодаря. Не знам как да се отплатя…

— Няма нужда да благодариш.

Джанет Харгрейвс седна отново. Безмълвно. Дороти Сътън я погледна. Изпитателно. Но доброжелателно.

— Провървя ти — каза най-накрая тя със сериозен тон. — Много ти провървя. С мен някога се случи нещо подобно. През 1640 година, когато ме хванаха в Ридинг и ме давиха в Темза. И на мен ми провървя. Може би е било предопределено, че и аз някога ще спася някого, ще му помогна да избяга. Както тогава ми помогна Агнес Симпсън. После ще решим какво да правим с теб, сестро. Ще решим заедно. Сега други неща са ми на главата. Заеми се с нея, Фейт.

— Разбира се.

Слънцето клонеше към заник, постепенно почервеняващото кълбо вече висеше над стената на гората, когато две жени, стара и млада, най-накрая излязоха на върха на хълма, издигащ се над селището при завоя на Мисчиф Крийк. Спряха се, мълчаливо гледайки към хоризонта.

— Силата, която ни е дала Богинята — заговори най-накрая възрастната вещица, — трябва да използваме само за да помагаме, спасяваме и изцеляваме. С помощта на нашата сила трябва да правим света по-добър. Затова трябва да използваме силата умело, разумно. А разумно означава практично и полезно. Силата не бива да се изразходва напразно. Разбираш ли ме, госпожице Верити Кларк?

— Разбирам.

— Тогава защо постоянно използваш силата за забавление, мила моя? За непрактични неща? Механизми? Машинки? Колелца и колички?

— Вече се извиних за двуколката — нацупи се девойката. — Вече казах, че съжалявам и че не съм искала… И изобщо…

— Какво?

— Именно машините и количките са практични. И грамадите, движещи се по релси. Някога ще настъпи време…

— Погледни, Верити — каза възрастната вещица. — Погледни тук и ми кажи какво виждаш.

— Ами… гори.

— Точно така. Гори, само гори от Кейп Код до Луизиана, от Флорида до Канада. Нищо повече, само дива, гъста, непроходима гора. Това е Новият свят! Това е Америка! Тук няма и никога няма да има релси, по които да се движат разни грамади или машини. Тук, в Америка, за такива неща като машини просто няма бъдеще. Никакво бъдеще, Верити. Защото ние, американските вещици, нямаме право да си губим времето за някакви си машини.

— Но…

— Никакво „но“. Приключвай с механизмите. Разбра ли ме, мила моя?

— Разбрах.

Над простиращите се от Кейп Код до Луизиана и от Флорида до Канада гори висеше тънкият сърп на луната. Над главите на вещиците тихо прелетя прилеп.

— Някой ден — меко прекъсна мълчанието Дороти Сътън, галейки кестенявите коси на Верити Кларк — ще имаш дъщери, мила моя. Дъщери, следващото поколение американски вещици. Много е важно силата, която ще им предадеш в наследство, да бъде истинска и полезна. Мисля, че не искаш единственото, на което са способни дъщерите ти, да бъде чупенето на движещи се машини? Не искаш това, нали? Значи трябва да се учиш. И да се отърваваш от вредните навици.

— Да, бабо. Разбирам.

— Тогава да се връщаме. Много огладнях.

— Ооо, и аз също.

Те бавно се спускаха по склона, сред високите треви. Спускаха се към селището, откъдето се носеше приятният мирис от дима на комините.

— Бабо…

— Да?

— Когато порасна, и за мен ли ще хванем мъж?

— Разбира се.

— А ако не дойде нито един?

— Винаги идва по някой, Верити. Винаги.

Долу, между брястовете, проблясвайки като сребро, течеше Мисчиф Крийк.

1

rohatyna — леко оръжие на старата полска конница. — Б.пр.

2

gizarm — старо оръжие, подобно на сабя, но с острие откъм вътрешната крива. — Б.пр.

3

Morgenstern (нем.) — шестопер, старинно оръжие. — Б.пр.

4

Сажен — мярка за дължина, равна на 2,134 м. — Б.пр.

5

Кралче — дребно птиче. — Б.пр.

6

Стар езически обичай, при който косата на детето се подстригва, когато навърши седем години. — Б.пр.

7

Zavist — става въпрос за име на човек, а не за думата „завист“, която е съвсем различна на полски. — Б.пр.

8

Брак на мъж от монархически род и жена с обикновен (немонархически) произход. — Б.р.

9

Дюйм — мярка за дължина, равна на 2,54 см. — Б.пр.

10

Лот — мярка за тегло, една трийсет и втора от фунта или 14 г. — Б.пр.

11

В оригинала — Wiedźmak, което е полската транскрипция на руската дума ведьмак (вещер). — Б.пр.

12

Триполно земеделие — система за последователно отглеждане на ръж, пшеница и овес на едно и също поле. — Б.пр.

13

Сажен — мярка за дължина, равна на 2,134 метра. — Б.пр.

14

Morgenstern (нем.) — шестопер, старинно оръжие. — Б.пр.

15

В произведенията на Сапковски расата на полуръстовете (пол. — niziołek) е базирана почти изцяло на хобитите на Дж. Р. Толкин. — Б.пр.

16

В произведенията на Сапковски освен полуръстовете има още два вида дребни хуманоидни раси: джуджетата (пол. — krasnolud) и гномите (пол. — gnom). Както казва самият Сапковски в едно интервю, джуджетата са като в митологиите и в произведенията на Толкин — имат бради и са високи 1,20 — 1,35 м. Гномите са техни родственици и също като тях имат кланова структура на обществото и се занимават с металургия, но са по-дребни (0,90 — 1,00 м.), подстригват или бръснат брадите си и имат дълги носове. Елфите, джуджетата и гномите формират Старите раси. Полуелфите са деца на човек и елф. — Б.пр.

17

Ондатра — мускусен воден плъх. — Б.р.

18

Насекомо, от което се добива дъбилно вещество, използвано за получаване на червено багрило. — Б.р.

19

Комес (пол. komes) — в средновековна Полша: титла на командир, който е едновременно военен и административен ръководител на даден район. — Б.пр.

20

Комес (пол. komes) — в средновековна Полша: титла на командир, който е едновременно военен и административен ръководител на даден район. — Б.пр.

21

Zarzecze (пол.) — място, разположено отвъд реката. — Б.пр.

22

Piskorz (пол.) — малка речна рибка. — Б.пр.

23

Барбикан — укрепена порта, изнесена извън крепостните стени и съединена с тях. — Б.пр.

24

Донжон — главна кула на крепост, замък или манастир, служеща за последна защитна позиция. — Б.пр.

25

Сапрофит — организъм, който използва за храна разлагащи се растения и животни. — Б.пр.

26

Фарватер — безопасен за навигация воден път. — Б.пр.

27

Сажен — мярка за дължина, равна на 2,134 м. — Б.пр.

28

Галеас — древен кораб, платноход с гребла, използван предимно за военни цели. — Б.пр.

29

Шеврон — един от начините на разделяне на щита на полета в хералдиката. — Б.пр.

30

Ad valorem (лат.) — изчислено според стойността. — Б.пр.

31

Центнер — полска мярка за тегло, равна на 64,8 килограма. — Б.пр.

32

Наименование на елфически на горски банди, наричани „катериците“. — Б.р.

33

Цал — полска мярка за дължина, равна на 2,5 см. — Б.пр.

34

Зикурат — древен шумерски храм с формата на стъпаловидна каменна пирамида. — Б.пр.

35

Сажен — мярка за дължина, равна на 2,134 м. — Б.пр.

36

Гамбезон — дебела подплатена куртка, която се носи под ризницата. — Б.пр.

37

Корсека — оръжие с дървена дръжка и тризъбо острие, употребявано от корсиканците през XIV век. — Б.пр.

38

Центнер — мярка за тегло, равна на 100 кг. — Б.пр.

39

Изпълнение на решения, постановени от съдилища на други държави (юрид.). — Б.р.

40

Коронер — длъжностно лице, разследващо смъртни случаи при странни обстоятелства. — Б.пр.

41

Копрофилия — сексуално извращение, което се изразява във възбуда от изпражнения. — Б.р.

42

Калуната е пълзящ миниатюрен храст с вечнозелени листа, разположени керемидообразно един върху друг. — Б.р.

43

Шпонтон — средновековно хладно оръжие, състоящо се от дълга дървена част, късо желязно острие и ръкохватка, разположена помежду им. — Б.пр.

44

Рохатина (пол. rohatyna) — леко оръжие на старата полска конница. — Б.пр.

45

Ремък за носене на хладно оръжие. — Б.р.

46

Цал — мярка за дължина, равна на 2,5 см. — Б.пр.

47

Вид ястреб. — Б.пр.

48

Stajanie (пол.) — стара полска мярка за дължина, равна на 134 м. — Б.пр.

49

Quod attinet (лат.) — що се отнася. — Б.пр.

50

Правосъдието е основа на държавата. А ужасните престъпления не бива да остават ненаказани. (лат.) — Б.пр.

51

Камък върху камък (лат.). — Б.пр.

52

Fundamentum regnoium (лат.) — основа на държавата. — Б.пр.

53

To primo (лат.) — това първо. — Б.пр.

54

Secundo (лат.) — второ. — Б.пр.

55

Impediment (лат.) — препятствие. — Б.пр.

56

Memoria fragilis est (лат.) — Паметта подвежда. — Б.пр.

57

Raptus puellae (лат.) — отвличане на девойка. — Б.пр.

58

На латински sempiternum означава „завинаги“. — Б.пр.

59

Et cetera (лат.) — и така нататък. — Б.пр.

60

Наджак — средновековно оръжие, използвано за пробиване на доспехи. Състои се от дръжка и метален накрайник, който от едната си страна има острие, а от другата — плоска повърхност. — Б.пр.

61

Сихил — вид меч, изработен от джуджетата в Махакам с помощта на специални, напреднали металургични технологии. — Б.пр.

62

Една унция е равна на 28,34 грама. — Б.пр.

63

Атанор — печката, в която се е слагало философското яйце в лабораторията на алхимиците. — Б.пр.

64

Алрауна — корен от мандрагора — Б.пр.

65

Мярка за тегло, равна на един фунт (приблизително 453,6 г). — Б.пр.

66

Vagina dentata (лат.) — зъбата вагина. Съществуваща в множество култури легенда, символизираща мъжкия страх от вагината като „порта към ада“. — Б.пр.

67

Ордалий (лат. ordalium) — божи съд, изпитание с огън и вода. — Б.пр.

68

Така наричат в Нилфгард народите от северните кралства. — Б.пр.

69

Полската дума за „пренаселение“ е „przeludnienie“, съдържаща в себе си производна на думата ludzi (хора), от което се получава играта на думи. — Б.пр.

70

Астролабия — средновековен астрономически уред. — Б.пр.

71

Форейтор — кочияш, който язди един от впрегнатите коне. — Б.пр.

72

Биндуга (пол. binduga) — място при река или езеро, където се складира дървен материал за извозване. — Б.пр.

73

Solstitium (от лат.) — слънцестоене. — Б.пр.

74

Aequinoctium (от лат.) — равноденствие (буквално — равнонощие). — Б.пр.

75

Дракар — дървен викингски кораб с формата на дракон. — Б.пр.

76

Rubor (лат.) — зачервяване. — Б.пр.

77

Calor (лат.) — висока температура. — Б.пр.

78

Tumor (лат.) — оток. — Б.пр.

79

Dolor (лат.) — болка. — Б.пр.

80

Morga (пол.) — мярка за повърхност, равна на 56 декара. — Б.пр.

81

Stajanie (пол.) — стара полска мярка за дължина, равна на 134 м. — Б.пр.

82

Havfrue (норв.) — русалка. — Б.пр.

83

Гафел — наклонено дърво на мачтата за разпъване на горната част на платното. — Б.пр.

84

Apage (лат.) — Умри — Б.пр.

85

Сфрагистика, или сигилография — клон от археологията, изучаващ печатите на средновековните владетели, градовете и др. — Б.пр.

86

Влок — стара мярка за повърхнина, равна на 30 морги. — Б.пр.

87

Per fas et nefas (лат.) — с всякакви позволени или непозволени средства. — Б.пр.

88

Cui buno (лат.) — Кой печели от това? — Б.пр.

89

Шелонг (пол. — syeląg) — малка сребърна монета. — Б.пр.

90

Тинф (пол. — tynf) — старинна сребърна монета. — Б.пр.

91

Morgenstern (нем.) — шестопер, старинно оръжие. — Б.пр.

92

Шпонтон — средновековно хладно оръжие, състоящо се от дълга дървена част, късо желязно острие и ръкохватка, разположена помежду им. — Б.пр.

93

Рохатина (пол. rohatyna) — леко оръжие на старата полска конница. — Б.пр.

94

Апанаж (пол. — apanaż) — владение, предоставяно на некороновани членове на кралското семейство. — Б.пр.

95

Морето е открито за всички, (лат.) — Б.пр.

96

De non preiudicando (лат.) — без право на наследяване. — Б.пр.

97

Casus belli (лат.) — повод за война. — Б.пр.

98

Pacta sunt servanda (лат.) — договорът трябва да се изпълнява. — Б.пр.

99

Aurora borealis (лат.) — Северно сияние. — Б.пр.

100

Стрападо — изтезание, при което ръцете на измъчвания се завързват отзад и той увисва на тях. — Б.пр.

101

De profundis (лат.) — от бездната. — Б.пр.

102

Tandem (лат.) — най-накрая. — Б.пр.

103

Fundamentum (лат.) — основа. — Б.пр.

104

Propria manu (лат.) — със собствените си ръце. — Б.пр.

105

Societas leonina (лат.) — букв. лъвско сдружение; сдружение, при което едната страна извлича всички ползи, а другата страна търпи всички негативи. — Б.пр.

106

Превод Валери Петров — Б.пр.

107

Inis Vitre (лат.) — Стъкления остров. — Б.пр.

108

Loc Blest (шотл., англ.) — Езерото на благословените. — Б.пр.

109

Ad usum delphini (лат.) — За деца. — Б.пр.

110

En pied (фр.) — в цял ръст. — Б.пр.

111

Speculum aureum (лат.) — Златното огледало. — Б.пр.

112

Сивен — риба от семейство Пъстървови. — Б.пр.

113

Преводът на стиховете на Вийон е на Кирил Кадийски. — Б.пр.

114

Nomen omen (лат.) — буквално „името е знак“; тоест името е предзнаменование за съдбата на човека. — Б.пр.

115

В оригинала Yule — езически празник на зимното слънцестоене у германските народи. — Б.пр.

116

Solstitium (от лат.) — слънцестоене. — Б.пр.

117

Magna Bestia! (лат.) — Големия звяр. — Б.пр.

118

Центнер — полска мярка за тегло, равна на 64,8 килограма. — Б.пр.

119

Фунт — мярка за тегло, равна на 0,453 кг. — Б.пр.

120

Цал — полска мярка за дължина, равна на 2,5 сантиметра. — Б.пр.

121

Панопли — в изкуството на Ренесанса и барока — декоративни композиции от антични военни доспехи, щитове, оръжия и знамена. — Б.пр.

122

Инкунабули — книги, издадени в Европа между началото на книгопечатането и 1501 г. Изданията от този период са много редки, защото са печатани в 100–300 екземпляра. — Б.пр.

123

In folio — най-големият размер на печатни книги, равен на половин типографска страница (понастоящем — 38 см) — Б.пр.

124

Speculum aureum (лат.) — „Златното огледало“. — Б.пр.

125

Gesta Regum (лат.) — „Бремето на властта“. — Б.пр.

126

De haemorrhoidibus (лат.) — „За хемороидите“. — Б.пр.

127

Codex diplomaticus (лат.) — „Дипломатически кодекс“. — Б.пр.

128

De larvis scenicis et figuris (лат.) — Театрални маски и комически представления. — Б.пр.

129

Omnia mea mecum porto (лат.) — Всичко свое нося със себе си. — Б.пр.

130

Преводът на стиховете на Гьоте е на Григор Ленков. — Б.пр.

131

Букранион — украса във формата на глава на бик. — Б.пр.

132

Сажен — старополска мярка за дължина, равна на около 1,7 м. — Б.пр.

133

Ландскнехти — наемни пехотинци в германската армия през XV-XVI век. — Б.пр.

134

Наказание, при което войниците се строяват в две редици едни срещу други и бият минаващия между тях. — Б.пр.

135

Кондотиери — наемници, служещи в състоящи се предимно от чужденци военни отряди в Италия през XV-XVI в. — Б.пр.

136

От фр. défaitisme — пораженчество. — Б.пр.

137

От англ. rust — ръжда, ръждив цвят. — Б.пр.

138

Члухов, Малборк — полски градове, чиято история през Средновековието е свързана с държавата на кръстоносците от Тевтонския орден в Южна Прусия, която воюва с Полско-литовското княжество и е разгромена от него през 1410 г. (събития, описани в романа на Хенрих Сенкевич „Кръстоносци“). — Б.пр.

139

Комтур — низша длъжностна единица в структурата на Тевтонския орден. Комтурът е ръководел комтурство (минимална административна единица в ордена) заедно с Конвент (събрание на рицарите от комтурството). — Б.пр.

140

Langsam, aber sicher (нем.) — Бавно, но сигурно. — Б.пр.

141

Кнехти — в Средновековието, в много страни от Западна Европа — наемни пехотинци от незнатен произход. — Б.пр.

142

Който обича добра жена, се срамува от всякакви злодеяния. — Б.пр.

143

Света Мария, майко Божия! Моли се за нас! (нем.) — Б.пр.

144

Благородни господин рицарю (нем.). — Б.пр.

145

Сатанинско дело! Черна магия! Вълшебство! (нем.) — Б.пр.

146

На полски цвете е kwiat, а април — kwiecień. — Б.пр.

147

Успех, момиче (фр.). — Б.пр.

148

Ordre de bataille (фр.) — развитие на бойните действия. — Б.пр.

149

Бандера — войсково подразделение в кавалерията, наброяващо 100–200 души. — Б.пр.

150

Алерион — хералдически орел без клюн и нокти. — Б.пр.

151

Оберщер — полковник в старата немска и полска пехота. — Б.пр.

152

Протазан — хладно оръжие, разновидност на копието; представлява плоско острие на върха на дълго (над два и половина метра) дърво. — Б.пр.

153

Алерион — митологична птица, цар на птиците. — Б.пр.

154

Перисониум — лъкообразна ивица върху гърдите на хералдична птица. — Б.пр.

155

Лапаротомия — оперативно отваряне на коремната кухина. — Б.пр.

156

Корнет — войнско звание, младши офицер в кавалерията. — Б.пр.

157

Рунка — прободно оръжие, разновидност на копието, но с две допълнителни по-малки странични остриета. — Б.пр.

158

Канефора — колона във вид на човешка статуя. — Б.пр.

159

Vox populi (лат.) — гласът на народа. — Б.пр.

160

Per acclamationem (лат.) — единодушно. — Б.пр.

161

Persona turpis (лат.) — отвратителен тип. — Б.пр.

162

Schluss (нем.) — край. — Б.пр.

163

Ad futuram rei memoriam (лат.) — за бъдещето. — Б.пр.

164

Nihil ad rem (лат.) — нищо подобно. — Б.пр.

165

Salus publica lex suprema est (лат.) — Благото на народа е над всичко. — Б.пр.

166

Verba volant (лат.) — Думите отлитат. — Б.пр.

167

Non possumus (лат.) — Не може (категоричен отказ) — Б.пр.

168

Алодий — феодален наследствен имот, освободен от всякакви задължения към господаря. — Б.пр.

169

Фидеикомис — система за наследяване на едра собственост. — Б.пр.

170

Примогенитура — право на наследяване на титлата и имота само от първородния син. — Б.пр.

171

Ultimus familiae (лат.) — последен представител. — Б.пр.

172

Hausse, baisse (фр.) — повишаване и намаляване на курса на ценни книжа. — Б.пр.

173

Aide memoire (лат.) — паметна записка. — Б.пр.

174

Цитат от Библията, думи на Каин в отговора на въпроса на Бог къде е Авел. — Б.пр.

175

Ономастика — дял от езикознанието, който изучава значението, произхода и разпространението на имената, главно личните. — Б.пр.

176

Топономастика — дял от езикознанието, който изучава произхода, значението и употребата на географските имена. — Б.пр.

177

Never Never Land или Neverland — „Небивала земя“ от романа на Джеймз Матю Бари „Питър Пан“. В случая Сапковски има предвид света, в който се развива действието на цикъла произведения за вещера Гералт. — Б.пр.

178

В борша, национално ястие в Русия, Украйна и Полша, не се слагат гъби. — Б.пр.

179

Pedigree (англ.) — родословие, произход. — Б.пр.

180

Licentia poetica (лат.) — поетическа свобода. — Б.пр.

181

Unabridged (англ.) — пълен, несъкратен. — Б.пр.

182

Басинет — вид рицарски шлем, чиято долна част е обрамчена от защитна ризница (айвентал) — Б.пр.

183

Splatter (англ.) — буквално „пръскане“ (подразбира се пръскане на кръв) — поджанр на филма на ужасите, в който съвсем преднамерено акцентът е върху крайно натуралистично демонстриране на кръв, вътрешности и графично насилие чрез използване на специални ефекти, изкуствена кръв, животинско месо и т.н. — Б. пр.

184

Locus terribilis (лат.) — ужасно място. — Б.пр.

185

Пол. „Przekrój“, буквално „разрез“ — най-старият полски седмичник, излизал между 1945 и 2001 г. (разказът е писан през 1989 г.) — Б.пр.

186

Анемия на главния мозък (лат.) — Б.пр.

187

По дяволите, сигурно съм болен. (нем.) — Б.пр.

188

Това е невъзможно! Сънувам! (нем.) — Б.пр.

189

„Ти си моето слънчице“ — Б.пр.

190

Там, под липата

сред полето,

където сбра ни любовта,

покрай гората,

при дерето

ще видиш смачкани цветя.

В долината с кръшен глас,

тандарадай,

славей пееше над нас.

— Валтер фон дер Фогелвайде, „Под липата“, превод от немски Венцислав Константинов. — Б.пр.

191

Минезингер — средновековен немски поет и певец, изпълняващ песни в стил минезанг (вид средновековна рицарска лирика, в която се възвеличава любовта). — Б.пр.

192

Думи на Диоген, казани на Александър Велики. — Б.пр.

193

Цитат от „Дама пика“ на Пушкин. — Б.пр.

194

Поморяни — западнославянски племена, живели до XVI — XVII в. в низините на Одра на крайбрежието на Балтийско море. — Б.пр.

195

„Тайни науки и дяволски деяния в Прусия“, Йохан Кийзеветер, Елбльонг 1792 г. (нем.) — Б.пр.

196

„Черни записки, история на окултните науки“, Жул дьо Боа, Авиньон, 1622 г. (фр.) — Б.пр.

197

„Трактат за магията“, Гонделман (фр.) — Б.пр.

198

Герой от произведенията на Лъвкрафт. Абдул Алхазрет е авторът на „Некромоникон“ — Б.пр.

199

„Явления, демони и магии“, Р. Енемозер, Нюрнберг 1613 г. (нем.) — Б.пр.

200

Как звучи името на демона? Слабият юноша, който яде греховете ни, тайната ни и злобата ни, си остава слаб. Огнено дете, което гори от омраза. Как звучи истинското му име? То е ужасно, не бива да се произнася. Името му е Дескат, което означава истина и лъжа. Цернебок, черно безумие (нем.); Цернебок е германска версия на славянския Чернобог. — Б.пр.

201

Несъществуващ на никой език израз, измислен от автора. — Б.пр.

202

Леополд Стаф (1878 — 1957) — полски поет и драматург, една от основните фигури на полския модернизъм (т.нар. период „Млада Полша“). — Б.пр.

203

Преводът на тези куплети също е на Венцислав Константинов. — Б.пр.

204

Ако говори,

боже чуден,

от срам ще вляза в гроба, ой!

С мене що стори

моят възлюбен,

ще знаем само аз и той.

Малка птичка в оня лес,

тандарадай,

пази тайната ни днес.

— превод Венцислав Константинов. — Б.пр.

205

Ей, устата ми гори. — Б.пр.

206

Цернебок, черно безумие. — Б.пр.

207

Дошлият тука заранта,

зърнал розите в прехлас.

Тандарадай.

— Б.пр.

208

Истина. (нем.) — Б.пр.

209

Истинско? (нем.) — Б.пр.

210

По своя инициатива (лат.) — Б.пр.

211

Многото лица на смъртта (лат.) — Б.пр.

212

Вън от опасност (лат.) — Б.пр.

213

Велика Майко, Велика Майко (лат.) — Б.пр.

214

Велика Майко! Меч господен! (лат.) — Б.пр.

215

В лето господне (лат.) — Б.пр.

216

Старият ред (фр.) — Б.пр.

217

Една от най-старите полски водки. — Б.пр.

218

В цялост (лат.) — Б.пр.

219

Общо взето (фр.) — Б.пр.

220

Шаулиси — „стрелци“, националистическа организация в довоенна Литва. — Б.пр.

221

Freikorps (нем.) — доброволчески корпус. — Б.пр.

222

Джули, усмивката ти е толкова топла,

бузата ти е толкова мека,

усещам топлина само при мисълта за теб.

От вида ти тази вечер

ме побиват тръпки.

Джули,

ти си толкова прекрасна,

толкова прекрасна.

— Б.пр.

223

От нем. Schule — училище. — Б.пр.

224

Кой с кого се бие? (англ.) — Б.пр.

225

Нямам представа, (нем.) — Б.пр.

226

Джули, Джули.

Не ми остава нищо, освен да те обичам.

Надявам се, че такава любов не умира.

Харесва ми как изглеждаш тази вечер.

Джули,

ти си толкова прекрасна.

Само ти имаш значение.

— Б.пр.

227

Здравей (на множество източноевропейски езици) — Б.пр.

228

Здравей (лат.) — Б.пр.

229

Влез вътре (англ.) — Б.пр.

230

В оригинала — siewer, руската дума, изписана с полски букви. — Б.пр.

231

„Тенекиеният барабан“ — Б.пр.

232

Тъкмо (нем.) — Б.пр.

233

Синко (англ.) — Б.пр.

234

Сред звъна на оръжието музите мълчат, (лат.) — Б.пр.

235

Щастието спохожда смелите, (лат.) — Б.пр.

236

Твоя работа (англ.) — Б.пр.

237

Нашата (нем.) — Б.пр.

238

Стига лъжи, стига глупости,

писна ми,

гади ми се

от думите ти лигави и хлъзгави,

не се опитвай да ме спасяваш повече,

не съм направен по твое подобие…

— Б.пр.

239

Да, молитви и омраза,

само молитви и омраза.

Твърде късно е.

Черни хрътки дебнат отвсякъде,

точейки лиги.

Стига вече!

Не ме спасявай повече…

— Б.пр.

240

Грабител (англ.) — Б.пр.

241

Гранична полиция (нем.) — Б.пр.

242

Помогнете. За бога, помогнете. Спасете ме! (рус.) — Б.пр.

243

Да го обесим нависоко, (англ.) — Б.пр.

244

„Ще преодолеем всичко“ (англ.). Химн на американското движение за граждански права. — Б.пр.

245

Накъде? (нем.) — Б.пр.

246

Стой! Не мърдай! (нем.) — Б.пр.

247

Целуни ме отзад! (нем.) — Б.пр.

248

Lietuva — така се изписва Литва на литовски. — Б.пр.

249

Несъществуващ на никой език израз, измислен от автора. — Б.пр.

250

Изключителен, умен (англ.) — Б.пр.

251

Административно-териториална единица в Германия и Австрия. — Б.пр.

252

Rzeczypospolita (пол.) — полската дума за република, освен това официално наименование на Полско-литовската държава през XVI — XVII в. — Б.пр.

253

Буквално „измий се и заминавай“ (англ.), популярна марка шампоан, често рекламиран по телевизията. — Б.пр

254

Войната свърши. „Сбогом на оръжията“ (англ.) — роман на Ъ. Хемингуей. — Б.пр.

255

„На западния фронт нищо ново“ (нем.) — роман на Е. М. Ремарк. — Б.пр.

256

Нахрани ума си (англ., букв. нахрани главата си) — Б.пр.

257

За бога! (англ., разг.) — Б.пр.

258

С пълна сила (англ.) — Б.пр.

259

Работа (нем.) — Б.пр.

260

Източна Прусия (нем.) — Б.пр.

261

Holz (нем.) — дърво, дървесина. — Б.пр.

262

Полша още не е победена, ура! (нем.) — Б.пр.

263

По-точно (нем.) — Б.пр.

264

Консултантска компания с ограничена отговорност (англ.) — Б.пр.

265

Напред! Бог с нас! (нем.) — Б.пр.

266

Хайнц Вилхелм Гудериан (1888 — 1954) — немски генерал от танковите войски, блестящ военен тактик и теоретик от времето на Втората световна война. — Б.пр.

267

Пряк обстрел! По дяволите, пряк обстрел! Стреляйте, кучи синове! (нем.) — Б.пр.

268

Отстъпвай! По-бързо, по-бързо! Отстъпвай! (нем.) — Б.пр.

269

Скапаняк (англ., вулг.) — Б.пр.

270

По дяволите! (нем.) — Б.пр.

271

Вода. Вода, моля. Помощ! (нем.) — Б.пр.

272

Не можеш да победиш това чувство. (англ.) Слоган на компанията „Кока-Кола“ от 80-те години на 20. век. — Б.пв.

273

Става въпрос за cerkiew — православна църква. — Б.пр.

274

Разбираш ли? (итал.) — Б.пр.

275

Да (итал.) — Б.пр.

276

Евреите вън! (нем.) — Б.пр.

277

Божия воля. (лат.) — Б.пр.

278

По дяволите (англ.) — Б.пр.

279

Няма бъдеще (англ.) — Б.пр.

280

Привет! Поздравяваме ви,

ние, децата на миналото.

Тези, които ще умрат

в оскъдна светлина, прозрачни и бледи.

Привет!

— Б.пр.

281

Привет!

Ти дойде най-накрая,

точно на минутата.

Привет, дългоочаквана ера,

Ера на омразата!

— Б.пр.

282

В останалите произведения от цикъла за вещера Сапковски използва за расата на хобитите само думата niziołek (полуръст). Единствено в този разказ се срещат думите hobbit (хобит) и niziołek като синоними. — Б.пр.

283

От rdest (пол.) — пача трева. — Б.пр.

284

В оригинала — Culture Vulture, букв. Ценител на изкуството (англ.) — Б.пр.

285

Край на предаването. Няма нужда от потвърждение. (англ.) — Б.пр.

286

Край (англ.) — Б.пр.

287

Прекратяване на военните действия. (англ.) — Б.пр.

288

Край на предаването, без потвърждение. (англ.) — Б.пр.

289

Surrender unconditional. (англ.) — Безусловна капитулация. — Б.пр.

290

Потвърдете (англ.) — Б.пр.

291

Потвърдете и препотвърдете. — Б.пр.

292

Потвърждавам, Ръскин. (англ.) — Б.пр.

293

Обявявам безусловна капитулация (англ.). — Б.пр.

294

„До после, алигаторе“. (Заглавието на известна рокендрол песен на Бил Хейли). — Б.пр.

295

End of transmission (англ.) — Край на предаването. — Б.пр.

296

No confirmation required (англ.) — Не се изисква потвърждение. — Б.пр.

297

Ядрена мощност, много по-голяма от необходимата за унищожение на неприятеля. — Б.пр.

298

„Надежда всяка тука оставете“. (итал.) — Б.пр.

299

В прелестния град Дъблин,

девойките са тъй красиви.

(англ.) — Началото на популярната песен „Molly Malone“, неофициален химн на гр. Дъблин — Б.пр.

300

За пръв път съзрях сладката Моли Малоун. — Б.пр.

301

Докато тя караше количката си

през улиците тесни и широки,

викайки…

— Б.пр.

302

Поетична волност (лат.) — Б.пр.

303

Злорадство (нем.) — Б.пр.

304

Безделие (итал.) — Б.пр.

305

„De revolutionibus orbium coelestium“ — „За въртенето на небесните сфери“, труда на Коперник, в който са изложени основите на хелиоцентризма. — Б.пр.

306

Здравей, момиче (фр.) — Б.пр.

307

Къде е котка? (развален фр.) — Б.пр.

308

Ей богу (фр.) — Б.пр.

309

Края на века (фр.) — Б.пр.

310

Уви, любима, ти ме нарани,

неучтиво ме изгони.

А от толкова отдавна те обичах,

на компанията ти се наслаждавах.

— Б.пр.

311

Традиционно английско пиене на чай и уиски в пет следобед. — Б.пр.

312

Почива в мир (англ.) — Б.пр.

313

Напълно достатъчно (фр.) — Б.пр.

314

„Списание за момичета“ — Б.пр.

315

Ако мога да кажа (лат.) — Б.пр.

316

Да се живее не е задължително, да се фантазира е необходимо. (лат.) — Б.пр.

317

Ужасната празнота (англ.) — Б.пр.

318

Благовъзпитаност (фр.) — Б.пр.

319

Над всичко (нем.) — Б.пр.

320

Всекидневна (англ.) — Б.пр.

321

Княз, властелин на въздуха (лат.) — Б.пр.

322

В търсене какво да изяде (лат.) — Б.пр.

323

Честна дума (фр.) — Б.пр.

324

„Дори това да е безумно, в него има последователност“ — цитат от „Хамлет“ на Шекспир. — Б.пр.

325

Лекарю, излекувай се сам. (лат.) — Б.пр.

326

За бога! (англ.) — Б.пр.

327

Вартоломеевата нощ. — Б.пр.

328

Дама купа (англ.) — Б.пр.

329

Кавалерията на САЩ (англ.) — Б.пр.

330

Думите са цитати от „Алиса в страната на чудесата“, превод Стефан Гечев. — Б.пр.

331

Това е стихотворението-епитафия към „Алиса в огледалния свят“, превод Светлана Комогорова — Кома. — Б.пр.

332

Псевдоним (фр.) — Б.пр.

333

Никога веч (англ.) — Рефрен от поемата „Гарванът“ на Едгар Алън По. — Б.пр.

334

Лаврово дърво, разпространено в Северна Америка и източна Азия. — Б.пр.

335

Господине! Здравейте! Ние сме… Ние търсим… Една девойка. Значи жена. Една жена, дето е избягала от затвора. (развален фр.) — Б.пр.

336

Искате ли? Разбирате ли? Кажете, кое селище? Кое… (развален фр.) — Б.пр.

337

Както наредите, госпожице. (нидерл.) — Б.пр.

338

Левит, 25:44. — Б.пр.

339

Евангилие от Йоан, 15:6. — Б.пр.

340

Евангелие от Матей, 13:40. — Б.пр.

341

Евангелие от Матей, 13:42. — Б.пр.

342

Евангелие от Матей, 13:38, 39. — Б.пр.

343

Трета книга на царете, 21:23. — Б.пр.

344

Индианско наименование на бялата раса. — Б.пр.

345

Риза, обувки, панталони, чорапи (англ.) — Б.пр.

346

Тук и по-долу цитатите са от „Песен на песните“. — Б.пр.

347

Букв. гроб (ивр.); в юдаизма — задгробният живот. — Б.пр.

348

Тропически дървета, източник на нееластичен природен латекс със същото име, произведен от сока на тези дървета. — Б.пр.

349

На Вашите услуги, госпожо! (нидерл.) — Б.пр.

Content

АНДЖЕЙ САПКОВСКИ
СБОРНИК "ВЕЩЕРЪТ" - ЦЯЛАТА ПОРЕДИЦА

ПОСЛЕДНОТО ЖЕЛАНИЕ (книга 1 от "Вещерът")

Гласът на здравия разум I

Вещер

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Гласът на здравия разум II

I

II

Зрънце истина

I

II

III

IV

V

Гласът на здравия разум III

По-малкото зло

I

II

III

IV

V

VI

Гласът на здравия разум IV

Въпрос на цена

I

II

III

Гласът на здравия разум V

Краят на света

I

II

III

IV

V

VI

VII

Гласът на здравия разум VI

Последното желание

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

Гласът на здравия разум VII

I

II

МЕЧ НА СЪДБАТА (книга 2 от "Вещерът")

Границата на възможното

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Парче лед

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Вечният огън

I

II

III

IV

Малка саможертва

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Мечът на предопределението

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Нещо повече

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

КРЪВТА НА ЕЛФИТЕ (книга 3 от "Вещерът")

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

ВРЕМЕ НА ПРЕЗРЕНИЕ (книга 4 от "Вещерът")

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

ОГНЕНО КРЪЩЕНИЕ (книга 5 от "Вещерът")

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

КУЛАТА НА ЛЯСТОВИЦАТА (книга 6 от "Вещерът")

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

ГОСПОДАРКАТА НА ЕЗЕРОТО (книга 7 от "Вещерът")

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванайсета глава

НЕЩО ПРИКЛЮЧВА, НЕЩО ЗАПОЧВА (книга  - разкази от "Вещерът")

Пътят, от който няма връщане

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Музиканти

Доловете

Веехал

Пъпчивия

Музикантите

Синята стая

Нейман

Хенцлевски

Иза

Синята стая

Дебе

Locus terribilis

Жългага стая

Ела Грубер

Котката

Здиб

Капките

Рената

Барбара

Музикантите

Дитер Випфлер

Жълтата стая

Иза

Тандарадай!

В ямата от бомбата

Нещо приключва, нещо започва

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Боен прах

Златен следобед

Случаят в Мисчив Крийк

1