Ема Марс

Хотели.Трета стая

(част трета от трилогията "Хотели")

Човек има два живота и вторият започва в деня,

когато той разбере, че има само един живот.

Конфуций

За автора

Автор на нашумялата еротична трилогия „Хотели” е самият Фредерик Марс, познат на широката публика като новелист и телевизионен сценарист.

Роден през 1968 г. в Париж, Фредерик Марс има зад гърба си седем години кариера като журналист, фотограф и редактор в онлайн списания. Любимият му жанр са трилърите, а основни теми и акценти на творчеството му са: ароматите, сънищата, мечтите, сексуалността, различните аспекти на личността и границите на човешкото съзнание.

Еротичната трилогия, подписана с името Ема Марс, придоби огромна международна известност и съвсем логично се превърна в контрапункт на екранизирания бестселър „Петдесет нюанса сиво“.

Париж, първите дни на юни 2010 година, Утро в хотелска стая

Ръката ми потрепва, пръстите ми постепенно се пробуждат и един по един се разгъват върху измачкания чаршаф. Галят като клавиши на пиано светлите и тъмни ивици, които щорите хвърлят върху спящите ни тела. Картината е толкова красива. Ако можеше тя да трае през цялото лято, ако можехме да останем така, неподвижни, сгушени, плътно долепени един до друг.

Ето първото ми пробуждане на омъжена жена и господарка на неговата съдба. „Омъжена.“ Дъхът ми докосва тила на Луи, тъкмо онова място, където цъфти най-плахата от татуираните върху рамото му рози. Показалецът ми любопитно минава по виещото се стъбло. От лекия гъдел той на свой ред разтваря очи и ми отправя сита усмивка.

И така, „омъжена“. Минала бе само една нощ, откакто ме бе затворил тук и ми бе припомнил моите минали обещания. Исках да се омъжа за него и дори самата аз бях му предложила: ето ни сега съпруг и съпруга, истинска брачна двойка. И след само една нощ вече се питам дали това е било достатъчно, за да стана друга. Променило ли се е тялото ми? От година насам то постепенно бе губило младежката си закръгленост и ръцете на моя любовник му бяха придали необикновено изящество. А сега с каква зрелост ще го дари брачният живот?

Дали ласките ни са станали по-различни? Ще изгубят ли те от своята страст, или ги очаква нова пролет? Дали семейната халка, която той постави на пръста ми вчера, няма да сложи край на всички нови преживявания между нас?

Отказвам да приема това. Ще ми се да вярвам във вечното възраждане на желанията. Не бих могла да си представя, че също както при другите огънят в нас ще се превърне в пламъче, след това в жарава и накрая в пепел.

Нашата първа брачна нощ ни дари с всички наслади, за които бяхме жадували. Удоволствието, изпитано в лимузината, в подножието на „Нотр Дам“, се бе оказало само прелюдия към чувствената феерия, която ми бе подготвил...

Понесе ме на ръце през салона.

Разкопча роклята ми в раздрънкания асансьор.

После на свой ред се съблече, като в бързината хвърляше дрехите си през рамо. Някои от тях падаха на пода, а други увисваха на полилеите в коридора.

Когато влязохме в стая „Жозефин“, вече бяхме голи. Луи взе ключа, който ми бе подарил, и дръпна встрани широкия тапет от червена тафта. Отзад в стената се криеше ключалка, която изщрака. После той отмести остъкленото пано и откри достъпа до нашата втора стая. Владението на брачните двойки. Кой ли бе обитавал тук преди нас? Андре и Ортанс? Давид и Орор? Дали вътре дебнеха същите камери, които бяха запечатали изпълненията на Давид с моите предшественички на повикване?

Отблъснах от ума си тези въпроси и се оставих той да ме въведе вътре. Обзавеждането, картини и бели чаршафи, мебели в сребрист цвят, беше далеч по-пестеливо, отколкото в „Жозефин“. Девствен кът, където всичко започва отначало. Веднага обърнах внимание, че с изключение на единствения прозорец към улицата и тайната врата, в стаята нямаше друг достъп до външния свят. С други думи, за да се влезе тук, непременно трябваше да се мине през „Жозефин“, стая номер едно. Двете помещения бяха вписани едно в друго като матрьошки. Означаваше ли това, че влизайки тук, съм стигнала до края на моето дирене на истина и наслада? Че вече няма да получа друг ключ, да отварям друга врата и да откривам нова стая? Дали цялата тази белота бе символ на обновлението и на забравата?

Въпреки всичко продължавах да се лутам в здрача от въпроси без отговор. Тайната, поради която братята Барле бяха затворили Орор в апартамента на площад „Орлеан“, си оставаше неразбулена. През цялата нощ, докато неистово прегръщах Луи, докато впивах зъби в тила му, в рамото и в устните му, пропъждах от себе си един по един тези призраци.

Всяка тръпка, всяка вълна на възбуда, всеки оргазъм потискаха под тежестта на щастието напиращите в мен въпроси.

Въпрос: какво точно е знаел Луи за връзката между Орор и Давид в деня на тяхното бракосъчетание?

Отговор: той дълго и до болка смука връхчетата на гърдите ми. Ала не след дълго тази болка премина във възбуда, която постепенно обхвана цялото ми тяло и стигна до еротичната пъпчица между бедрата ми, която се показа от своето калпаче.

Въпрос: за какви предателства говореше Давид, когато в тъмната стая, малко преди да ме остави в ръцете на мъчителите, бе изкрещял в лицето ми всичката омраза, която хранеше към своя брат?

Отговор: Луи превърна езика си в неуморно влажно перо, с което обходи всяко ъгълче на моето тяло.

Въпрос: какво още криеха от мен двамата? Какви чувства продължават да свързват всеки от тях с Орор, тяхната младежка любов?

Отговор: той ме отнесе до единствения стол в стаята, седна на него и ме постави върху бедрата си, така че твърдият му пенис да влезе в мен. Извивките на телата ни се вписаха плътно под ярката светлина, идваща откъм съседния прозорец. Превърнахме се в сияние, по което преминаваха вълни, отначало бавни, а след това все по-бързи. Сякаш ме бе изпълнил цялата и се молех това усещане никога да не ме напусне. Когато устните ни на свой ред се сляха, от вътрешностите ни изригна енергия и притисна едно към друго телата ни, сякаш бяха две полукълба на едно и също небесно тяло. Насладата ме обливаше като поток от светлина, която заслепяваше и двама ни.

Да, за щастие, вече не прегръщах призрак. Най-сетне той беше до мен, беше в мен, чувах стенанието му до ухото си. Най-сетне миризмата му не беше спомен и аз се обвивах в тъканта на усещанията като кученце в одеяло.

Когато издрасках кожата на гърба му близо до дясното рамо, той за миг се намръщи. Надзърнах любопитно зад тила му и открих новата прищявка на Човека-Азбука: както ме бе предупредила Стефан, върху кожата му вече бяха татуирани без всякаква украса двете букви S.F., Semper Fidelis. Винаги верен. Верен на кого? На мен ли? На клетвата, която току-що бяхме положили?

Понечих да го запитам дали докато продължава упорито да мълчи за своето минало, всъщност не върши предателство спрямо мен.

Ала той сграбчи задника ми и ме притисна към себе си. След изпълнената с въздишки и стенания нощ нашият първи брачен ден едва започваше. Засега беше толкова сладко и просто да се почувствам напълно удовлетворена. Отдавах се изцяло на веки следващ оргазъм, за да отблъсна далеч от мен всичко останало. За да предпазя и двама ни.

1

8 юни 2010 година

Прекарахме във втора стая само един ден и една нощ. Сега, когато целият живот беше пред нас, времето сякаш по странен начин се свиваше. Подобен страх ми се струваше толкова неоснователен, че отказвах да го приема.

– Защо да не останем тук? – обадих се аз изпод омачканите чаршафи. – Толкова ни е хубаво, нали?

Без съмнение в молбата ми имаше известна носталгия. В крайна сметка изминалите месеци, прекарани в „Жозефин“, за мен бяха изпълнени с наслада, леност и безгрижие. Живот-мечта, който сияеше в спомените ми като златен век на нашата любов.

Луи ми отвърна с онази обезоръжаваща усмивка, която още от първата ни среща ме бе накарала да забравя всички предубеждения по отношение на него. Усмивка, която някои биха окачествили като опустошителна, но в която аз откривах детинско простодушие. Една жена може да устои на прекалено уверените в себе си съблазнители, но дали би могла да се съпротивлява на подобна ведрина и нежност?

Той сви възглавницата на топка, за да изравни лицето си с моето, и изнурените лъчи на залеза заблестяха в очите му.

– Трябва ли да напомням на госпожа Барле, че вече има на разположение доста удобен дом?

От близостта равномерното му дишане и последните следи от неговия парфюм ме лишиха от всякакви аргументи, които бих могла да му противопоставя.

Домът на госпожица Марс със своите стотици квадратни метри и изцяло подновения романтичен декор ни очакваше. Само че имаше една подробност...

– Мислех, че полицията го е запечатала до второ нареждане?

– Не. Зерки успя да се договори печатите да останат само върху вратата към сутерена. Инак цялата къща е наша.

За пореден път неговият вездесъщ адвокат бе преодолял като по чудо затрудненията, пред които бе изправен. И занапред ли щеше да бъде така? Дали уменията му биха били достатъчни, за да разсейват тъмните облаци на правосъдието, които постоянно надвисваха над моя съпруг?

– Можем да се приберем у дома още сега... Стига да искаш, разбира се.

Върху лъскавите страници на списанията за вътрешно обзавеждане, които бяха побързали да изразят възхищение от дома Марс, той изглеждаше като дворец, за който мечтае всяка новобрачна двойка. Ала самата аз не можех да открия в паметта си нито един приятен спомен, свързан с него. Бе съвършен, но по никакъв начин не беше свързан с нашата любов и чувствата ни не намираха място в историята на това разкошно място.

– ...И нищо няма да ти пречи да се усамотяваш в твоята гарсониера, когато пожелаеш. За да пишеш например... – добави той с нежен и снизходителен поглед.

Бях трогната, разбира се, от припомнянето на нашата обща страст. Освен това мисълта, че ще мога във всеки момент да намеря убежище в моето гнездо, ми действаше успокоително. Нямаше да бъда пленница в дома на госпожица Марс, подобно на Орор в апартамента на Жорж Санд, на площад „Орлеан“. Винаги можех да се почувствам независима в квартала Маре само на няколко спирки с метрото от жилището ни. Защо тогава смятах това завръщане „у нас“ като крачка назад?

Леко почукване по остъклената врата ми попречи да споделя с него опасенията си. Луи скочи от леглото и както беше гол, отвори на Изиам. Грумът едва ми остави време да придърпам чаршафа, прозрачен от косото осветление, и влезе по-усмихнат и смутен от всякога.

– Добър ден, госпожице Ел – поздрави ме той с обичайната си приветливост, държейки в ръце голяма пътна чанта.

– Добър ден, Изиам. Влизай.

Истината бе, че с изключение на София, младият шриланкиец бе един от най-близките ми хора, от онези, чиято поява всеки път посрещах с радост. Ето защо присъствието му в този момент и в тази стая ми се струваше съвсем естествено. Приятелското ми чувство към него ми даде да разбера, че хотел „Шарм“ за мен бе най-близо до представата за дом, колкото и странно и нелепо да бе това по отношение на място, където момичетата на повикване водеха своите клиенти.

Изиам разопакова дрехите от чантата, която Луи го е изпратил да донесе, и грижливо ги сгъна върху облегалката на стола. После Луи му подаде банкнота и той се оттегли, като за сетен път ми изпрати съучастническа усмивка.

Мъжът ми пъргаво се облече и като застана пред леглото по риза и бял ленен панталон, с летен, слънчев вид подхвърли весело, подражавайки на гукащия тон на камериера:

– Дали госпожица Ел ще бъде така добра да ме придружи до нашия замък...

Подаде ми ръка, рязко ме придърпа към себе си и прокара длани по извивките на тялото ми, което вече бе изцяло на негово разположение. Ако имаше някой, който да може да проследи промените в снагата ми, това бе той. При запознанството ни бях закръглена, после станах по-стройна, по-стегната, докато достигна до сегашната цъфтяща женственост. Той пъхна нос в извивката на шията ми и вдиша дълбоко, сякаш бях наркотик.

– Обожавам миризмата на кожата ти, когато тоалетната ти вода престане да се усеща...

– Зная... Ухая направо божествено! – отвърнах с престорена наивност аз.

В настоятелния му поглед обаче прочетох, че той изобщо не се шегува. Ръката му се плъзна от извивката на талията ми нагоре към тила, който той нежно стисна.

– Мислиш ли, че би могла да се откажеш от него?

– От парфюма ли? – възкликнах аз.

– Да... За да ми позволиш да те почувствам такава, каквато си, ти.

Ето че отново изпадаше в плен на поредната си приумица. Отново ме подлагаше на изпитание, макар през последната нощ, между две стенания, да бе обещал занапред да не прави това.

И аз за пореден път не приех предизвикателството му на сериозно:

– Драги ми господине, за да ми попречите да използвам парфюм, трябва да се погрижите за тялото ми.

– Отлично, тъкмо се канех да се заема с това – възприе той закачливия ми тон. – Дори смятам да го правя през следващите петдесет... или да речем, шейсет години. Това устройва ли ви?

– Хм – нацупих се аз, – би могло и по-добре. Но все пак приемам.

След няколко продължителни целувки той проникна в мен, както беше облечен, като плъзна члена си над еластичния колан на лекия панталон. От всичко най-много харесвах тези негови внезапно пробудени желания. Най-добре се проявявахме тъкмо когато давахме воля на ненадейно избухналия в нас пламък.

Той без усилие ме обърна и ме положи по корем в края на леглото, като коленете ми едва докосваха земята. Наведе се зад мен и веднага почувствах как езикът му минава по ануса и вулвата ми и ги пробужда като малки дремещи животинчета. Те трепнаха от това влажно докосване. Той сграбчи жадния за силни усещания задник, който щедро му предлагах, и започна да редува играта на пръстите, езика и носа, като последователно ги вкарваше в мен. А аз му се отдавах все по-широко разтворена, по-нетърпелива и влажна. Взаимният глад на неговия пенис и моята вулва беше ДНК на нашата връзка и ние си спомняхме за него във всеки решаващ момент на нашата история. Досега не бяхме правили класация на любимите ни пози, но кучешката несъмнено заемаше едно от първите места. Луи го бе разбрал по интуиция и преди повече от година, когато за мен все още беше просто досадник без лице и без име, ми бе изпратил следната анонимна бележка: „Кучешката ме кефи повече от другите пози... Тъкмо защото е животинска!“. И първата нощ, която прекарахме заедно, бе потвърдила това споделено предпочитание.

Противно на навика си, той не влезе в мен веднага, а прокара главичката няколко пъти около вагината ми, потупвайки перинеума и полуразтворените устни с напрегнатия си до крайна степен и влажен от желание член. С видимо удоволствие се стремеше да превърне възбудата ми в мъчение... Накрая не издържах и без задръжки простенах:

– Вкарай ми го... Моля те, вкарай ми го!

Той проникна в мен с прецизността на денди, който поставя ръкавица, с явно старание да вкуси всеки миг наслада, докато аз постепенно приемах члена му. Сетне, рязко и категорично го вкара докрай. Също както предишната вечер бе постъпил в лимузината, отначало остави главичката само да потрепва дълбоко в мен. Всеки спазъм сякаш масажираше чувствителните ми вътрешности, докосвайки най-потайните участъци.

Скоро обаче отново се оживи и постъпателните му движения станаха ритмични и силни. При всеки тласък татуировката на неговия пубис прилепваше към задника ми. Днес вече не вярвам, че тази поза непременно пробужда животинското в мен. Тя по-скоро ме караше да забравя коя съм и ме превръщаше цялата в тръпнеща от наслада плът. Обожавах това пълно отдаване на буйството, до което довежда страстта.

При финалното ускорение изпаднах в състояние, което никога преди не бях изживявала, и от гърлото ми се изтръгна вой, който продължи през цялото време на общия оргазъм.

Това бе прощален вик към хотел „Шарм“. Сбогуване с безгрижието. И приветствие към нашия брачен живот.

Завръщането на улица „Тур де Дам“ ме изпълваше с боязън. Оставаше и да срещнем ненадейно Давид. Слава богу, в този късен следобед улицата беше безлюдна и тишината за момент бе нарушена само от мяукането на гладната Фелисите.

– Ела, красавице! – прошепнах аз и взех в прегръдките си мъркащата пухкава топка.

След засадата, която ми бе устроил в тъмната стая на „Шарм“, моят девер Давид не се бе появявал. За малко не бях изнасилена от наемниците, в чиито ръце ме бе оставил тогава!

Боях се от появата му и същевременно жадувах да му подиря сметка за онази вечер и за отмъщението, което бе подготвил срещу своя брат. Ала инструкциите на Жан-Марк Зерки, адвоката с напомадената коса, бяха категорични: ако искахме да съхраним предимството над нашия противник, непременно трябваше да се държим на разстояние от него. Предизвикателство бе, че е наш съсед, и дори да не предприемехме нищо, напълно възможно бе да го срещнем съвсем случайно.

Ала колкото и да се преструвахме, че Давид не съществува и дори не произнасяхме на глас името му, трудно бе да заличим от съзнанието си неговото присъствие. Всичко водеше към него, включително писмата, които се трупаха върху масичката до входа. Сред пликовете и проспектите зърнах заглавието и корицата на Економист, все още в прозрачна пластмасова опаковка. Седмичното списание на Франсоа Маршадо излизаше в сряда, но абонатите го получаваха във вторник. Значи, броят, който държах в ръка, бе пристигнал същата сутрин, току-що отпечатан и с нашия адрес отгоре. На първа страница върху яркочервен фон видях заглавие, което ме накара да възкликна от изненада:

Барле: дневник на едно глезено дете!

Разкъсах опаковката и с трепереща ръка разтворих списанието в търсене на страницата с моята хроника. Бях толкова припряна, че скъсах рекламата за козметика, предназначена за зрели жени, със снимката на попреминала холивудска красавица.

Накрая открих материала, заемащ три листа с портрет на Давид върху цяла страница, без да зная дали да се чувствам горда, или да пламтя от гняв. Статията бележеше моята поява в „престижната преса“ и всеки начинаещ двайсет и четири годишен журналист би приел това като същинско посвещение. Ала споменавайки изрично името на Давид, Маршадо бе нарушил нашата уговорка. Бе предпочел личното си отмъщение пред интересите на Луи и моите собствени интереси. Доказателство за това бе самият факт, че заглавието е изведено на първа страница с явната цел да накърни имиджа на генералния директор на групата „Барле“ в най-критичния за неговата компания момент. „Дневник на едно глезено дете!“ Нищо общо с неутралното заглавие, което ми бе споменал. Думите му бяха: „Частният живот на един работодател от САС, или нещо от този род“.

Единственото нещо, което бе спазил от уговорката ни, бе използването на псевдоним. Бях го избрала напук на Давид, а връзката му с името Барле разкриваше истинското му значение: Емили Льобурде. Кой друг освен мен би могъл да знае тази фамилия, част от интимната история на Давид, и да разполага с достатъчно пикантни подробности от всекидневието на енергичния генерален директор.

– Какво четеш? – запита ме от другия край на хола Луи.

– Хм... Нищо – отвърнах уклончиво аз. – Политически клюки в Економист.

Не бях споделяла с него идеята за прословутата хроника, а предвид формата, в която тя се появяваше, изобщо не се съмнявах каква би била неговата реакция. Побързах да затворя списанието и коварно го пъхнах най-отдолу в купчината.

– Скъпа, винаги съм се чудил на интереса ти към тази пасмина стари, болни от мегаломания политици.

След тази забележка той ме остави на мира и вече се канеше да излезе, когато от телефонния секретар се разнесе глас, който отново пробуди страховете ми и привлече вниманието му:

– Добър ден, Анабел...

Беше гласът на Клое, асистентката на Давид. Втурнах се към телефона, за да намаля докрай звука, но злото вече беше сторено. Луи веднага се върна обратно.

– Тази пък какво иска от нас?

– Шшшт! – накарах го да замълчи.

Не можех да му попреча да я чуе и затова реших и аз да я изслушам.

– ...Давид ме накара да ви се обадя по повод вашата статия в „Економист“...

Луи ме изгледа с широко отворени от удивление очи. „Статия ли?“, произнесе с движение на устните той, за да не прекъсне смутения монолог на секретарката.

– ...Би желал да се срещне с вас...

– И дума да не става – прошепна Луи, като размаха неодобрително пръст.

– Не искам да ви тревожа, но успях да дочуя част от разговора, който той проведе рано тази сутрин със своя адвокат господин Бофор... Та той спомена, че има намерение да заведе дело за клевета.

Гласът ѝ стана по-уверен и аз долових в него нотка на ликуване. Сигурно се радваше, че шефът ѝ ще влачи по съдилищата мен, която бе имала дързостта на я изнудвам заради сексуалната ѝ ориентация.

– ...Подобна неприятност би могла да се избегне, но за тази цел трябва незабавно да се видите с Давид. Ще ви бъда благодарна, ако ми се обадите веднага след като чуете това съобщение, за да уговорим срещата.

– Значи, това четеше преди малко с такъв тайнствен вид? Твоята статия в този парцал? – запита ме Луи с неочаквано сух тон веднага след края на съобщението.

– Изобщо не е това, което си мислиш...

– Нищо не си мисля. Просто искам да ми обясниш. Напомням ти инструкциите на Жан-Марк: колкото се може по-малко контакти с противната страна преди процеса.

По този въпрос напомаденият Зерки се беше изказал напълно ясно няколко дни преди това, докато седяхме в бирарията на улица „Трезор“: в никакъв случай да не се разкриват пред Давид сведенията, с които разполагаме за него, особено видеозаписът с рускините, преди началото на двете дела – в Апелативния съд за аферата Дьолакроа и на първа инстанция за скандала в галерия „Соваж“. До края на процеса заплахата от три години затвор продължаваше да тегне над главата на Луи. Това бе напълно достатъчно да обясни неговата предпазливост.

Описах му накратко сделката, която бях сключила с Франсоа Маршадо: хроника за всекидневието на генералния директор на групата „Барле“ срещу използването на неговите връзки и възможности за разкриване на истината за Давид.

– Излиза, че си изложила на опасност сегашното ми положение, само и само за да ровиш в миналото на моето семейство? – заключи рязко той след известно мълчание.

– Никого не излагам на опасност. Съобщението на Клое е блъф.

– Само че аз не останах с такова впечатление...

– От юридическа гледна точка нищо не доказва, че аз съм авторка на този материал. Ако адвокатът на Давид е решил на всяка цена да обвини някого, това могат да бъдат само официалните представители на Економист.

– Добре познавам Бофор и мога да те уверя, че жалбата, с която заплашва, вече е депозирана. Този тип е същинско псе: още не си извадил кокала от джоба си и той вече налита.

Сякаш разбрала, че става въпрос за куче, Фелисите се вмъкна между нас и се отърка първо в краката на Луи, а после в моите.

Бях готова да отстъпя и да оставя сам Луи, който едва сдържаше гнева си, когато той ме хвана за китката вече много по-приветливо и нежно.

– Ще ми се да те запитам...

Сякаш се колебаеше. Дали се боеше от моя отговор?

– Какво по-точно?

– Какво е открил Маршадо, докато се е ровил тук-там?

Ето че моето разследване започваше да го интересува, макар винаги да се беше изплъзвал от въпросите ми и да бе лъгал най-безцеремонно за своето минало.

Може би това бе първият знак за плаха откровеност. Може би вече беше готов да сподели с мен своите тайни, след като сега ни свързваха брачните окови? Или пък само се опитваше да се увери, че аз и моят съучастник сме на негова страна и че нищо от неотдавнашните ни разкрития няма да му навреди...

– Нищо, което да не знаеш за Емили и Давид Льобурде.

Съзнателно използвах техните имена и общата им фамилия. Луи дори не трепна и лицето му не издаде никакво вълнение. Ала мълчанието му само по себе си беше признание.

– Нито пък сведение, до което да нямаш достъп – продължих аз, докато ровех в чантичката си, за да намеря телефона.

Натиснах няколко копчета и изкарах върху екрана последните съобщения, които Маршадо ми бе изпратил от Сен Мало: коледната снимка до елхата, фотографията на семейство Льобурде, а сетне и формуляра за приемането на Емили в Сен Броладр.

– Е, и?... Какво бих могъл да добавя към това? – запита той с каменно изражение.

– Не зная. Ти би могъл да ми кажеш... Става въпрос за доведения ти брат и за неговата голяма младежка любов.

Гримасата, която направи, сякаш отхвърляше последните ми думи.

– Какво? – настоях аз. – Не смяташ ли, че това е така?

Луи ме погледна странно, после в очите му се появи последователно нежност и огорчение, сякаш разкритията, които правех, му носеха едновременно облекчение и унижение.

– Да... – съгласи се накрая той. – Така е.

– И ти си бил влюбен в нея, нали?

– Да – отново потвърди той.

– Освен може би името, което те смущава. Може би предпочиташ да я наричам Орор?

– Не. Не в това е проблемът.

От обзелото го вълнение мускулчетата около устата му потрепваха. Върху челото му и около очите се появиха бръчки.

Сякаш някаква висша сила му пречеше да произнесе думите, които най-сетне щяха да му дарят избавление. Душата му си оставаше заключена, но у кого ли беше ключът?

– А в какво тогава? Все още ли я обичаш?

– Разбира се, че не! – възмути се той.

После се овладя и като ме прегърна през кръста, ме притисна към себе си внимателно, все едно се канеше да танцува танго.

– Отлично знаеш коя обичам сега.

– Нейната двойница? – подхвърлих наслуки аз, очаквайки той да ме опровергае.

– Не искам да те лъжа. Именно като такава те приех, когато те видях за пръв път. Ала преживяното с нея по нищо не може да се сравни с онова, което съществува между мен и теб.

За пръв път той открито говореше за Орор като важна част от неговото минало.

– А, така ли?

За момент той подири най-подходящите думи, после започна с особена светлина в погледа:

– Никога не съм посвещавал Орор в каквото и да било. Никога не съм прекарвал цяла година в „Шарм“, за да правя любов с нея ден и нощ. Никога не съм ѝ доверявал страстта си към писането, която споделям заедно с теб...

Докато изброяваше онова, което ни свързва, беше доста убедителен. Въпреки това продължаваше да ме измъчва мисълта, че не съм нищо повече от малко по-пикантна и по-млада дубльорка...

– След като си доволен от нашата връзка, няма никаква причина да се сърдиш на Давид.

– Напълно вярно... И както скоро ще установиш, просто се опитвам да се защитя от неговите атаки. Когато приключи процесът, ще смятам, че двамата сме квит.

Неволно си дадох сметка, че всеки запазваше своята версия за една и съща жена и че ще затаи в себе си своите тайни.

Ала докато Луи беше готов да зарови томахавката на войната, с днешната си офанзива Давид, изглежда, не беше така миролюбиво настроен. Какво ли още ни готвеше? За момент се сетих за снимката, която Давид ми беше направил, гола и разкрачена, в тъмната стая. Опитах се да не мисля за нея.

– В замяна на това – продължи Луи, като нежно ме целуна по челото – очаквам от теб да запазиш неутралитет. Престани най-сетне да се правиш на Шерлок Холмс.

– Жалко. Тъкмо тази роля започваше да ми харесва – опитах да се пошегувам аз.

– Говоря сериозно, Ел: Орор е биологична сестра на Давид. Известно време си съперничехме за нея. Тя все още е жива и избра да живее в уединение... Историята приключва тук. Няма какво повече да се ровиш. Съгласна ли си?

„Историята приключва тук.“ Щеше ми се да вярвам в това. Ала какво в такъв случай означаваха посещенията на Арман на площад „Орлеан“? Какво означаваше това, че Емили-Орор беше съсобственичка на „Шарм“? Какво означаваше агенцията „Нощни красавици“, създадена с цел да открие мен, двойницата на Орор, при това по негова инициатива? Или пък договорът, сключен между двамата братя, за да скрият от света Орор и да убедят всички в нейната смърт?

За пореден път потиснах съмненията си и запечатах статуквото с целувка. Притиснах устни към неговите, за да сподавя думите, които те биха могли да произнесат.

2

10 юни 2010 година

Още на другия ден след завръщането ни на улица „Тур де Дам“ вече ми се щеше да избягам. Луи ме обсипваше със знаци на внимание и нежност, за да ме накара да заобичам това място наред със съпружеския живот, но никакви прояви на любов не бяха в състояние да се справят с моята жажда за независимост и свобода. Ръцете му бяха по-гальовни от всякога, но когато ме прегръщаха, аз ги възприемах като усмирителна риза, от която на моменти ми се щеше да се измъкна. По всичко личеше, че прекомерното щастие убива щастието.

Приемах всички условия от нашето споразумение за неутралитет, но нямах никакво желание да се превръщам във втора Орор: прекрасна пленница в разкошен затвор от камък, история и загадки.

Затова и започнах да търся назначение на пълно работно време, по-сигурно от моите хроники в Економист, което да оправдае отсъствията ми. Що се отнася до Луи, пред него в професионален план не се очертаваше никаква перспектива. Докато не получеха решение проблемите му с правосъдието, докато продължаваше кампанията на очерняне, подета срещу него от Давид с участието на Антоан Гобер, дейността му като галерист си оставаше блокирана. Без съмнение щяха да минат месеци, преди галерията „Барле-Соваж“ отново да отвори врати. Ала Луи беше по-скоро раздразнен, отколкото истински разтревожен от това положение.

– Знаеш, че обезщетението, което получих с помощта на Зерки след моето уволнение, ще ни позволи да живеем до края на дните си без никакви парични затруднения – повтаряше той, колкото да ме успокои, толкова и да ме накара да се възползвам от разкошното безделие, на което той се наслаждаваше в пълна мяра.

При това изобщо не преувеличаваше: обезщетението, придобито в резултат от преговорите на неговия адвокат с групата „Барле“, ни предоставяше пълна сигурност и ни освобождаваше от необходимостта да се трудим, освен ако сами не пожелаехме това. И все пак на мен ми беше ясно, че това завидно положение, което мнозина биха сравнили с голямата награда от лотарията, не след дълго щеше да се превърне за мен в златна клетка.

Затова и подирих повод да се измъкна от нея:

– На теб ти е лесно... Ти си свикнал да получаваш всичко без усилие. Само че аз не съм била възпитана така. Макар да можем всяка вечер да ходим на ресторант, бих искала да печеля нещо и със собствен труд. Разбираш ли ме?

– Мисля, че да... Дори смятам, че на твое място бих постъпил по същия начин.

– Правя го не против теб – добавих аз, като галех с опакото на ръката едва покаралата му брада. – Правя го заради себе си... и заради мама.

При споменаването на Мод той трепна, но в последния момент се сдържа и не ми напомни, че мама е мъртва и че не бива да вземам решения в зависимост от нейното мнение, защото знаеше, че ще ме нарани.

Засега, вместо да посещавам трудовите борси, прекарвах времето си в кварталните заведения. Наслаждавах се на необикновено топлата пролет, припичах се на слънчевите тераси и сравнявах качеството на коктейлите „Монако“, които ми сервираха. От маса на маса, от улица на улица стигнах до северния край на Девети район, на булевард „Италиен“. Върху фасадата на едно кино вниманието ми беше привлечено от афиш: Непознатата в Париж. Не толкова заглавието, колкото рекламният надпис „Миналото уби сегашното“, ме накара да вляза в наскоро обновения комплекс. Беше ретро-филм, чието заснемане бях мярнала предишната година на спирката на метрото „Сен Жорж“, докато отивах към хотел „Шарм“ за поредната среща. Преди няколко седмици бях забелязала за пръв път този афиш.

Сюжетът ми се стори доста слаб и ако не бяха множеството сцени, заснети в естествения декор на „Нова Атина“, сигурно щях да изляза преди края на прожекцията. По щастливо съвпадение филмът описваше отмъщението на жена, изоставена заради друга, докато тя е била депортирана в Полша. Героинята успява да оцелее, завръща се в Париж след войната и открива, че двете със заместничката си приличат като две капки вода. Тя броди из квартала, измършавяла като завърнал се от отвъдното призрак, преследва своя съпруг и любовницата му и накрая убива двамата по начин, който е причинил пред очите ѝ смъртта на безброй човешки същества – чрез газ.

Епизодите, чието заснемане бях мярнала, идваха в края на филма и бяха свързани с момента, когато оцелялата жена на име Естер се готви да погуби своите жертви. Тя излиза от метрото и прекосява площад „Сен Жорж“ на път за „Нотр Дам дьо Лорет“. Камерата следва движението ѝ, като накрая се издига нагоре, за да подчертае неизбежността на предстоящето.

– Мамка му...

Бях възкликнала на глас. За щастие, салонът беше три четвърти празен.

Дълго седях след края на надписите, без да мога да се отърся от вцепенението, защото тъкмо когато Естер напускаше площада, забелязах на втори план женска фигура, която не можех да сбъркам с никоя друга. Беше елемент, който киноманите биха окачествили в коментарите си като грешка при заснемането. Жена, която се спускаше в обратна посока по улица „Нотр Дам дьо Лорет“, точно срещу камерата. Благодарение на зрителния ъгъл веднага познах, че това е Орор...

Оказваше се, че същия ден двете сме минали край един и същ филмов екип, без при това да се срещнем... Може би тъкмо тогава моят бивш клиент я бе забелязал?

От този момент нататък никой не би могъл да твърди, че си измислям. Съществуваше материално доказателство от онзи юнски ден на 2009 година, съхранено върху филмова лента.

– Защо говориш толкова тихо? Да не би да си в църква?

– В киносалон съм, Софи.

– Да се видим в кафене „Антикер“ след двайсет минути?

– След десет... Наблизо съм.

От години това беше нашата главна квартира. В заведението цареше приятна атмосфера, белязана от страстта към редки предмети. През онзи ден там се бяха събрали колекционерите на старинни часовници във връзка с предстоящата разпродажба в аукционната къща „Друо“. Повечето бяха мъже около петдесетте, със закръглени коремчета и сака от туид. Неволно си спомних „Ролекса“, който едва не купих от съседния магазин като подарък за Давид.

София вече седеше пред чаша горещо кафе. Това не беше обичайната ѝ поръчка. Канех се да споделя с нея откритието, направено в киното, но тя заговори първа с мрачен поглед и смръщено лице:

– Уволнили са Фред.

– Ох... Много съжалявам.

– Не колкото мен.

Напротив, съжалявах не по-малко от нея, защото се чувствах пряко отговорна за тази несправедливост от страна на БТВ. В качеството си на мой бивш любовник Фред Морино очевидно беше в списъка на уволненията веднага след мен. До този момент никой не го бе закачал и очевидно е бил разкрит, след като му бях възложила да проследи Ив, програмиста, натоварен от Давид да проникне в електронната поща на Луи. Беше си намерил тази работа благодарение на мен и пак заради мен я беше загубил.

– Уволнили са и приятеля му Франки.

– И какъв мотив са изтъкнали?

– „Отклоняване и използване на сведения, принадлежащи на компанията, за лични цели.“ Сериозно нарушение. Затова и няма обезщетение нито за уволнение, нито за безработни. Нищичко. Изхвърлили са ги голи-голенички.

Тя изпи на един дъх кафето, като остави само малко утайка на дъното. В нея без мъка можех да прочета бъдещето на двамата уволнени, а то не бе никак приятно.

– Работи там цяла година. Не е ли заделил малко пари?

– Фред ли? Не се шегувай. Познаваш го не по-зле от мен: още първата си заплата изхарчи около своя мотоциклет. Честно казано, случи се в най-лошия възможен момент...

– За подобни неща няма подходящ момент – опитах се да я утеша аз.

– Така е, но в случая... наистина стана съвсем не навреме.

– Какво имаш предвид?

София поигра с една от палавите си къдрици, погледна през остъклената стена, после увеси нос над празната чаша. Подобна сдържаност никак не ѝ беше присъща.

– Да речем... – започна колебливо тя. – Не съм съвсем сигурна дали трябва да продължа с него. Само че при сегашното положение не върви да го зарежа.

– Какво? – възкликнах аз, привличайки върху себе си погледите на неколцина закръглени колекционери. – Смятах, че двамата се разбирате чудесно?

– Така е... По-скоро той здравата ми се е лепнал.

От времето на нашата връзка знаех колко неуверен в себе си е Фред и как направо задушава своята партньорка с присъствието си и с неуместните си на моменти знаци на внимание.

Ала познавах също така моята София и смътно долавях и друга причина за преждевременната ѝ умора от него.

– Да не би да има друг мъж...? – предположих аз. – Така ли е?

Тя само кимна смутено в знак на потвърждение. Стори ми се, че за пръв път влиза пред мен в ролята на сторило пакост момиченце, отреждайки ми аз да бъда майката.

– Само не ми казвай, че това е онзи тип от хотела. Мъжът, с когото се срещаш в тъмна стая?

– Точно той е... – смотолеви още по-гузно тя.

– Я стига, Софи. Започваш връзка с мъж, когото чукаш два пъти месечно, а дори не си го виждала на дневна светлина. Та това е безумие!

– Зная – изохка тя. – Просто не мога иначе. Всеки път, когато ме потърси, го оставям да чака ден-два и накрая отстъпвам. Не мога да престана да мисля за него.

– Че какво толкова необикновено има в него?

Бяха минали осемнайсет месеца, откакто за пръв път ми бе споменала за този мъж. Доколкото знаех, тази странна връзка се оказа най-трайната при нея през последните десет години. По свой начин непознатият внасяше в изпълнения с несигурност живот на София особена емоционална опора.

– Най-лошото е, че изобщо не бих могла да кажа... Като нищо може да се окаже пълен тъпак. При всички случаи, след като от толкова време плаща на момиче, за да спи с него в тъмното, без нито веднъж да го види, сигурно не е съвсем с всичкия си.

Ето че София, която колекционираше секс играчки, занимаваше се със стриптийз пред любители на пийп шоу, за която сексът беше начин на живот, се шокираше от поведение, чиято необичайност до неотдавна я беше забавлявала. Приех тази промяна като ясен знак за привързаност към въпросната личност.

– Не зная... Предполагам, че този мъж си има фантазми като всеки от нас. Спомни си, че на теб самата това доста ти харесваше.

– Ами да, права си... Тъкмо това ме притеснява. Едно е да проституираш. Само че да се влюбиш в някакъв тип, който ти плаща, за да те чука ...

– Престани да се срещаш с него.

– Да не би да си глуха? – ядоса се тя. – Току-що ти казах, че не мога да му откажа. Струва ми се, че той ми е влязъл под кожата повече, отколкото всички, с които съм спала.

– В такъв случай остави мобилният да свърши тази работа.

– Моля?

– Попитай Фред. Когато бях в Центъра за подготовка на журналисти, един от колегите ми досаждаше. Тогава Фред инсталира малка хитра програма на моя телефон, която филтрираше повикванията и не пропускаше онези, които не идваха от непознати. Просто и ефикасно.

Тя примигна в знак на съгласие, но веднага побърза да възрази.

– Дадено... Ами ако започне да ме преследва?

– Знае ли името ти? Знае ли как изглеждаш?

– Не – призна тя. – Права си. Ребека ме увери, че е уредила първата среща, без да показва снимката ми. Дори такова е било изискването на самия клиент. Казал, че тъкмо това го възбуждало.

– Ето, виждаш ли? Няма от какво да се притесняваш... Фред ще ти инсталира програмата и чао, господин извратеняк!

Върху устните ѝ се появи някакво подобие на усмивка, но тъкмо в този момент моят смартфон прекъсна разговора ни. Върху екрана се появи името на Франсоа Маршадо. С няколко думи се уговорихме той да дойде при нас в „Антикер“. Бързаше да ме види час по-скоро.

До този момент не бях споделила с моята приятелка почти нищо за партньорството ми с журналиста, но сега се налагаше да ѝ разкажа всичко. Най-напред ѝ показах статията в Економист, после двата изобличаващи документа, изпратени ми от Маршадо. Накрая ѝ описах споразумението с Луи по повод моите разкрития.

– Хм... – намръщи се недоверчиво тя. – Не се съмнявам, че Луи искрено е влюбен в тебе и че се стреми да уреди отношенията с брат си.

– Но...? – настоях аз.

– Но според мен, скъпа, очакват те още много изненади.

Според нея най-съмнително бе това, че никой от двамата братя не беше започнал живота си отначало след мнимата смърт на Орор.

– Честно казано, ти примиряваш ли се с това: двамата скатават жената, затварят я в луксозен апартамент, заличават всички следи от нейното съществуване... и през цялото това време никой от тях не изгражда трайна връзка? Та това изобщо не се връзва. Те или те мамят за любовните си истории през последните двайсет години, или продължават да се виждат с нея.

– Може би – оставих аз без коментар нейното предположение, боейки се, че може да се окаже права.

– Разбираш какво имам предвид: ходили са при нея не за да ѝ носят пощата или цветя...

– Отлично те разбрах.

– Да му се не види! Не мога да си представя Давид да спи с родната си сестра... Този тип никога ли не е чувал за кръвосмешение?

За да пропъдя тази мисъл и да сменя темата, реших да ѝ разкажа за призрачната поява на Орор върху кадрите от Непознатата в Париж. Известно време обсъждахме отрицателните критики за филма и в този момент до нашата маса се появи Франсоа.

– Госпожици! – поздрави ни весело той.

– Франсоа... седнете, моля ви.

Времето беше топло и затова той бе избрал лятното облекло, в което вече го бях виждала: риза и панталон от бял лен, както и кремава панамена шапка върху плешивата глава.

– Впрочем, госпожице... – поправи се той, като погледна похотливо София, а сетне се обърна към мен:

– И вече госпожо.

Почти бях забравила, че той бе присъствал на нашата сватба, макар само за миг да го бях мярнала сред гостите със замъглен от сънотворните поглед.

Сега можах да го огледам по-добре и забелязах върху лицето му лек загар. Значи, в Бретан времето е било слънчево.

– Вярно – възкликнах аз. – Двамата се познавате! Срещнахте се на нашата сватба.

– И дори танцувахме бесен рок – добави Маршадо.

По всичко личеше, че София не споделя възторга му, защото се задоволи с леко кимване и крива усмивка. Никога не я бях виждала толкова смутена и дори изплашена.

Какво се бе случило след нашето внезапно заминаване? Колко беше продължило празненството? Луи ми беше описал само с няколко думи какво е ставало след това. Франсоа от своя страна още при първата ни среща в кафене „Марли“ бе споделил интереса си към моята приятелка, след като бе видял снимката ѝ върху екрана на мобилния ми телефон. Сега, когато, поне според моите предположения, не бе обвързан с брачни задължения, може би се бе отнесъл прекалено недвусмислено към София през онази прословута вечер? Дали му беше известно, че преди е била момиче на повикване, и си бе позволил да не се церемони с нея? От друга страна, до съвсем неотдавна самата София с радост би се възползвала от подобна прекрасна възможност...

Вече нямаше никакво съмнение, че у нея е настъпила сериозна промяна. През изминалата година си бяхме разменили ролите и аз бях разкрепостената, а тя свенливата.

– Предполагам, не искахте да ме видите само за да се похвалите какъв добър танцьор сте? – пошегувах се аз.

– Не, разбира се. Имах намерение да ви предам това.

Маршадо ми подаде плик от амбалажна хартия и аз го поех, като го погледнах въпросително.

– Това са оригиналите на двата документа, които ви изпратих с есемес – обясни той. – Снимката на семейство Льобурде и формулярът за приемане на Емили в Сен Броладр.

Думите му внезапно промениха рязко ведрата до този момент атмосфера. Разтворих колебливо, почти без желание плика, сякаш тези материални доказателства щяха да опарят пръстите ми. Най-сетне ги извадих едно по едно. Разглеждах ги известно време под любопитния поглед на София, после мълчаливо ги прибрах обратно.

– Успяхте ли да научите нещо повече за родителите и за обстоятелствата около смъртта им?

– Не, не ми остана време – отвърна със съжаление той и сви угрижено очи. – Сама знаете, че отговарям за издаването на списание...

Той посочи броя на Економист, който лежеше върху покритата с мокри петна маса. Все още не можех да му простя малкото предателство по отношение на мен. Сега обаче не беше моментът да давам воля на огорчението си. Маршадо все още можеше да ми бъде полезен.

– В замяна на това... – продължи той, като потопи устни в халбата бира, която си беше поръчал – се срещнах в Келмер с вашия приятел Ивон.

Ивон, алкохоликът, който се занимаваше с ремонт на кораби и ме беше черпил с контрабандна скоросмъртница, докато ми описваше подробно злополуката, сполетяла Андре и Ортанс Барле.

– Така ли? – учудих се аз. – И защо?

– Защото не можех да си представя как някой ще остави управлението на моторница в ръцете на неопитен водач. Никога предпазлив човек като Андре Барле не би постъпил по такъв начин. Дори ако става дума за собствения му син.

От Ребека бях научила, че Луи наистина не е можел да държи руля на такава моторница.

– Е, и какво? – подкани го София, излизайки от своето мълчание.

– Със сигурност Анабел силно е впечатлила онзи корабен гробар.

Маршадо каза това с широка подкупваща усмивка.

– Беше пиян като кирка – скромно подхвърлих аз.

– Може би. Тъй или иначе, е пропуснал да ви съобщи най-важното. На въпросния 6 юли 1990 година той не само е извадил от водата вашия бъдещ съпруг с раздробено коляно. От палубата на своя кораб е станал свидетел на цялата сцена: моторницата се е движела прекалено бързо и ударът е бил фатален...

– Хей? – възкликнах аз. – Изобщо не е споменавал подобно нещо.

Маршадо отново отпи от студената бира и продължи:

– Зная. Въпреки това, на трезва глава, дори двайсет години по-късно спомените му бяха напълно ясни. Изрично потвърди, че водачът на моторницата не я е насочил случайно към скалите. Всички местни чудесно познават тези рифове. Невъзможно е да сбърка човек. Още повече че вилата се намира точно над тях и обитателите всеки ден ги виждат през прозорците.

– Какво намеквате? – прекъснах го рязко аз.

– Че според нашия приятел Ивон от Келмер моторницата съзнателно е била насочена към канарите.

За момент онемях. Върху лицето ми падаше самотен слънчев лъч, но вътре в мен беше пълен мрак.

– Не е било инцидент, Ел – настоя навъсено той. – Било е самоубийство.

3

12 юни 2010 година

Понякога болката, която изпитваме, не зависи от злокобните разкрития, които ни повалят на ринга, нито дори от силата на ударите, които ни нанася животът. Понякога тя се отчита в часове, в минути или секунди, забивайки се като игла в мозъка ни, дирейки най-чувствителните места и подготвяйки следващото изпитание.

1 минута след болката: седях като вкаменена. Франсоа се наслаждаваше на ефекта от казаното, кимайки съчувствено с глава, а София явно диреше утешителни думи, с които да ме извади от вцепенението. Напразно. Нищо не можеше да спре въображението ми да рисува едно от друго по-зловещи предположения, всяко от които допълнително накърняваше образа на моя съпруг. Луи е искал да се самоубие шест месеца след изчезването на Орор.

– Защо би постъпил така? – успях накрая да смотолевя аз. – Защото е изгубил Орор? Или защото не е могъл да понесе тежестта на тайната, наложена му от Давид за нейното изчезване?

– Нямам представа... Въпросите ви обаче показват, че може би е имало повече от една причина.

– Как така „повече от една“? Искате да кажете... нещо, което не се е отнасяло пряко до Орор?

– Възможно – потвърди той, свивайки рамене. – Напомням ви, че в онзи момент Андре тъкмо е посочил Давид за свой единствен наследник начело на групата „Барле“. Да видиш как предпочитат осиновеното дете пред теб, законния син... Подобно незачитане като нищо го е извадило от релси. Не смятате ли така?

По лицето му пробяга бегла усмивка и веднага изчезна. Досетих се, че Маршадо с удоволствие влива в мен отровата на своите предположения. Дали несъзнателно не ме упрекваше, че съм разкрила забежките на жена му Сесил с неговия приятел от двайсет години?

– До такава степен да се сърдиш на баща си, че да искаш да загинеш заедно с него, мисля, че мога да го разбера – обади се София. – Ала да качиш и майка си в същата лодка. Не ви ли се струва малко прекалено?

Докато подготвяше своя отговор, журналистът започна да си играе с периферията на панамената шапка, после погледна самодоволно събеседничката си.

– Кой знае, може би Ортанс е била в течение на решението, ощетило нейния син. Може би дори Андре е взел това решение в съгласие с нея.

1 час след болката: най-сетне привечер се прибрах в дома на госпожица Марс.

Луи беше излязъл, без да остави бележка. Ключовете на лимузината ги нямаше на масичката до входа. За какво му беше да взема внушителната кола? Не и да обсъжда със Зерки предстоящия процес, защото кантората на адвоката се намираше на булевард „Малзерб“, само на няколко спирки с метрото.

Ако бях честна, трябваше да призная, че посрещнах с облекчение отсъствието му. В този момент не бих могла да понеса усмивките и ласките му, нито пък ролята му на нежен съпруг. Намеците на Маршадо относно участието на Ортанс в унижението на нейния син все още звучаха в ушите ми, също както и мълчаливият упрек на Луи за привързаността ми към Мод след нейната смърт.

Неговата майка... Никога не ми бе говорил за нея, освен във връзка с роклята „Скиапарели“ или халката, която носех на пръста си. Това оставяше впечатлението, че е била кротка женица, живяла в сянката на всемогъщия си съпруг. Питах се какво влияние е оказвала тя върху съдбата на мъжа си и на двамата си синове. Макар по този въпрос да не бе казано нищо, бях убедена, че тя е в основата на осиновяването на Давид. Един баща може да одобри и подкрепи подобна постъпка, но рядко е неин инициатор. Ала не бих могла да си представя Ортанс като женска, която жертва по-слабото от своите малки. Това изобщо не се връзваше с нейния портрет, обрисуван от Арман, а след него и от Ребека. Напротив, майордомът ми беше описал госпожа Барле като фактор, който е смекчавал емоционалната връзка между нейния съпруг, Луи и Давид. От своя страна Ребека твърдеше, че Ортанс се е опитала да задуши в зародиш подозренията на Луи относно връзката на Давид с Орор. За пореден път се бе постарала да съхрани поне привидно мира между синовете си, а не да ги насъсква един срещу друг като млади петлета, както е постъпвал Андре.

Потиснах желанието да се обадя на Луи, което ме глождеше отвътре – топлият му глас в слушалката би ми донесъл блажено успокоение. Да чуя любимия човек, макар и той да ме лъже. Все пак не го сторих и убедена, че няма да се върне скоро, се заех с няколкото страници, които бях написала през последните седмици. Досега не ми бе останало време да оправя текста. А и при превръщането на реалните събития във фикция някои подробности в хронологията все още ми убягваха. Твърде бързо се бяха стопили спомените за най-важните събития в досегашния ми живот! След изчезването на моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“ за възпроизвеждането на моята история разполагах единствено с паметта си. Моята памет...

– Ами блогът! – възкликнах аз и разбудих сгушилата се на леглото между краката ми Фелисите.

След като голяма част от нашия интимен дневник бе попаднала в ръцете на Давид, блогът Ел & Луи щеше да ми предостави липсващите парчета от мозайката.

Веднага го отворих и още от заглавната страница забелязах, че напоследък в него не бе добавяно нищо. Давид очевидно бе решил засега да не разпространява снимката, която ми бе направил в тъмната стая.

Заех се да прегледам още веднъж публикуваните материали. Уви, те не следваха реда на написването, а по-скоро тематична логика, така че моите бележки бяха смесени с тези на Луи.

Докато ги четях по този начин, бях поразена от една подробност. Дълго време бях смятала, че писмата на Луи са предназначени да ме накарат да му се отдам без излишен свян. Ала сега си давах сметка, че те представляват поредица от внушения, които той разчиташе или се надяваше да последвам.

През годината на уединение в хотел „Шарм“ бяхме осъществили голяма част от тези еротични пози. Значи, не ставаше въпрос за буквално прилагане на този каталог от наслади. В замяна на това ме споходи съвършено друга мисъл: ако планът на Луи бе предназначен да ме привърже към него и да ме накара да му се открия, не беше ли време аз да поема инициативата? След като бе ясно, че сексът е единственият понятен за него език, не би ли трябвало да се възползвам от него, за да го накарам да ми разкрие своите тайни? Не бих ли могла на свой ред да съставя списък от еротични фантазии, с помощта на които да осветя скритите кътчета на личността му? Още по време на първите ни срещи с открити лица Луи ми бе внушил азбучната истина, че сексът предразполага към откровеност. Дали не беше време и аз да прибягна до него?

По този начин нямаше да позволя той да бъде погълнат от мрака на собствените му тайни. Щях да се опитам окончателно да го завоювам, нещо, което от самото начало бях обещала пред самата себе си.

Като начало отнесох към самата мен анонимната бележка, в която се говореше за надпреварата на ексхибиционистките двойки в Париж. Дали не бих могла да съставя карта на местата, където двамата да правим това? Сигурно би одобрил подобна идея, след като самият той държеше да гравира нашите емоции върху камъните и паветата, и дори беше споменал нещо подобно през брачната ни нощ в лимузината.

Станах, за да взема план на Париж, и го разгънах върху леглото. С помощта на жълти лепенки отбелязах бъдещите ни изпълнения, които най-добре съответстваха на даденото място, на неговите географски и исторически особености. Понякога изборът не беше лесен. Дали да се превърна в жена-фонтан по кейовете на Сена, или край големия водоем в Тюйлери? Къде беше по-подходящо да предизвиквам екстаз с помощта на езика си: пред сладкарница „Ладюре“, на площада на „Мадлената“ или пред „Рая на бонбоните“ на улица „Ла Арп“?

Примамливите картини, които изникваха във въображението ми, скоро пропъдиха сериозните намерения, които влагах в това занимание. Легнах върху картата, смъкнах джинсите си така, че да мога да пъхна ръка в тънките памучни слипове, и започнах да се галя с ожесточение. Разтворих пръсти във формата на V, за да мога да пощипвам клитора си, както постъпвах в благословеното време на моите петнайсет години. Когато той изскочи от калпачето си, посегнах към него с другата си ръка и притиснах със среден пръст розовото му връхче. Подложен на нападения от всички страни, той затрептя в обвивката си и не след дълго излъчи кратък заряд наслада. Долната част на корема ми бе разтърсена от поредица спазми, анусът ми се свиваше ритмично като устата на морско животно. Известно време останах изтегната настрани със свити към тялото колене. Беше малък нищожен оргазъм в сравнение с тези, които Луи ми даряваше всекидневно. Ала това бе всичко, което можех да предложа на себе си преди осъществяването на бойния план, който зрееше в ума ми.

– Госпожо? Госпожо, тук ли сте?

Гукащият глас на Йохана, камериерката словенка, наета от Луи, внезапно прекъсна лъкатушната нишка на мислите ми. Скочих от леглото като ужилена и вдигнах ципа на джинсите с все още розови от удоволствието бузи.

– Тук съм, Йохана! – обадих се аз. – Горе съм.

Не си спомнях точно работните ѝ часове, но гледах всеки път да съм излязла, преди тя да пристигне. Неудобно се чувствах, като я гледам да почиства мръсотията, оставена от нас. Все не можех да се отърва от този стар класов комплекс.

– Добър ден, Йохана – поздравих я аз, след като слязох в хола.

– Добър ден, госпожо.

– Мога ли да ви помоля за една услуга?

– Да. Това свързано с домакинството ли е?

Всяко второ изречение тя започваше с „това“.

– Не. Сигурно ще се наложи да отсъствам няколко дни, а не зная кога ще се прибере Луи. Напълнила съм догоре купичката на Фелисите, но дали ще можете да ѝ давате храна, докато ме няма?

– Да, разбира се.

След като уредих този въпрос, бързо надрасках бележка, адресирана до Луи, кратка и ясна, защото под напора на обзелите ме съмнения не бях настроена за любовни излияния.

Последвах твоя съвет. Отивам в гарсониерата, за да пиша, и не зная колко време ще остана там.

Може би няколко дни. Ще те държа в течение.

Целувам те.

Твоя Ел

2 часа след болката: отидох в моето жилище на улица „Трезор“.

То си беше все същото. Малко, не дотам чисто, порядъчно разхвърляно, но само мое, и това ми вдъхна увереност. Със своето безредие приличаше на живота, несигурен и обичаен.

„Лодката съзнателно е била насочена към скалите.“ Думите на Маршадо не излизаха от главата ми. Можех ли да се доверя на стар, сприхав и пропит с алкохол моряк? Ако „Ивон от Келмер“ казваше истината, защо не беше споделил с мен този важен факт? Дълго търсих из Гугъл потвърждение на казаното от него, ала всеки път попадах на статиите от сейфа в „Рош брюн“: Луи на руля = новак = достоен за съжаление инцидент.

След като не се сдобих с нищо, се заех да диря наслуки: Емили Льобурде и Орор Делбар + уроци по пиано. Този път търсачката не ми предложи нищо. Орор се бе погрижила да остане в сянка, все едно че не съществуваше. Предположих, че набира учениците си чрез многобройните светски познанства на Давид.

3 часа след болката: реших да намина отново към площад „Орлеан“.

На какво се надявах? Че Орор ще ми отвори широко вратата, ще ми предложи чаша жасминов чай, както постъпи Ребека, а след това ще ми се довери като на стара приятелка?

Не, разбира се. Предварително знаех, че това ново нашествие в нейния свят ще бъде безплодно и болезнено колкото за мен, толкова и за нея.

В порив на носталгия най-напред се разходих из „Нова Атина“, следвайки стъпките на Луи, когато ме посвети в очарованието на този квартал. Пред номер 5 на площада зачаках търпеливо някой обитател да мине и да отвори входа. Този път отидох направо до вратата вляво на първия етаж. Решително натиснах звънеца. Веднъж, после втори път и още, и още. След половин дузина опити се наложи да приема очевидното: независимо дали си бе у дома, или не, Орор нямаше да ме приеме.

Обезсърчена, се канех да си тръгна, когато отсрещната врата се отвори и пред мен се появи самотната бабичка, явно привлечена от настоятелния звън.

– Да не търсите госпожица Делбар?

Най-сетне някой, който я познава. Най-сетне същество от плът и кръв потвърждава, че тя е реалност, а не призрак.

– Да, аз... Интересуват ме уроците по пиано.

– В такъв случай ще трябва да наминете по-късно – осведоми ме възрастната дама, чийто образ спокойно би могъл да бъде поставен върху етикета на бурканче конфитюр по стара рецепта.

– Знаете ли кога бих могла да я намеря у дома?

– Не. Замина малко след последното ви посещение.

Припряното ѝ отпътуване много напомняше бягство. Може би се е бояла да не се завърна. Дали си бе тръгнала по своя воля? Или пък бе последвала нареждането на Давид?

Бабката от етикета за конфитюр не би могла да ми каже нищо повече и затова се сбогувах с нея, като я обсипах с благодарности и усмивки, за да прикрия огорчението си.

4 часа след болката: минах край галерията.

На връщане се отбих по улица „Севине“ покрай галерията „Барле-Соваж“, затворена от близо месец заради съдебното решение. Екраните по витрината бяха безнадеждно черни. Вътре също нямаше никаква светлина. Без съмнение Албан се бе погрижил да придаде на помещението приличен вид, защото не се виждаха нито надписи, нито афиши с крещящи цветове или непристойно съдържание. В галерията цареше мъртвило. И по нищо не личеше, че в нея отново ще кипи живот.

Когато се прибрах в гарсониерата, машинално включих телевизора и по ирония на случая попаднах на дебат, чиято тема беше изписана отдолу на екрана: „Секс и изкуство, докъде може да се стигне?“. Синтактичната грешка бе допусната нарочно, за да внуши на зрителите възможните крайности. Естествено, в центъра на разговора беше случаят Барле-Соваж-Гобер, а Луи, в качеството му на собственик на галерията, привличаше върху себе си най-яростните критики. Кампанията за очерняне от последните седмици беше поутихнала поради липсата на нови факти. Ала с наближаването на съдебните заседания тя отново набираше сила и ставаше по-ожесточена от всякога.

След като изтърпях няколко минути трудно смилаемата помия, която се лееше от екрана, изключих телевизора и вдигнах слушалката на стационарния телефон. Време беше да задам някои въпроси на един ключов свидетел.

Един ден след болката.

Въпреки обичайната си любезност старият майордом доста сдържано прие поканата ми за среща. При това именно той месец преди това бе дал поредно доказателство за своята привързаност към мен, като ме бе прегърнал едва ли не с бащинска топлота. Все пак настоях със съответните ласкателства и накрая той прие.

Срещнахме се по обяд на следващия ден в препълнено и не особено приветливо кафене недалеч от гара Сен Лазар. Поради гъмжилото от пътници се налагаше да повишаваме глас, за да се чуваме. Особено той на неговата възраст.

Арман беше с обичайната закопчана догоре жилетка и кадифения панталон.

– Щастлив съм да ви видя, Ел.

За разлика от снощните му колебания, сега той изглеждаше искрен. Поставих ръката си върху неговата.

– Аз също.

Той смутено измъкна пергаментовата си лапа. Не знаех как да подхвана темата и започнах с въпрос, който ми се струваше невинен:

– Често ли разговаряте с Луи?

– Почти веки ден – отговори незабавно той.

– Нима? Значи, всеки ден?

– Да... Знаете ли, Давид и Луи израснаха пред очите ми. С Луи бях малко по-дълго, отколкото с неговия брат – добави той, за да обясни своето предпочитание.

След като са беседвали всеки ден, значи моят съпруг със сигурност е споменал за...

– Смятате ли да останете още дълго във вашата гарсониера?

– Нямам представа – отвърнах, смутена донякъде, че се меси в семейните ни дела.

– Ако решите да не се връщате... Луи няма да го преживее.

– Зная – потвърдих аз. – Изобщо не става дума за подобно нещо.

– Ако имате усещането, че крие нещо от вас, лъжете се. Нищо не премълчава. Просто се опитва да ви защити. А освен това и да не обременява съдебното си досие.

Сервитьорът дойде да вземе нашите поръчки и аз почувствах облекчение от тази пауза, която ми позволи да преодолея вълнението си. Веднага след това отново продължих, решена да му задам всички мои въпроси:

– Ами Орор? И с нея ли се виждате често?

Думите ми почти не нарушиха обичайната му невъзмутимост.

– В известен смисъл осъществявам връзката между улица „Тур де Дам“ и площад „Орлеан“.

По заобиколен начин ми съобщаваше, че често се е срещал с Орор през всичките тези години. Канех се да продължа да дълбая по-нататък, но той протегна треперещата си старческа ръка и осуети намерението ми.

– Анабел, няма да ви кажа нищо повече относно Орор... Не е моя работа да говоря за нея. Давид или Луи ще го сторят, когато му дойде времето.

Когато му дойде времето ли?, едва не изкрещях аз. Та нали според часовника на тяхната ревнива страст към моята двойница този момент никога няма да настъпи? Потиснах гнева си и известно време се взирах в сбръчканото лице на моя събеседник, дирейки произхода на всяка вдлъбнатина, на всяка гънка по него. После продължих спокойно:

– Защо имам чувството, че клоните повече към Луи, отколкото към неговия брат?

– Вече ви казах. Познавам го от по-дълго време.

– И все пак... Откога сте на служба при Давид?

– От двайсетина години.

Откакто се беше заселил в дома Дюшеноа, сетих се аз. След смъртта на Андре и Ортанс.

– И през цялото това време той е бил ваш работодател...

– Не – с неочаквано възмущение възкликна той.

– Че защо? Та нали, така или иначе...

– Повтарям ви, че това не е вярно – прекъсна ме той. – Работодател ми е Ортанс.

Дали не беше жертва на старческо слабоумие?

– Не ме гледайте така – добави старецът с лека усмивка, видимо доволен от впечатлението, което ми беше направил. – Все още съм с ума си. От двайсет години насам получавам заплатата си от Ортанс. Няколко месеца преди смъртта си тя се погрижи да ме осигури. Откри сметка, до която достъп имах само аз. Като се изключат сериозни непредвидени обстоятелства, благодарение на нея съм обезпечен до края на дните си.

Можеше да бъде доволен, защото бе успял истински да ме изненада. Доста време останах безмълвна.

– Тя поставяла ли е някакви условия?

– Никакви, освен да продължа да се грижа за синовете ѝ.

За мен имаше нещо печално в направените от него разкрития. Нещо, което един ден щеше да придобие истинското си значение.

– Тогава... след като сам признахте слабостта си към Луи, защо приехте да останете при Давид?

– Майка им пожела това. Когато откриваше въпросната сметка. Каза ми, че един ден, когато тя и Андре си заминат от този свят, трябва да постъпя на служба при Давид.

– Защо? – възкликнах аз така високо, че от околните маси се обърнаха към нас.

– Защото открай време смяташе, че Давид трябва да бъде държан изкъсо...

Говореше така, сякаш ставаше въпрос за диво животно, което трябва да бъде укротено и поставено в клетка. Затова веднага добави:

– ...А Луи... да бъде пазен от брат си.

4

15 юни 2010 година

Още един журналистически рефлекс, към който ме бяха приучили: незабавно да се съчетават всички налични сведения. Никога да не се отлага или да се съкращава този решителен момент, който за пръв път ни свързва с ценен източник, защото друг такъв случай няма да има.

Бях доволна от себе си, че успях да събера най-важните бележки от тефтерчето „Десет-пъти-дневно“ от блога Ел & Луи, докато все още можех, защото когато на сутринта опитах да се включа в него, отговорът беше несъществуващ адрес.

Предположих, че зад тази превантивна мярка се криеше Жак Бофор. Без съмнение Фред и Франки не бяха успели да се доберат до паролата на Давид, за да докажат връзката му с въпросния блог, но все пак адвокатът бе решил, че най-разумно е да изтрие това доказателство, чрез което моят девер се опитваше да очерни Луи.

Въпреки това сайтът за кратко време беше станал толкова популярен, че мнозина бяха копирали върху личните си страници цели пасажи. Някои дори бяха съставили фенфикшъни с герои Ел и Луи. По този начин нашата двойка се беше разпространила из цялото уебпространство. Неволно се бяхме превърнали в еротични идоли на цяло поколение интернет потребители със свободни нрави.

С времето Ел се научи да смуче Луи необикновено виртуозно. Тя толкова добре познава неговия член, формата на главичката му, че приспособява към тях устните и небцето си, за да може лакомо да го налапа целия, без да го нарани със зъби. Така е свикнала да го прави, че желанието никога не я напуска. Смуче го в леглото, в колата, в киносалона и дори на най-открити и неочаквани места. За Луи това е нещо толкова естествено, че всеки път, когато тя остави члена му, той изръмжава недоволно. Имат обичай да увековечават тази любовна игра със снимки на долепени до главичката на члена устни, които окачват по стените на спалнята.

Анонимен фенфикшън от 13.06.2010 година

Без съмнение двамата с Луи никога не бяхме съставяли подобна галерия. Освен това, колкото и да харесвах тази поза, ние ни най-малко не се ограничавахме с нея, макар че я прилагахме с умение и страст.

Без връзка с тези интимни подробности се питах какво би могъл да използва съдът от тази похотливи безсмислици. Дали щеше да ги приеме за чиста монета? Щеше ли да ги зачете като утежняващи вината обстоятелства относно нравите на моя съпруг? Или може би ще прояви мъдрост и ще ги отхвърли като машинация на неговите противници, с която самият Луи няма нищо общо. Вече споменах и съм готова да го повторя безброй пъти: Луи никога не бе смятал сексуалността, а още по-малко нашите сексуални отношения, като стока, която е готов да продаде на всеки желаещ. Напротив, за него тя беше наше най-ценно достояние, предмет на дискретен и ревниво пазен от чужди погледи култ. Никога не би му минало през ума да я направи публична чрез Интернет.

Въпреки жарката пледоария на Арман в полза на Луи през следващите два дни не се обадих на моя съпруг и не отговорих на многобройните му съобщения.

Беше толкова настоятелен, че на моменти бях на път да му отговоря или да се втурна към улица „Тур де Дам“, за да заменя непостоянната логика, която определя разумните ни решения, със съвършената логика на слетите ни тела. Ако не отстъпих, това бе, защото мислех за него и за важното събитие, което му предстоеше. Не желаех да го разсейвам, макар и по най-приятен начин, и така да отслабя защитата му. Надявах се той да е съсредоточен изцяло върху делото, какъвто със сигурност беше Зерки. Последният ми изпрати едно от обичайните си кратки съобщения сутринта преди събитието:

Първо заседание днес следобед, Съдебна палата, 15 часа. ХV състав на Наказателния съд. Чакалня „Рьоне Пароди“, вход откъм булевард „Пале“ № 10, Париж, четвърти район.

Никак не беше разумно от моя страна да се мяркам там. Ако някой папарак ме зърнеше, непременно щеше да направи куп снимки, от които след това пресата непременно щеше да се възползва. Появата на тази, която споделя развратния живот на Луи, щеше да се възприеме като връх на нахалството. Все едно се канех да го пресрещна на излизане от залата, за да правим любов в тоалетната на Съдебната палата!

Луи хваща Ел за ръка и я повежда към малката кабинка. Двамата харесват това тясно пространство и обстановката с неприличните надписи по стените и миризмата на урина. Този път тя се оставя на волята му. Облечена е в минипола, под която той безцеремонно пъхва ръка. Слиповете ѝ представляват тънка дантелена мрежа, погълната от влажната цепка на вулвата ѝ. Устните вече са набъбнали от желание край плата. Той вкарва пръст в слиповете ѝ, достига до нежните гънки на преддверието. После го изважда за момент и го поднася към носа си и към устата си. Пикантният вкус го опиянява и този път вкарва в нея докрай средния си пръст, а дланта му прилепва към тръпнещия пубис на неговата партньорка. Чувства как стените на вагината се свиват и го обхващат.

Когато някакъв непознат влиза в съседната кабина, тя сподавя своя вик и това кара мускулите още по-здраво да стегнат проникналия в тях пръст.

Анонимен фенфикшън от 15.06.2010 година

Когато влязох в обсега на многобройните камери за наблюдение пред входа, почти не обърнах внимание на величествените очертания на централната сграда с четирите гигантски колони, нито на разкошното стълбище. По време на Терора тази постройка е била символ на жаждата за кръв и се надявах Луи да не свърши на гилотината подобно на противниците на Френската революция.

Прекосих застлания с мраморни мозайки хол, следвайки указанията на един адвокат в тога, който не пропусна пътем да огледа бедрата ми. Вероятно това бе нещо като местен обичай, защото обърнах внимание, че всички негови колеги направиха същото.

След десет минути лутане из лабиринта от коридори най-сетне се озовах в чакалня „Рьоне Пароди“, чийто остъклен таван напомняше стила на Айфел. Веднага щом зърнах първите микрофони и фотоапарати, побързах да поставя тъмните си очила.

– Тук е! Момчета, Барле пристига!

Подобно на ято врани, които внезапно се нахвърлят върху мъртвата плячка, всички се втурнаха към Луи и Зерки, които се зададоха откъм стълбище В, от противоположната страна на мястото, където се намирах. Беше невъзможно да се приближа до тях и можах само да ги изгледам иззад вирнатите микрофони и камери. Тълпата стана още по-гъста в момента, когато журналистите засипаха с въпроси Луи:

– Господин Барле! Кажете няколко думи за „Франс Енфо“, моля ви!

– Смятате ли се за разпространител на порнография?

– Какво бихте казали на родителите, чиито деца са били шокирани от вашата инсталация?

– Трябва ли непременно да бъде показван секс, за да се прави изкуство, господин Барле?

Как биха могли да задават подобни въпроси? Защо всички приемаха за чиста монета нелепите твърдения на Гобер? Искаше ми се да се нахвърля върху тях, да разбия скъпата им техника на пода и да им разкажа за истинския Луи, нежен, деликатен, чувствителен, по-образован от всички тях, взети заедно. С престорено безразличие двамата мъже си пробиха път през блъсканицата и врявата и стигнаха до вратата, над която пишеше : Наказателен съд, ХV състав.

Веднага влязоха и оставиха глутницата гладна и недоволна.

След като откри своя собствена галерия, Луи реши да наложи сексуалността като основна тема на колекциите, които представя. Домът му се превърна в същинска Вила Медичи на еротиката, а художниците, които кани, са длъжни да увековечават любовните му игри с Ел под избраната от тях форма. Една от най-впечатляващите творби представлява филм, заснет с помощта на шест камери, обхващащи всички възможни ъгли. После следва триизмерно моделиране на техните тела, а системата, свързана с 3D принтер, позволява изработването в реално време на статуетки от полимер, показващи движенията им.

Така в серията, наречена „Лотос“, Ел сяда между краката на своя любовник и се нанизва върху члена му. Втората миниатюра показва как ръката на Луи бърка между бедрата на Ел, за да възбуди клитора ѝ. статуетки номер 3 и 5 са посветени на постъпателните любовни движения. Накрая Ел предлага изпънатата си гръд, с извити хълбоци и полуразтворени устни. Дори неподвижната пластмаса дава да се разбере, че в този момент изпитва оргазъм.

Анонимен фенфикшън от 15.06.2010 година

Журналистите все още не бяха преглътнали факта, че са останали с празни ръце, и ето че пред тях се появи нова цел: плешив мъж, макар и млад, доколкото можеше да се съди по пъргавата му походка. Всички незабавно се втурнаха към него. Сред глъчката успях да дочуя името му:

– Дьолакроа! Това е Дьолакроа!

Стефен Дьлакроа? Бившият служител на Давид, замесен в скандала с дружеството East-X Prod! Запитах се какво би могъл да дири тук. Като се изключи участието на Давид в двете дела, между случая Барле-Соваж и East-X Prod нямаше пряка връзка.

Ала откакто бях стъпила с един крак в семейство Барле, вече не вярвах в съвпадения.

Дьолакроа скоро се загуби из дебрите на Съдебната палата, следван по петите от упорита групичка. Без да си дава сметка, той ми бе освободил пространство и сега можех необезпокоявана да вляза в зала ХV.

Тя напълно съответстваше на представата, която си бях съставила: вездесъща дървена ламперия, кресла с изтъркана тапицерия, висящи от тавана полилеи, които с мъка осветяваха шеметно високото пространство. В дъното, зад катедра от полирано дърво, между двама помощник-съдии и пред куп документи, председателят гледаше с явно неодобрение суетнята по банките, изпълнени с любопитни, и все още не откриваше заседанието. На първия ред, с гръб към мен, Луи беше застанал прав в стоическа поза със скръстени ръце. От другата страна на централната пътека зърнах плешивия череп на Антоан Гобер, който се явяваше граждански ищец. Неговият адвокат трескаво ровеше из своите бележки.

Два резки удара на чукчето внезапно сложиха край на врявата. Всеки се устреми към мястото си и властелинът на това място, шейсетгодишен мъж, който изглеждаше поне две десетилетия по-стар, започна с треперлив глас:

– И така, призовани сме да раздадем правосъдие в случай, противопоставил, от една страна, асоциацията на родители на ученици АРВУОУ в лицето на нейния законен представител господин Антоан Гобер и галерията за изкуства „Барле-Соваж“, представяна от нейния управител господин Давид Барле...

Един от помощник-съдиите му прошепна нещо, след което той звучно се изкашля и се поправи:

– Хмм... А, да, пардон, тук присъстващият господин Луи Барле.

В залата се разнесоха смехове. Само да знаеха до каква степен това на пръв поглед невинно объркване беше близко до истината...

– Господин Барле, признавате ли, че по собствена воля сте показали на витрината на вашата галерия видеозаписи с индивиди, които мастурбират?

– Да, господин председател.

– Потвърждавате ли, че отговорността за това носите единствено вие?

– Да.

При всеки утвърдителен отговор на моя мъж край мен се разнасяше ропот на недоволство. Като знаех каква кампания на очерняне бе организирал Гобер под влияние на Давид, никак не бях учудена, че залата беше настроена срещу Луи.

Половин час по-късно прокурорът предяви обвинението, което беше дори по-строго от това на гражданския ищец:

– ...строго прилагане на закона, господин председател. С други думи, съгласно член 227, алинея 24 от Наказателния кодекс, седемдесет и пет хиляди евро глоба и три години затвор.

Дори публиката, която не би могла да бъде упрекната в съчувствие към моя Луи, беше изненадана от искането за толкова тежка присъда.

– С какво можете да обосновете подобно сурово искане, господин прокурор? – запита председателят, обръщайки се към своя колега.

– Извършените от подсъдимия деяния, господин председател. Ще си позволя да напомня на уважаемия съд присъдата, издадена през 1999 година за блудство и ексхибиционизъм при утежняващи обстоятелства.

– На нас, естествено, ни е известно неговото съдебно досие, то присъства в приложените документи – отвърна съдията, като махна презрително с ръка.

Противно на всички очаквания, хубавелякът с неестествено буйни сиви коси ненадейно сякаш изпадна във възторг. Той отстъпи думата на адвоката на Гобер, грозен колкото своя клиент. Той също се радваше на предстоящия удар под кръста.

– Има две неща, които не са ви известни, господин председател – започна той. – Първото от тях е поредица снимки от откриването на въпросната изложба. Те са били направени извън на галерията, на улица „Севине“...

Адвокатът извади от една папка няколко уголемени цветни снимки и ги поднесе най-напред към съдията, а след това към публиката. На всяка от тях се виждаше как деца се трупат пред екраните на Давид Гарше. Без мъка различих моделите от Перманентен секс. Предположих, че снимките са били направени през първите минути от пърформанса, когато Луи все още не си е давал сметка за нарастващото оживление пред витрините. Сега вече показването на порнографски изображения пред малолетни беше съвършено безспорно.

Оставаше въпросът: кой е направил тези снимки? Кой би могъл да предвиди онова, което предстои да се случи пред екраните... освен самия Антоан Гобер, предупреден от Давид?

Доколкото можех да видя, Луи външно оставаше напълно спокоен. Също както и Зерки, който вероятно бе очаквал подобно обвинение и затова само драскаше нещо върху корицата на една папка.

В същото време чувствах, че вътре в себе си моят мъж беснее. Сякаш в този момент пред очите му рухваше дворецът от карти. Толкова ми се искаше да мога да го прегърна, да му дам утеха, която няма нищо общо със секса, нашироко описван в Интернет. Да превърна нежността в броня, която да го предпазва в предстоящите мъчителни моменти.

– Добре, смятам, че видяхме достатъчно – отсече председателят на съда. – Каква е втората информация, която желаете да споделите с нас?

Адвокатът на Гобер се наведе към масата и извади купчина листи. От моето място в дъното на залата не можех да разбера какво е тяхното съдържание.

– Предоставям на съда да прецени тежестта на тези доказателства – тържествено обяви той.

– И за какво става въпрос?

– За извадки от блога, който Луи Барле и младата му приятелка госпожица Анабел Лоран са поддържали през последните месеци, описвайки в него интимните си отношения, които са, така да се каже, доста разкрепостени. При това с най-големи подробности. Бих добавил също така, че тези страници са достъпни за всички и представляват очевидно подбудителство към разврат.

Изплаших се, че някой от любопитните наоколо би могъл да ме познае. Ала, изглежда, никой не ми обръщаше внимание. Всички бяха съсредоточени върху сцената, която се разиграваше пред очите им.

След своето посвещение Ел осъществи необикновено бърз напредък. Занапред тя е водещата фигура в техните отношения. Противно на всякакви очаквания, тя проявява определена наклонност към някои изпълнения, които самият Луи не би се осмелил да ѝ предложи. Например нищо не я възбужда така силно, както гледката на нейния съпруг в прегръдките на някоя от онези руски курви, до чиито услуги любовникът ѝ често е прибягвал, преди да я срещне.

Най-често тя сяда гола на стол до самото легло. Докато русокосата красавица смуче Луи, тя бавно разтваря крака и започва да се гали. Наслаждава се на всяка подробност, на всяка издута вена върху възбудения му член, на всяко стенание, което мъжът ѝ издава, докато главичката изчезва между нежните розови устни. Понякога тя насърчава момичето с думи или го плясва по задника и веднага след това вкарва в себе си изкуствения пенис. Когато най-сетне Луи прониква в младата красавица, Ел се премества, за да може да гледа от най-подходящия ъгъл. Тъкмо тогава тя пъхва вибратора колкото се може по-дълбоко в своята вагина. Върти го енергично вътре в себе си. Цялата долна половина на тялото ѝ започва да трепти. Спохождат я смътни, но една от друга по-възбуждащи мисли: вселява се едновременно в члена на Луи, във вулвата на жената и в пениса на непознатия, който чувства в себе си... и от това объркване, съчетано с образа на нейния любовник, който изпада в екстаз пред очите ѝ, у нея се надига вълна от щастие с необикновена сила и пикантност.

Анонимен фенфикшън от 15.06.2010 година

Зерки, който до този момент не се бе обадил – предположих, че тази стратегия бе предназначена да предпази неговия клиент, – внезапно се надигна и заяви твърдо:

– Господин съдия, моят клиент категорично отхвърля автентичността на тези документи. Той не е техен автор. Тези текстове са били съставени с едничката цел да го очернят. В определен момент ще предоставя нужните доказателства за това.

– Добре, добре... – одобри отегчено председателят. – Още не сме стигнали дотам. Засега тези доказателства няма да бъдат добавени към досието.

Съперникът на Зерки се престори не недоволен, но знаеше, че е спечелил точка, която ще натежи при крайното решение.

Съдията хвърли поглед към часовника си и заяви:

– Заседанието е закрито. Господа адвокати, отлагам вашите пледоарии и моето решение точно с една седмица.

Действащите лица по следващото дело вече надничаха на вратата, а разсилните ни подканиха веднага да освободим залата. Излязох сред първите от страх да не би Луи и Зерки да ме забележат. Мечтаех за прегръдките на моя съпруг, но не знаех какво бих могла да му кажа при тези обстоятелства. Особено в присъствието на странични лица.

Зад мен вратите на ХV зала се затвориха и тъкмо в този момент включеният на вибрация мобилен ме предупреди, че съм получила съобщение.

Зная, че сте тук. Елате веднага в ХVІ зала.

Очаквам ви в дъното, отдясно. Ф.

Дали Маршадо ме бе забелязал някъде по коридорите, или пред съдебната зала?

Няколко секунди по-късно го открих на уреченото място, с вечната панамена шапка, поставена на стола до него, запазен за мен, и с бележник върху коленете. С допрян върху устните пръст той ми направи знак да запазя мълчание. В залата цареше напрегната и тържествена тишина. Съдията се оказа много по-млад от този в ХV зала, но също така и по-нападателен.

– Господин Дьолакроа, бихме искали да ви изслушаме – подкани той изкупителната жертва на Давид.

Последният стана и пристъпи към банката за свидетелите. Изглеждаше доста по-смутен, откакто го бях видяла за пръв път. Обърнах внимание, че по лицето му са избили едри капки пот.

Франсоа написа три думи върху бележника си, подчерта едната и ми ги показа: Наркотици, Измами, Сводничество. Предположих, че това са областите, за които е специализиран този съдебен състав. Последното пряко се отнасяше до обвинителния акт за аферата Дьолакроа. Кимнах в знак, че съм разбрала.

Отпред финансовият анализатор положи клетва.

– Господин Дьолакроа, били сте осъден на първа инстанция за незаконно използване труда на нелегални работници и за сводничество при утежняващи вината обстоятелства чрез дружеството East-X Prod. Вие сте обжалвали решението на основание на това, цитирам вашия адвокат, че вашите отговорности в дружеството East-X Prod са се свеждали до финансовото участие от името на групата „Барле“, на която по онова време сте били служител. Твърдите, че не сте разполагали с никаква информация за въпросното дружество, нито за условията, при които то е наемало и използвало своите актриси.

Той съзнателно наблегна върху последната дума, което накара присъстващите да се усмихнат.

– Точно така, господин съдия.

– Добре... Ако взема под внимание материалите от първия процес, вие и тогава сте поддържали същата версия, без да приведете в нейна подкрепа нито едно доказателство. Бихте ли могли сега да ни обясните какво се е променило оттогава?

Новата адвокатка на Дьолакроа, млада и очарователна негърка, се изправи изящно и с почтителен тон му се притече на помощ:

– Господин председател, бих ли могла...

– Госпожо Уедраого, ще имате възможност свободно да се изкажете, когато му дойде времето.

– Позволявам си да настоя, защото промяната, която има предвид моят клиент, е документ, който присъства в досието, и просто бих искала да насоча вниманието ви към него.

Под мрачния поглед на магистрата тя подаде въпросния документ, който бе поет от помощничката вляво, блондинка с набъбнали от колагена устни.

Председателят сви устни от изненада, хвърли поглед към подсъдимия, когото адвокатката насърчи с ослепителна усмивка, и после се обърна към него малко по-меко:

– Господин Дьолакроа... Ако добре разбирам естеството на документа, който сте приложили към делото, става въпрос за оригиналния формуляр за вписване на дружеството East-X Prod в Търговския съд на град Париж.

– Точно така, господин съдия.

– Ако се вярва на този документ, вие не присъствате сред акционерите на това предприятие.

– Именно.

Атаката на Давид срещу неговия финансов анализатор имаше за цел да докаже, че Дьолакроа е основал East-X Prod без негово знание с капитали на групата „Барле“. Ала след като името на Дьолакроа не присъстваше в акта за учредяване на престъпното дружество, това изцяло оневиняваше обвиняемия.

– И защо този документ едва сега става наше достояние? – зачуди се магистратът.

– Поради същите причини, които показват, че моят клиент е невинен, господин съдия: никой не може да се сдобие с оригинала на подобен акт, ако не е сред тези, които са го подписали.

Мъжът зад катедрата, към когото бяха отправени тези думи, огледа младата жена с усмивка, сякаш оценяваше не само нейното красноречие, но и стройната ѝ фигура. Сетне продължи леко нацупен:

– Хм... Аз все пак не ви питам как сте се добрали до този документ, уважаема госпожо...

Тя от своя страна го погледна прелъстително и тържествуващо.

– ...От друга страна, все пак сте сигурна, че копието напълно съответства на оригинала? Нали сте наясно, че ако отправя искане към архива на Търговския съд, лесно мога да получа въпросния документ?

– Да, господин председател – потвърди тя. – Наясно съм.

– Добре тогава. Просто съм учуден от името, което присъства тук в качеството на акционер и учредител. Е, учуден не е точната дума... – побърза да добави той с донякъде интимен тон, който очевидно не му бе присъщ. – Просто не очаквах да видя тъкмо това име.

Име ли? За какво име говореше той? Само Дьолакроа и неговата адвокатка разбраха намека и това предизвика у тях по-скоро смущение, отколкото задоволство. Ако това беше името на Давид, както смятаха всички в залата, би трябвало да се наслаждават на постигнатия реванш. Вместо това те се намръщиха и, изглежда, гледаха заседанието да приключи колкото се може по-бързо.

Донякъде объркана погледнах въпросително към Маршадо, но той вдигна безпомощно рамене.

– Господин прокурор, връчвам ви този документ в качеството му на доказателствен материал и ви възлагам да започнете разследване относно използването на нелегални работници и сводничество при утежняващи обстоятелства срещу господин Луи Барле...

Сякаш вътре в мен нещо избухна и разкъса вътрешностите ми. Бях напълно парализирана и не можех нито да помръдна, нито дори да притворя очи или да извикам.

Произнасяйки името на моя любим, магистратът бе погубил последните ми надежди.

– ... миноритарен акционер и председател на дружеството East-X Prod.

5

16 юни 2010 година

Една жена се сепва и се събужда. Кошмарът изглежда толкова реален, че през следващите няколко секунди тя се колебае дали все още не спи. Ала докато мисли, че се е завърнала в разумния и успокоителен свят на живите, чудовището се измъква изпод леглото с раззината паст, за да я погълне цялата. Сетне тя отново се събужда...

Аз бях жената, която попада от един кошмар в друг. И това не ставаше непрекъснато, защото животът ми даваше почивки колкото да си поема дъх и да възвърна вярата си. ала всеки път, когато си мислех, че съм стъпила върху твърда почва, тя се изплъзваше под нозете ми.

След преживения шок, който за пореден път ме бе хвърлил в смут, Маршадо ме придружи до кафенето „Дьо пале“ срещу до Съдебната палата. Там редом с туристите имаше много двойки в процес на развод заедно с адвокатите им. Около масите с димящи чаши кафе атмосферата беше по-скоро тягостна. Ала тъкмо до нас двама току-що развели се бивши съпрузи направо се изяждаха с очи и беше ясно, че няма дълго време да останат разделени.

– Със сигурност това е поредният удар, подготвен от Давид – веднага се опита да ме утеши Франсоа.

– Зная... – съгласих се едва чуто аз, но не бях в състояние да добавя нищо повече.

На отсрещния тротоар се появи шумна тълпа. Сред гората от камери и насочени като остриета микрофони различих фигурите на Луи и на неговия адвокат, които бързаха да избегнат валящите от всички страни въпроси. От такова разстояние не можеше да се види изражението на лицата им. Ала начинът, по който Зерки махаше с ръце, за да пропъди досадниците, ясно показваше тежестта на понесения току-що удар. Случилото се в ХVІ зала би могло да означава медийната и социалната смърт на неговия клиент. Рядко толкова сериозни обвинения се стоварваха върху главата на обикновен гражданин като Луи. Подобно злощастно съчетание от обстоятелства най-често сполетяваше главатари от престъпния свят, нарушили закона бизнесмени или продажни политици.

Глутницата се отдалечи по посока на Часовниковата кула. Ударил бе часът на моето най-дълбоко отчаяние и ми се щеше времето да спре, за да престане да ми носи все нови и нови беди.

В кафенето влязоха двама натоварени с техника репортери и се разположиха на съседната маса. За щастие, не ме познаха и започнаха на висок глас да споделят впечатленията си:

– Ако питаш мен, след този удар с него е свършено.

– Кого имаш предвид?

– По-големия брат, Луи... – обясни по-отраканият от двамата.

Цялата се разтреперих от желание да се намеся, ала Маршадо ме хвана за ръката. Съчувственият му поглед ме призоваваше да си остана на мястото. Той уреди сметката и ме изведе навън, където сред тълпата туристи изпреварилата ни двойка разведени вече се целуваше страстно. Спрях се като закована на прага, когато дочух последните думи от разговора на двамата репортери:

– При това Дьолакроа остава следствен – каза песимистът. – Блъфът му не постигна ефекта, на който разчиташе.

– Хм... Аз пък си мисля, че е нормално Давид Барле толкова лесно да бъде оневинен – обади се вторият журналист. – Както обикновено едрите риби успяват да се измъкнат от мрежата.

Мислено го благослових.

– Имаш право – отвърна другият, – но обърни внимание също така, че всичко съвпада с онова, което Давид Барле през цялото време твърди: виновен е или Дьолакроа, или брат му, а той не знае нищо за незаконните инвестиции, правени от негово име.

Отново понечих да се нахвърля върху дебелия мъж с яке в защитен цвят и този път Маршадо решително ме изтласка навън.

– Няма да попречите на хората да мислят каквото си щат.

– Дори когато мислите им са толкова нелепи?

– Така е, Ел – печално отвърна той. – Дори тогава.

– След като колеги от занаята се оставят толкова лесно да бъдат заблудени, представям си какво ще бъде мнението на обикновените хора...

– Да вървят на майната си. Утре ще открият три бебешки трупа във фризера на някоя откачалка и вниманието ще се насочи другаде. Важно е да чуем обясненията на Луи за това дружество.

– Но... – възмутих се аз.

Той ме прекъсна с властен жест и продължи:

– И двамата смятаме, че по всяка вероятност той няма нищо общо с цялата тази история. Ала това трябва да се изясни между вас двамата.

За момент си представих Луи на жалката снимачна площадка на някой от филмите, финансиран от неговото дружество. Представях си, че като истински шеф и той е опитал стоката ако не за друго, то поне за да провери качеството ѝ. Между два епизода сигурно се е отдавал на ласките на някоя блондинка с набъбнали от ботокса устни, които поемат дългия му тънък пенис, а челото ѝ се долепя до корема на моя мъж. Жената ще да е била обиграна и накрая сигурно го е накарала да се изпразни чрез няколко постъпателни движения, сама вирнала прилежно задник към камерата.

Дали, подобно на някои продуценти на подобен род филми, и той е присъствал на глупавите кастинги, по време на които кандидатките проституират, водени от надеждата за слава?

– Ако искате Луи да организира защитата си при най-добри условия – продължи Маршадо, прекъсвайки играта на моето въображение, – трябва да го убедите, че сте изцяло на негова страна.

Недалеч от нас събралата се отново двойка разведени се отправи прегърната към метрото. Завидях им, че толкова бързо бяха излекували взаимно нанесените рани, завидях им дори за раздялата и за развода, който им бе позволил тази вечер отново да бъдат заедно.

– На негова страна съм... – жално казах аз.

– Ами тогава кажете му го.

Прибрах се криво-ляво на улица „Трезор“ и посветих остатъка от следобеда на съобщения до мобилния телефон на Луи, чието престорено безгрижие постепенно отстъпваше място на все по-сериозен тон. По това време всички новинарски емисии по радиото и телевизията вече бяха направили публично достояние факта, че в аферата Дьолакроа на преден план излиза братът и по-точно другият брат. Журналистите изпадаха в транс и дори цитираха мелодраматично Библията с вечното съперничество между Авел и Каин. За тях подобна новина беше добре дошла, тъй като криеше в себе си порядъчна доза мрачен трагизъм. Някои коментатори от своя страна подчертаваха икономическите аспекти на случая: отърсил окончателно тегнещите над него подозрения, Давид бе отстранил последните препятствия пред сливането на своята компания с корейската GKMP. Редом с онова, което вече притежаваше, сега признанието и съдбата съвсем незаслужено отново му разтваряха обятията си.

Към осем часа, когато започваха новините на два от най-гледаните телевизионни канала, телефонът ми най-после завибрира. Веднага спрях телевизора и го грабнах, ала името, изписано върху екрана, ме накара да се намръщя разочаровано.

– Анабел... Добър вечер, обажда се Жан-Марк Зерки.

– Добър вечер, господине.

– Намирам се в бирария „Трезор“, съвсем близо до вас. Очаквам ви.

Сам ли бе? Така и не ми позволи да го запитам и веднага затвори.

Облякох се набързо, като нахлух една от старите рокли на цветя, останала от безгрижното време, когато сама преправях дрехите си, и се втурнах надолу с риск да се плъзна по прясно излъсканите стъпала.

Гарвановата прическа на Зерки, която лъщеше като крилете на пернатото, веднага привлече вниманието ми.

– „Монако“ ли? – запита, без да ме поздрави, като посочи собствената си чаша.

Вероятно паметта за вкусовете и предпочитанията на клиентите беше част от работата му. Кимнах уморена в знак на съгласие и се строполих върху стола, тапициран с изкуствена слама. По това време огряната от залязващото слънце тераса беше пълна с посетители. Групички от приятели и колеги сред смехове споделяха планове за предстоящите отпуски или спомени за изживени приятни мигове.

Смутеното ни мълчание беше в контраст с тази шумна задушевна атмосфера, но, така или иначе, никой не ни обръщаше внимание.

– Преди няколко години акциите на групата „Барле“ започнаха застрашително да падат – започна наставнически Зерки. – по съветите на някои финансови експерти, сред които и вездесъщият Гобер, Давид се зае да диверсифицира дейностите на компанията.

– По какъв начин?

– Привидно все класически дейности от нейната област. Това позволяваше различните клонове да се снабдяват взаимно чрез филиалите и по този начин да избягват конкуренцията. Производствени и разпространителски фирми, агенции за набиране на актьори и пр. За три години Давид изгради най-малко дузина такива. Същевременно това му позволи да прехвърля сметки и по този начин да избягва до максимум данъчното облагане.

Дори не го запитах откъде знае всичко това. Предполагах, че част от тези сведения са му били предоставени от Луи. Ала Давид винаги бе държал по-големия си брат настрани от най-чувствителната информация. Ако проявях любопитство, Зерки непременно би ми отвърнал, че разполага със свои източници.

– И каква е връзката с East-X Prod? – все пак се заинтересувах аз, преди да потопя устни в розовата течност.

– Давид не можеше да поеме риска, като оглави едновременно всички тези филиали. Ето защо назначи там свои приближени и дори подставени лица, когато предметът на дейност беше деликатен.

– Но в такъв случай... – промълвих аз – защо Луи би приел ръководството на подобно предприятие?

– Няма съмнение, че когато е слагал подписа си върху договора, изобщо не е бил осведомен какви точно филми ще финансира East-X Prod. Нито при какви условия ще бъдат наемани актрисите...

– Искате да кажете, че е приел със завързани очи?

– Би могло да се каже – потвърди с пресилена усмивка той.

– Как е могъл да бъде толкова...? – възкликнах възмутено.

– Наивен? – довърши вместо мен Зерки. – Тъкмо тогава по настояване на Давид Луи е приел поста директор по комуникациите на групата. Отношенията им са били мирни. Луи е нямал никакво основание да подозира брат си за подобна подлост. След това за него ръководството на East-X Prod се е свеждало до подписването на някои, привидно невинни документи, десетина-дванайсет пъти годишно. Така че не се е усъмнил в нищо...

Алкохолното съдържание на коктейла „Монако“, смес от бира, лимонада и сироп от нар, беше не повече от един-два процента. Въпреки това внезапно главата ми се замая. Подвикванията на нашите съседи започнаха да кънтят в главата ми. Пъстър калейдоскоп от лятна светлина се завъртя пред очите ми и се проточи встрани, когато опитах да отвърна поглед.

Зерки ме хвана за лакътя и ме откъсна от този въртоп.

– Ел? Добре ли сте?

– Да... – посъвзех се аз. – Искате да кажете, че Давид съзнателно е накиснал брат си в толкова опасна комбина?

– Така изглежда. На жаргона на бизнесмените това се нарича гръмоотвод. Лапнишаран, комуто дават да държи чадъра, докато времето все още е хубаво.

– И върху когото пада мълнията по време на буря – довърших аз.

– Точно така.

Телефонът му започна да вибрира и той хвърли поглед към екрана, а после към мен. Предположих, че след случилото се този следобед цяла тълпа събратя, осведомители и лешояди се навърта около него.

– Все пак... Когато избухна аферата Дьолакроа, Луи не разбра ли, че е попаднал в капан?

– Не веднага. Първоначално Давид го успокояваше. Кълнеше му се, че нечисти личности са извратили East-X Prod без негово знание, разбира се.

– И Луи му е повярвал?

– Предполагам. Давид му е привел същите лъжливи доказателства, които бяха насочени срещу Дьолакроа в началото на разследването. Луи не е сметнал за необходимо да рови по-дълбоко.

Ала изкупителната жертва не се беше примирила и бе решила да се брани със зъби и нокти.

Що се отнася до Луи, той за пореден път беше избрал мълчанието пред срама и бе скрил от мен тревогите си.

– Нещата се усложниха, когато Дьолакроа реши да обжалва – продължи Зерки. – И след като пряко замеси Давид. Така че на него не му оставаше нищо друго, освен да натопи Луи, за да се измъкне.

– Ами неговата адвокатка... Уедраого. Тя как се е добрала до документа от Търговския съд?

– Тъкмо в това е проблемът – отвърна той с присвити очи. – Именно там се сблъскват интересите на двамата Барле.

– Какво имате предвид?

– Имам предвид, че с изключение на директора на дружеството, само още един човек има право да получи дубликат от документа.

– Кой?

– Пълномощникът, депонирал договорите в деловодството.

– И кой е той? – настоях крайно изнервена аз.

За да усили ефекта от онова, което предстоеше да каже, той си пое дъх, отпи от чашата и впери очи в мен.

– Ще ви кажа направо: Антоан Гобер.

Гобер, марионетката на групата „Барле“. За пореден път бе изпълнил волята на своя господар.

Това означаваше, че Дьолакроа съвсем съзнателно е приел да пожертва Луи. Така по-малкият брат, осиновеният син, заграбил наследството, печелеше по всички фронтове: изчиства репутацията си, осъществява амбициозните си проекти, смазва своя съперник... и разорява семейната двойка, която е унищожила в зародиш неговите намерения да създаде семейство.

Отпихме от чашите, преди някой от нас отново за заговори. Питах се как ли изглежда личният живот на Зерки. Дали чукаше веднъж седмично някоя безлична блондинка? Дали от време на време някоя посестрима му правеше свирка в тоалетните на Съдебната палата? Пристрастен ли беше към пикантния секс? Или беше някой от мъжете, които бих могла да срещна в „Ту муунс“?

– Луи разказа ли ви на какво ме подложи Давид преди няколко дни в хотел „Шарм“?

– Да... – потвърди той и забоде нос в пяната. – Спомена ми.

– Не смятате ли... Не знам, дали не бихме могли да се възползваме от това?

– Не. Доколкото не разполагаме с никакво доказателство за присъствието на Давид в онази стая, обвинението за съучастие в изнасилване няма да издържи. Ще бъде неговата дума срещу вашата. А при създалата се ситуация вашата дума няма да тежи много.

Нуждаех ли се от подобно доказателство? От допълнително унижение? Давид щеше да публикува снимките, които ми бе направил в толкова позорна поза, за да докаже, че всичко е ставало с мое съгласие.

Ето защо възложих надеждите си на професионализма на адвоката, който одобри примирението ми, като два пъти примигна с очи. Ала за пръв път ми се стори, че той започва да губи своята увереност. Обичайната му стръв беше изчезнала.

– Ел, аз... трябва да споделя нещо с вас.

Дясната му ръка нервно въртеше чашата и при всяко движение заплашваше да разлее съдържанието върху масата.

– Дълго разговаряхме с Луи и решихме, че най-разумно би било засега да поставите съвместния си живот в скоби.

– Как така „в скоби“? – промълвих през зъби аз.

– Ще останете във вашата гарсониера. Луи ще бъде на място, което е за предпочитане да остане в тайна. Ще отбягвате всякакви контакти, особено публични.

Замръзнах на стола, чиято тапицерия изскърца, когато понечих да скоча срещу моя събеседник.

– Ваша ли беше тази блестяща идея?

– Почакайте... – защити се той, неочаквано възвърнал своята самоувереност. – Вие разбрахте ли всъщност какво се случи преди малко в Съдебната палата? Та това е война! Открита и тотална война!

За двамата братя ли говореше, или за съдебния дуел с неговия някогашен ментор, адвоката Бофор? И после добави:

– Ще прибягнат до всякакви средства, за да очернят Луи.

– Според вас съпружеският живот може да бъде средство за очерняне? – възмутих се аз.

Добре знаех, че не постъпвам честно спрямо него. Прехвърлях му тежестта на решение, което сама бях взела, преди те да ми го наложат. Аз бях тази, която първа напуснах дома.

– Добре разбирате какво искам да кажа: Луи иска да ви спести предназначените за него удари. Повярвайте ми, такива ще има още много. Ако ви държим на разстояние, има вероятност да се съсредоточат единствено върху него. Ала ако вие продължите да бъдете редом с него, медиите ще ви разкъсат на парчета. Непременно ще стигнат и до това, че навремето сте била момиче на повикване.

Предпочетох да не го питам колко и какво Луи му е разказал за мен...

– ...Не приемайте думите ми като критика. Нямам намерение да ви чета морал. Но...

Какво още се канеше да ми каже с този вид на страдащ от запек хамстер?

– ...несъзнателно от вашата двойка се носи дъх на еротична разпуснатост, което при сегашното положение на нещата може да ви навреди.

Канех се да му възразя, но той вдигна наставнически пръст.

– Няма никакво значение дали вие сте автори на този проклет блог. Според общественото мнение това е така. Хората се увличат и се възмущават от онова, което самите те искат, но не смеят да направят. При вас двамата разликата във възрастта, годината, която сте прекарали затворени в хотелска стая... Всичко това не ви придава кой знае колко добродетелен облик. Така или иначе, до приключването на делото е за предпочитане да изглеждате като разделена двойка, отколкото като затънали в похот развратници.

Нямаше какво да му възразя. Отчайващо бе по-скоро това, че правотата на неговите доводи се превръщаше за мен в преграда тъкмо в момента, когато полагах усилия да избавя Луи от неговото минало.

– Значи, никакви публични появи – отвърнах накрая покорно аз. – Но това не пречи да се виждаме на четири очи, нали?

– Не пречи... Но нито у вас, нито у него. Бъдете готова още тази вечер да видите папараците под прозорците си.

Той посочи ъгъла, сякаш очакваше всеки момент откъм улица „Вией дю Тампл“ да се зададе тълпа фотографи и да се нахвърли върху нас. После добави:

– Дори предложих на Луи още по-радикално решение. Но той категорично се противопостави.

Какво по-радикално от това да живеем един без друг?

Погледнах го въпросително и за пореден път той впери в мен безчувствения си и безизразен поглед.

– Предвид миналата ви връзка с Давид, може да се предположи, че колкото повече излагате на показ вашата привързаност, толкова по-яростно ще ви напада той.

– И каква е вашата чудодейна рецепта, която би могла да го успокои? – запитах предизвикателно аз. – Да бъде премахнат единият от нас?

Зерки се усмихна кръвожадно, очевидно му хареса моят цинизъм и обзелата ме отново готовност за борба. Изразът на лицето му повече от всякога напомняше изпълнител на мръсни поръчки от някой филм за мафията.

– Не. Нещо много по-просто и не толкова окончателно – отвърна накрая той напълно сериозно. – Развод.

6

18 юни 2010 година

Човек може да плаче цял един ден, но не и два последователни дни. Струва ми се, че бях прочела навремето това в някакво научно списание. Явно такъв е физическият предел на нашето чувство за безизходица. Изплакваш си очите, след което от тебе остава купчина съсипана от печал плът. След сълзите идва ред на изнурението и постепенното завръщане към всекидневните грижи.

Така на седемнайсети превърнах в течност всичката си мъка, а на осемнайсети, затворена в моята гарсониера, по-самотна от всякога, забодох двайсет и четирите свещи на изпепеления си живот в изсушеното си тяло. Превърнах себе си в безплътна торта, лишена от вкус и от радост.

„Здравейте, Ел. Обажда се Франсоа... Маршадо. Зная, че не ви е до това, но въпреки всичко исках да ви поздравя за рождения ден. Ще ви звънна пак, когато открия нещо ново. До скоро“

После, час по-късно, друго обаждане:

„Здравей. Предполагам, че съм последният човек, чийто глас би искала да чуеш в този момент. Искам все пак да ти пожелая честит рожден ден... И да ти напомня, че тази история засяга само и единствено Луи и мен. Никога не съм искал да нараня точно теб. Възползвай се от годините, които ти предстоят. Те са най-прекрасните, но за нещастие човек си дава сметка за това, когато вече е твърде късно. Целувам те“

Давид...

Как се бе осмелил да ми изпрати подобно съобщение? Дали изпълняваше заръка на своя адвокат, за да ме разнежи с надеждата да попадна в някоя от клопките, предназначени за неговия брат?

Понечих веднага да изтрия съобщението, но се сдържах при мисълта, че Зерки би могъл да го използва като доказателство, колкото и нищожно да е то.

Следващото съобщение още повече ме смути, защото гласовата поща ми изпрати само сподавена въздишка, продължила петнайсетина секунди. После в слушалката се чу как някой си поема дълбоко дъх. Пълна анонимност. И въпреки това неизвестно каква подробност, може би острото изсъскване или ясният звук ми подсказаха, че отсреща е жена. Инстинктивно се досетих коя може да бъде. Кой от двамата братя ѝ бе посочил моята рождена дата? И що за извратено удоволствие бе да ми напомни по този начин за призрачното си съществуване, след като бе напуснала площад „Орлеан“ и дори може би Париж, само и само да избяга от мен? Дали не искаше просто да чуе гласа ми? Нима разчиташе на отговор от моя страна?

В паметта ми за момент отново се мярна нейната фигура от кадъра на филма Непознатата в Париж. Къде би могла да намери убежище, след като бе напуснала градината в „Нова Атина“ и своята златна клетка? В Сен Мало, с който бе свързана? Или в някой от онзи апартаменти на Лазурния бряг, които Клое бе включила в недвижимата собственост на семейство Барле?

От само себе си се разбираше, че се беше обадила от скрит номер, за да не мога на свой ред да я потърся.

Когато двайсетина минути по-късно телефонът ми отново иззвъня, реших да ѝ отвърна, но в слушалката се чу песен, която ме накара да онемея:

– Честит рожден ден, честит рожден ден, честит рожден ден, Анабел... честит рожден ден!

Минаха няколко секунди, след които отвърнах колкото се може по-саркастично:

– Хубаво е, че поне танцуваш добре.

– Защо го казваш?

– Защото в пеенето никаква те няма.

– Много мило... – въздъхна София, но без да се разсърди. – Е, все пак честит рожден ден, красавице.

– Наистина „все пак“.

Ала вместо да изслуша вайканията ми, тя започна както обикновено да бъбри с надеждата да ме разтуши в момент, когато повече от всякога се нуждаех от това. Накрая предложи:

– Е, защо да не направим една обиколка на заведенията?

– Хм... нямам желание – отвърнах нацупено аз.

Това бяха обичайните ни реплики, взети от комедията, в която Жан Дюжарден намръщено отблъсква предложението на едно съблазнително създание: „Преди да си тръгнеш, мръсен шпионино, няма ли да правим любов? – О, не мисля, по-скоро не. – И защо? – Нямам желание...Хм“. Тя долови препратката, защото я чух как хихика от другата страна на линията.

– Все пак няма да останеш затворена цяла вечер тъкмо на твоя рожден ден?

– Не, не се тревожи – отвърнах уклончиво аз. – Ще излизам. Трябва да посетя едно място.

Освен че беше мой рожден ден, на осемнайсети юни се беше случило и друго, далеч по-печално събитие.

По-малко от час, след като го бях поръчала, въпреки задръстванията на моста за Ньойи, таксито ме остави пред внушителния вход на новото гробище в Пюто. Сърцето ми се сви от мисълта, че при своето последно пътуване мама бе минала през този лабиринт от остъклени кули, покрай бетонни грамади, незастроени пространства и кръстовища на магистрали между Пюто и Нантер.

Отвъд кръглата арка в неопомпейски стил следваха обичайните редици гробове. Общинските власти бяха положили усилия да компенсират хилавия вид на наскоро засадените дръвчета с приятно обилие от зеленина.

Пред гроба на Мод този път не заварих възрастния философ, който ми бе изнесъл лекция при предишното ми посещение. Така или иначе, както казах, вече бях изплакала всичките си сълзи, затова не можах да отроня нито една солена капка върху сивата, прашна пръст и да я направя още по-неплодородна.

Изглежда, неговата теория имаше известно основание, защото пред тежката мраморна плоча бяха изникнали три стръка розови цветя, чието име не знаех. Кой би могъл да ги засади пред гроба на мама? Дали старецът не се бе постарал да ми докаже, че сълзите на живите не подхранват цветята покрай гробовете?

Кой друг освен него...?

Луи не ми бе споменал нищо подобно. Ала може би, също както по времето, когато тайно се срещаше с мама, сега бе решил да ми поднесе най-прекрасния подарък за рождения ден: да почете паметта на Мод и да сподели моята скръб.

Спомних си, че пазя в паметта на мобилния последното гласово съобщение, което мама ми беше изпратила. Не бях посмяла да го пусна, сякаш то бе радиоактивно и щеше да ме зарази с мъка, чийто период на полуразпад е не по-малко от хиляда години. Този път се реших и натиснах копчето за изтриване. Премахнах също така и адреса Мод Лоран, улица „Риго“ № 29, 92 000 Нантер.

После дълго стоях пред сивата плоча, без да мисля, без да плача и без да кажа нищо. Край мен преминаха няколко прегърбени фигури, ала никой не се отби. Чувствах огромна празнота, всичко ми се струваше като бяла неизписана страница, ширнала се докъдето стига погледът. Докъдето стига животът, пошегувах се вътрешно аз.

На връщане с таксито пред очите ми продължаваше да се разгръща тази хартиена белота и аз дирех всевъзможни начини да я запълня. Можех да го направя. Сигурна бях в това. Макар напоследък да бях зарязала писането, знаех, че единствено думите са в състояние да придадат смисъл на последните събития. Бях прочела някъде, че писането прави смилаема реалността.

Въпреки часовете, прекарани в редактиране на моите бележки, които препрочетох още веднъж върху телефона, докато колата летеше обратно към Париж, те ми се сториха като разбъркана мозайка. Не само цялостната картина не напомняше нищо, но и отделните части трудно се съчетаваха.

Тогава се сетих за двойката, която бях зърнала в „Дьо пале“. Представих си как бяха прекарали нощта след техния развод. Дали телата им веднага се бяха разпознали взаимно? Или може би се бе наложило отново да привикват едно с друго? Дали си бяха спомнили предишните любовни игри, или бяха измислили други, за да изпитат нови наслади?

Веднага щом стигнах на улица „Трезор“, се втурнах в моето жилище и седнах пред клавиатурата на компютъра. Нямах решение относно плодородието на почвата в гробищата, но вече знаех как да придам живот на мъртвите пространства от моето минало, за да посея върху тях цветята на сегашното. Подобно на всеки начинаещ автор, първо изписах заглавието най-отгоре на страницата:

Десет пъти дневно

Поначало бях решила да не предоставям на неумелите автори от фенфикшъните привилегията да описват нашата тъй особена страст. Ако имаше човек, който да е в състояние да го направи, това бях аз. Щях да натопя перото си в мастилото на нашите телесни течности, защото такова беше моето намерение и моят метод. Що се отнася до композицията, просто трябваше да следвам нишката на непристойните ни перипетии, от сребристото тефтерче, пъхнато в чантата ми от неизвестна ръка, до последните ни изпълнения във втора стая. След като сексът представляваше скелетът на моята връзка с Луи, просто трябваше да го разголя, а след това да го обличам в плът страница след страница.

Като че съдбата точно в този момент изпрати разносвач на цветя, който донесе разкошен букет само няколко минути след завръщането ми. Беше прекалено голям, за да мога да го обхвана с ръце, а пищните цветя с тънки дръжки бяха същите, които присъстваха на годежа ни в Малмезон. Нямаше картичка, нито дори инициали.

Понеже знаех началото, средата и вече фантазирах върху края, просто за удоволствие си позволих да взема някои подробности от най-пламенните ни преживявания през изминалата година и нещо. Без особена логика, защото те съставляваха най-нежната част от общите ни спомени, реших да съставя класация на най-прелестните моменти, прекарани в хотел „Шарм“. Не следвах хронологията на нашата история, но по-късно можех да въведа ред.

Подборът се оказа по-труден, отколкото си бях представяла. Както и намирането на най-точните думи. Нямаше значение. Трябваше да започна моя роман именно по този начин, с разтуптяно сърце при мисълта за нашата любов:

Топ 5 на нашите моменти на наслада в „Шарм“ (списъкът и редът не са окончателни)

1. Това е същинската репетиция за ласките: с времето те се смесват в един неразграничим спомен. Браво на двойката, която след няколко месеца или няколко години интимна близост би била в състояние да опише с точност тези игри подобно на вечния победител във вечната надпревара в дирене на усещания. На тази тема Дейвид Лодж е посветил великолепни страници в Терапия.

И все пак... Това бе една от нашите първи утрини в „Жозефин“. Малко преди това бях напуснала Давид в самия ден на нашата сватба. Любим се с Луи само от няколко дни. Не броя, естествено, предварително уговорените срещи в различни стаи на същия хотел под предлог, че той ме посвещава в тайните на секса, защото тогава трябваше само да се събличам, без кой знае какво желание и без споделяне. Сега вече чувствах, че съм желана.

Луи още спи, а белотата на утринното слънце размива очертанията на стаята, където доминират златото и пурпурът, както и извивките на нашите тела. Времето се изявява като фотограф и прибягва до преекспонирането, което прави всичко по-светло и по-красиво. Все още ги няма взаимно допълващите се татуировки на нашите пубиси. Челото ми се допира до меките и гладки косми в долната част на корема му, докато устата посяга към спящия му пенис. Устните ми леко докосват сбръчкания препуциум, а след това влажният ми език се промъква вътре и гали малкия отвор върху главичката. Луи изръмжава. Леко се размърдва. Аз съм като дебнещо зверче, готово да се нахвърли върху него. Когато хищно лапвам главичката, стенанието му става по-силно, защото вече разбира смисъла на ласките ми. Приливът на кръв ме омайва: трептенето на скротума, пулсирането на сините вени под кожата, спазмите на главичката, която постепенно набъбва и се изпълва с желание, капката, която избива и се стича по виолетовата плът. Веднага я поемам с език, после се спускам надолу, до основата на този плодник, който очаква да поема неговия сок. Всяко мое докосване по мембраната кара пениса да трепери неудържимо. Шепотът на Луи ме насърчава. Тогава го поемам целия, свивам устни около него, за да му придам усещането, че прониква в мен. Започвам постъпателно движение и смучещите звуци ме подканват да ускоря темпото. Членът му вече е напълно възбуден. Между полуотворените клепки на Луи улавям признателния му поглед. Той обожава подобни изненади, харесва му аз да поемам инициативата, като пробуждам желанието му, да го подчинявам на прищевките си. Именно затова фелацията заема видно място в моята класация. Заради признателния му поглед. Заради устата ми, която го подчинява. Заради желанието, което раздира в такъв момент вътрешностите ми и ги изпълва с влага. И преди всичко заради възможността аз да го водя по пътя на насладата. Готова съм да бъда негова вещ, защото и той е готов да направи същото заради мен.

При този спомен устата ми започна да изпитва глад за пениса на Луи. Лапнах пръстите си, а след това, покрити със слюнка, ги пъхнах във вече влажните си слипове и започнах да се галя отвътре ожесточено и без да следвам какъвто и да било ритъм. Щипех клитора и веднага след това вкарвах среден пръст в пламналата си вагина.

Това не ми бе достатъчно и все още се чувствах неудовлетворена. Тогава си спомних за вибриращите слипове, които София ми бе подарила. Макар първият опит да се бе оказал не дотам убедителен, все пак си ги сложих и натиснах малкото копче отпред.

2. никой не смее да си признае, че всъщност половият акт твърде много напомня спортно състезание. Има дни, когато ти върви, когато сякаш всичко е на твоя страна, за разлика от дните, когато по необясними причини усилията ти увисват във въздуха. Можеш всеки ден да тренираш упорито, да постигаш удивителни резултати и в най-важния момент да се провалиш. Ала при секса има и допълнително затруднение: в леглото има двама състезатели, така че за постигането на добри резултати и двамата трябва да са в добра форма. Но ето че настъпва денят, когато най-после те се стиковат великолепно дори при най-скромните изпълнения, напомнящи задължителната програма във фигурното пързаляне.

Не мога да определя точната дата. И въпреки това чудесно си спомням всичко, все едно че се е случило само преди няколко часа. Струва ми се, че бе късен следобед. Слънчевият зимен ден изпращаше откъм прозореца живителния си студ. Без смущение и без да дочака пробуждането ми, Луи бе започнал да мастурбира редом с мен. Движенията му бяха свободни, бавни, старателни. Румената главичка светеше в шепата му като вълшебна лампа, която някой трябва да потърка, за да се случи чудото. Той се е заел с тази задача и вече чувам шумното му дишане, прекъсвано от въздишки. Красив е. Очите му са вперени в моите предизвикателно, приканващо. Тогава аз плъзвам ръка в себе си. От време на време изваждаме пръсти и ги подаваме на другия, а той лакомо ги облизва и вдъхва миризмата им. После продължаваме нежното си егоистично занимание с допрени хълбоци, като смесваме погледи и стенания. Телата ни се извиват съгласувано, разлюлени от вълната на насладата, а с наближаването на оргазма очите ни се замъгляват и в стаята сякаш притъмнява. Не след дълго две мълнии ще ни поразят. Въпреки очакванията и неговата преднина това се случва първо с мен. Спазмите ми допълнително го възбуждат, но той за момент спира движението си. Любопитната му ръка опипва задника ми, за да долови по-ясно контракциите на бедрата и ануса. Улавям ръката му и я целувам признателно, сякаш тя ми е дарила всичко това. На свой ред започвам да го наблюдавам. Скоро Луи стиска челюсти, отмята глава, задъхва се и с хълцане облива корема си с белезникава струя. Веднага се заемам да я събера с език.

За щастие, слиповете на София имат позиция „NO SMS“. Вибрацията е незабавна и продължителна.

Вече до такава степен съм възбудена, че приемам и най-малкото докосване до вулвата ми като нежна ласка. Постепенно вибрацията кара устните да се разтворят, да се покрият с влага, а клиторът излиза от скривалището си.

3. Срещата след раздяла съдържа неповторима пикантност. Подозрението и ревността също стимулират усещанията, макар и по не толкова приятен начин. През годината, прекарана в сладостно уединение, двамата почти не се бяхме разделяли. Все пак на няколко пъти Луи бе излизал. Понякога обясняваше причините за отсъствието си – преговорите около уволнението му или подготовката на изложбата Перманентен секс, – но обикновено не го правеше и така ме измъчваше. При всяко завръщане се нахвърлях върху него с надеждата това да го извади от релси. И веднъж наистина се случи...

Едва-що пристъпил прага на „Жозефин“, аз се хвърлям на врата му и започвам да диря устните и пениса му. Вече съм гола, с набъбнали гърди, чиито връхчета стърчат укорително. Припряно свалям от него дрехите и те се разлетяват на всички страни. Нямам нито желание, нито нужда от предварителни ласки. От часове сама поддържам възбудата си. На два или пъти съм стигнала до оргазъм. Впримчвам го с помощта на ръцете и го повличам към леглото. Той няма време да реагира и само покорно се усмихва, когато го яхвам. Възпирам вълнообразните движения, които той е свикнал да прави в тази поза. През онзи ден откривам властта на моята вагина върху неговия пенис. Наведена напред, го стисвам в себе си и прегънала бедра като жаба, се движа нагоре-надолу около трепкащата ос. Той е петролното находище, а аз съм кладенецът. Никога преди не е стигал толкова дълбоко вътре в мен. При всяко проникване върхът на сондата е на път да избухне от дӝсега с нежните, пропити от желание грапавини, които среща по пътя си. Тогава забавям ритъма, за да запазя както скъпия уред, така и плодородната почва. За момент спирам безмълвно в основата на сондата, чувствам как и двамата сме пропити с телесна течност, после продължавам и накрая жадно попивам всяка капка, избликнала от него. Викът му е пронизителен, погледът му блуждаещ, а ръката му, сграбчила талията ми, е остра като кука. От силата на оргазма от очите му са бликнали сълзи. Успяла съм да изтръгна от него най-доброто. Постигнала съм нещо, до което дори не се е доближила никоя друга преди мен.

Оргазмът, предизвикан от вибриращите слипове, беше кратък. Съвсем обикновен и без особена отчетливост, но аз се постарах да му се насладя в рамките на възможното. Не успях да напипам копчето, за да спра трептенето, затова свалих слиповете и ги захвърлих на пода.

Всички подобни играчки на света не могат да заменят една минути истински секс с Луи. Дори и когато не сме във форма.

4. Четвъртото място в тази класация заема утрото след нашата сватба във втора стая, само преди няколко дни. Важни са не само усещанията, но и неговата символичност. Понякога причините за оргазма са поне толкова значими, колкото самият оргазъм. През онзи ден го изпитах вече като омъжена жена, която се отдава не само телом, и затова силата му надмина много други изпълнения. Истината е, че най-добре мога да забравя коя съм, когато съм в прегръдките на любимия човек.

Тъкмо се канех да опиша последния от нашите приятни мигове, когото ме прекъсна съобщение, изпратено от Луи.

Беше снимка, очевидно направена от телефон, на която от необичаен ъгъл се виждаха задните свивки на коленете му. Върху зачервената кожа, сред следите от бял крем, който се използва след татуиране, се виждаха две букви: К отляво и О отдясно (К.О. – Knockout, нокаут). Нокаутиран, но прав. Такъв беше Луи през онези мрачни дни, които ни бяха лишили от възможността да се обичаме.

7

19 юни 2010 година

–Не ти предоставям избор, мила моя. Ако не си разбрала, това не е покана, а повиквателна...

Дори когато се държи отвратително, София успява да ме разсмее. Просто има дарба за това. без значение, че ме бе изненадала, докато се утешавам сама с подпухнали от плач очи. Предварително знаех, че ще изпълня волята ѝ.

Луи беше нокаут, а аз бях тази, което не можех да се надигна от леглото. От предишната вечер не бях напускала влажните чаршафи, приели формите на голото ми тяло. Челото ми пламтеше.

– Окей, окей... И къде е сборният пункт, господин сержант?

– Ти май не ме чуваш! В „Хотел“ на улица „Бозар“, в Шести район.

– В хотел ли...?

– Да, знам: има един хотел, който при това се нарича „Хотел“.

Въпросното място, според развълнуваните ѝ обяснения, било известно с това, че там прекарал последните си дни писателят денди Оскар Уайлд. Заведението дори се гордеело с това, че е възстановило автентичния вид на апартамента, където той пребивавал. Тази забележителност сега привличала множество богати туристи от цял свят. Затова нощувката в „Хотел“ сега струвала шестстотин и осемдесет евро.

– И непременно ли трябва да дойда днес? Още сега?

– Напомням ти, че той е този, който уговаря нашите срещи. Не мога да му кажа: изчакайте, сега не може, защото моята приятелка, която трябва да ви проследи, сега е заета.

Значи, такъв беше нейният план. Да проследя непознатия. Да видя как изглежда, къде отива, да запомня всичко, което би могло да разкрие самоличността му, но преди всичко в никакъв случай да не се намесвам или да го заговарям. Ако бях в по-добро настроение, със сигурност щях да харесам ролята на шпионка. Ала София все пак се надяваше това да ме поразсее. Последвалите събития показаха, че едновременно е права и греши.

– Съгласна съм... В колко часа?

– Аз трябва да се явя в три следобед. Ти ела към четири, четири и петнайсет.

От доста време се срещаше с тази сянка и сигурно можеше да прецени колко време ще продължат лудориите им.

– Добре. И като отида там, какво трябва да направя? Да извикам „Полиция!“ и да разбия вратата ли?

– Престани с глупостите. Стаята е на името на някакъв стар режисьор на черно-бели филми... Нещо като Рьоноар, Хичкок или Фриц Ланг. Портиерът е в течение. Значи питаш за стаята на кой да е режисьор, починал преди трийсет години, и той ще ти посочи номера и етажа.

– А след това?

След това трябваше да остана в засада. Постъпих точно според указанията ѝ в уречения час.

Освен странното название и славното литературно минало, друга особеност на хотела беше вътрешната архитектура. Всички стаи бяха разположени в кръг около гигантски кладенец по средата, от който идваше светлината. Околната галерия с високи арки минаваше по етажите и даваше достъп до стаите. Предимството на подобно устройство бе, че имах възможност незабелязано да наблюдавам от горния етаж.

Не толкова дискретни се оказаха виковете и стенанията, които достигнаха до ушите ми от двайсет и втора стая. София... Опитвах се да пропъдя от въображението си смущаващите картини, които ме спохождаха: лицето на непознатия между бедрата на моята приятелка; съвършено оформеният ѝ чрез танци задник, поднесен към безименния пенис; докато партньорът ѝ прониква в нея, тя вдига високо крака и изпълнява номера, достойни за балерина. Скимтенето им зад вратата ставаше все по-силно и за да не го чувам, се опитах да се завърна към собствените си спомени за преживяното в тъмнината с Луи в малкия хотел недалеч от „Порт Доре“. Паметта обаче ми поднасяше откъслечни образи. Отначало бяхме започнали да мастурбираме, съгласувано редом, но без да докосваме и без да виждаме другия.

Залитнах и се опрях на парапета, борейки се с неистовото желание да започна да се галя тук, на това място. Коридорът беше пуст. Като изключа София и нейния любовник, не чувах никакъв шум. Лесно би било да бръкна под полата си и да си даря едно кратко удоволствие със стегнати бедра и отметната глава, в очакване на първия спазъм. Толкова се бях разпалила от тази мисъл, че не чух кога двамата са замлъкнали. Тракането на вратата ме върна към действителността. Бях забравила, че трябва да наблюдавам! В коридора на втория етаж нямаше жива душа. Мъжът ми се беше изплъзнал...

– Мамка му, мамка му... – ругаех сама себе си аз.

Вместо да взема асансьора, хукнах към служебното стълбище, по което се спуснах, прескачайки през едно или две стъпала. Шумът обаче беше прекалено силен, за да се дължи само на тракането на токчетата ми. Оказа се, че вън вилнее буря и тя ме посрещна със същински порой, който се лееше от небето.

Къде ли бе изчезнал той?

През завесата на дъжда, замъгляваща гледката към улицата, зърнах самотна фигура, може би на въпросния мъж, доколкото можех да съдя по стойката и решителната крачка. Той бързаше сред потопа към улица „Бонапарт“ и училището по изкуства. Втурнах се по петите му и покрила главата си с ръце, поех, залитайки по мокрия паваж.

Когато непознатият зави надясно по улица „Бонапарт“, дъждът още повече се засили, сякаш Сена бе излязла от коритото си и лееше талазите си върху нас. Така и не извадих телефона, който вибрираше в джоба ми. Знаех, че София вече е готова с въпросите.

На ъгъла на кея „Малаке“ мъжът намери убежище в кафенето „Боз-ар“. Малко след това, мокра като кокошка, влязох и аз. Прекосих салона и стигнах до пейката, тапицирана с червена изкуствена кожа, където се бе настанил, и седнах на стола срещу него. Той никак не се учуди, че ме вижда. Нито пък бе смутен от това, че му натрапвам присъствието си. Махна към сервитьора с властен жест, все едно че всичко това бе съвсем в реда на нещата.

– Надявам се все пак, че ти не...? – започна Маршадо, без да довърши въпроса, и ме изгледа изплашено.

– Не, не бях аз.

Не аз бях онази, с която от толкова време се въргаляше в леглото, без да знае нищо за нея. Онази, която лудееше по пениса му, ухаещ на ягода. Онази, която от известно време бе решила на всяка цена да го разобличи.

Забелязах на пейката до него кремавата му панамена шапка, заприличала на парцал. Прословутата шапка, която София ми бе описала като единствен отличителен белег на тайнствения ѝ любовник. Би трябвало отдавна да се досетя...

– Но вие я познавате, нали?

В противен случай защо щях да го преследвам? Виждах, че тази игра не само го притеснява, но го и възбужда. По всичко личеше, че изобщо не е очаквал тъкмо този ден да бъде разкрит. А все пак би трябвало да знае, че това рано или късно ще се случи и ще му донесе не само разочарование, но и малко допълнителна емоция.

– Да, би могло да се каже – отвърнах със съучастническа усмивка.

– И коя е тя?

– И вие я познавате. Доколкото ми е известно, дори сте танцували с нея див рок вечерта на моята сватба.

Той разтвори широко очи от изненада и възхищение. Вече беше споделил с мен колко харесва София. Но едва сега разбра, че именно тя е неговата безименна любовница...

Може би дълбоко в себе си беше и донякъде разочарован. Вероятно се бе надявал партньорката му да е по-екзотична личност от моята най-добра приятелка.

Този път изпълнителката на главната роля не издържа. София не се задоволи само с есемеси. Мобилният ми телефон започна упорито да звъни, подобно на дете, което настоятелно те дърпа за ръкава и хленчи: „кажи ми, кажи кой е този?“.

Маршадо кимна леко и тихо ме помоли:

– Не ѝ казвайте.

– Шегувате ли се? Как бих могла да прикрия подобно нещо?

– Поне не веднага. В процес на развод съм... Не искам да смесвам нещата. Просто не мога.

Не беше споменавал за семейството си от времето, когато бе видял жена си Сесил в прегръдките на Давид. Ето че сега даваше воля на болката си.

Все пак не успя да ме разчувства. Смятах, че се проявява като лицемер: напуска жена си поради нейната изневяра, а самият той от години я мами с друга, по-млада и красива.

Изглежда, той долови безмълвния ми укор, защото побърза да добави:

– Искам да ви помоля за още една услуга.

– Слушам ви.

– Картотеката на „Нощни красавици“ не е достъпна в Интернет.

Прав беше. Още преди повече от година Ребека я беше изтрила по настояване на Давид.

– Е, и? Какво искате да научите?

– Бих искал да знам дали името на една личност присъства в нея. Нали сте близки с Ребека Сибони? Ще бъдете ли така добра да я попитате?

Как бе стигнал до подобно предположение? Доколкото го познавах, бях сигурна, че не се е задоволил с изобличителната снимка на жена си. Без съмнение бе продължил проучването и по-нататък. Какво е искал да открие? В чия рана е искал да постави пръст?

Въпреки малките предателства на Маршадо по отношение на мен продължавах да му бъда длъжница. От момента, когато бях решила да хвърля светлина върху миналото на фамилията Барле, той през цялото време бе на моя страна.

– Сесил? – подхвърлих аз. – За нея ли става въпрос?

– Да – отвърна той без повече коментари.

– Можете ли да ми изпратите нейна снимка?

Различна от онази, на която жена му е в прегръдките на неговия приятел. Той нервно потърси в паметта на мобилния си телефон и след по-малко от минута получих скоро направена и доста приятна снимка на червенокосата жена на средна възраст, чието изваяно тяло бях видяла да се извива, прилепено до Давид.

Регистрирана ли е тази жена в картотеката на „Нощни красавици“?

Ако да, кога и под какво име?

Благодаря предварително. Е.

Утвърдителният отговор на Ребека пристигна почти веднага.

– Наистина е работила за Ребека – съобщих аз на Франсоа с колкото се може по-неутрален тон. – От началото на 2004 година до закриването на агенцията.

Това означаваше, че в продължение на четири години е проституирала, прогонвала е скуката в прегръдките на по-богати от нейния съпруг мъже, но принадлежащи към същите кръгове като него. През всичките тези години в очите на своите приятели и познати той е бил рогоносец, без да подозира това.

Не му споменах под какво име жена му се е отдавала на разврат: Северин, героинята на Катрин Деньов във филма на Луис Бунюел. Северин, ледената красавица, която от безделие продава съвършеното си тяло, на което съпругът ѝ не обръща достатъчно внимание.

Бях заинтригувана от една подробност: как Маршадо, който постоянно прибягваше до услугите на „Нощните красавици“, не бе попаднал на фиша с името на жена си? Без съмнение Ребека бе достатъчно съобразителна, за да го извади от картотеката преди неговото посещение.

Той прие новината, без да каже нищо, само посочи мобилния ми телефон, който не спираше да вибрира. София вече губеше търпение и очаквах всеки момент да се появи, измъчена от тревога и любопитство, след като бе пребродила целия квартал, за да ме открие.

– Отговорете ѝ нещо. Няма значение какво...

Никак не ми се щеше да лъжа приятелката си и затова след моментно колебание избрах възможно най-кратката формула...

Изгубих го поради бурята. Съжалявам, но не видях лицето му.

Имам спешна работа около процеса.

Ще ти се обадя. Целувки.

...после отправих към Маршадо пресилена усмивка.

– Това е. Надявам се да се успокои поне за известно време.

Той кимна мрачно, после сякаш започна да дири най-подходящите думи, за да ми каже нещо:

– Ел... Натириха ме.

– Какво? От Економист?

За начинаеща журналистка като мен името на Франсоа Маршадо беше емблематично в света на медиите.

– Не могат да уволнят човек като вас!

– Разбира се, че могат. Дори не се наложи да свикват управителния съвет. Два-три телефонни разговора, и готово.

– Специалист с вашия опит ще си намери работа за по-малко от седмица – насърчих го разпалено аз. – Сигурна съм, че вече са ви потърсили.

Той въздъхна дълбоко и ме погледна с мрачно спокойствие.

– Струва ми се, че не си давате сметка за вредата, която може да причини вашият бивш приятел... Свършен съм. За мен всички врати са затворени. Докато той не вдигне забраната, никоя редакция няма да поеме риска с моето назначение.

Възмездието бе незабавно и жестоко. След обаждането на Клое преди няколко дни не бях научила нищо относно евентуално съдебно преследване по повод публикуването на моята хроника. Сега разбирах защо: Маршадо бе платил сметката вместо мен. Очевидно Давид бе разбрал кой стои зад всичко това. Досетил се бе, че отмъщението идва не толкова от изнасилената, колкото от приятеля, комуто той бе поставил рога.

– Това означава, че на четирийсет и пет години в професионално отношение съм мъртвец.

Сервитьорът поднесе две димящи кафета с мляко и известно време гледах като хипнотизирана белите извивки по повърхността на чашите. Бях слисана от чутото и трогната от стоицизма, с който той приемаше съдбата си.

– Има и добра новина – обади се той, след като отпи от горещата течност и леко се намръщи. – Ще разполагам изцяло с времето си, за да се разровя в неговото минало. И повярвайте ми, когато аз търся нещо, винаги го намирам.

Вече ми бе доказал своята упоритост на булдог, нюха си на гонче, настървението, с което се стреми към истината, дори когато, за да я открие, се налагаше да рови в нечистотиите, защото никога нейното ухание не е толкова приятно, колкото ако идва от смрадлива купчина смет.

Очевидно Давид изобщо не бе очаквал такова жестоко нападение от страна на Франсоа Маршадо, верния, предания докрай приятел. От този момент нататък по петите му бе пуснат питбул, който нищо не бе в състояние да спре.

– Вече изровихте немалко тайни – опитах се да го разведря аз.

Бях напълно искрена. Благодарение на него бях осъществила огромен напредък в разследването на фамилията Барле. Ако не беше той, никога нямаше да се добера до документите за приемане на Емили Льобурде в Сен Броладр. А това беше важна брънка за установяване на родството ѝ с Давид.

– Хм... Сигурен съм все пак, че може да се направи много повече. Събирането на изобличаващи материали не е достатъчно. Те трябва да влязат в употреба.

– Какво искате да кажете?

– С откритото в Бретан лесно можем да удостоверим, че Давид е извършил две сериозни нарушения на Гражданския кодекс.

– Кръвосмешение? – предположих аз.

– Правилно. И нещо повече: след като можем да докажем, че Орор, или по-точно Емили, всъщност е жива, техният брак все още е валиден. Пред закона те продължават да бъдат съпруг и съпруга. Така че, ако изпълни намерението си да се ожени за Алис... Ще бъде двуженец!

Изтръпнах от ужас. Значи, преди една година съм била на път да сключа брак с мъж, който вече е женен за родната си сестра. Това вече ми бе известно, но никога преди не го бях осъзнавала с такава яснота.

Дадох си сметка от какъв зловещ маскарад бях успяла да се изплъзна.

– Франсоа... – започнах аз, като се наведох към него с нежна умиротворителна усмивка. – Разбирам вашите основания... Но не мисля, че е настъпил моментът за раздухване на тази афера.

– Само че благодарение на нея ние го държим в ръцете си! – възкликна той.

– Не – поправих го аз, – само ще предизвикаме нова поредица съдебни дела между Давид и Луи. Засега трябва да се съсредоточим върху причините, които са довели отношенията между тях до сегашното състояние. И да защитим колкото се може по-добре моя съпруг, а не да нанасяме ядрен удар върху главата на противника. Искам да кажа, че Луи има адвокат, при това много добър адвокат. И аз не искам да предприемам нищо, което би заплашило неговата система за защита.

Маршадо леко се намръщи, изпи на един дъх кафето си и поне привидно възприе не толкова агресивен тон.

– Съгласен съм... Нека следваме официалната партийна линия – промълви иронично той. – В такъв случай по каква следа трябва да тръгнем сега?

Ако исках и занапред да се възползвам от ценната му подкрепа, в никакъв случай не биваше да осуетявам надеждата му за отмъщение, а напротив, да насърча жаждата му за сензационни разкрития.

– Ако сте съгласен, разбира се, мисля, че трябва да продължим да дълбаем към майката и бащата Льобурде. В крайна сметка ние не знаем какво се е случило с тях и защо децата им са се оказали в сиропиталището в Горен Бретан... Не са ни известни и обстоятелствата около тяхното осиновяване.

– Окей – кимна той, присвил очи с виолетови кръгове около тях.

Вероятно през последните седмици почти не беше спал. Спомена ми за раздяла с жена си. Дали все още обитаваше разкошната къща в парка на Малмезон, скъпия квартал недалеч от замъка? Или вече беше напуснал семейния дом?

Сякаш прочел мислите ми, той надраска нещо в тефтерчето си и сметна за уместно да обясни:

– Моментът не е твърде подходящ за разследвания. Вече не разполагам с кабинет, живея в хотел... Малко удобно жилище в квартала Шатенре, недалеч от тенис кортовете, където играя с Давид.

После се наведе над празната чаша и веднага се поправи:

– Впрочем където играех с него.

– Нали все още имате връзки в Министерството на социалните грижи? – предложих му аз по-конкретна насока.

– Така е. Гийом е стар приятел. Освен това ми дължи няколко услуги. Ала след случилото се с мен едва ли ще отговаря толкова охотно на въпросите ми.

– Сигурно е така... но в края на краищата вие сте известен журналист!

Думите му го накараха да се усмихне горчиво и бях поразена от контраста с усмивките на Давид, в които личеше тържеството на уверен в себе си човек.

Понечих да стана, но той трескаво ме хвана за ръкава.

– Ел... Мислите ли... Мислите ли, че трябва да се срещна със София? Искам да кажа, с открито лице?

– Разбрах. Мисля, че можете. Обадете ѝ се.

Това че моята любов страда, не означаваше, че трябва да пожертвам и чуждата любов.

– Само не се бавете – добавих аз, преди да изляза. – Имайте предвид, че е по-уязвима, отколкото изглежда.

8

20 юни 2010 година

–Тебе наистина не те бива за нищо! Как можа да го изпуснеш?

Можете да помагате на приятелите си. Можете да им желаете най-доброто. Да помагате на любовните им истории, дори най-абсурдните и обречените. Но не очаквайте от тях никаква признателност.

– Как така ти се изплъзна човек, който върви само на десет крачки пред тебе по тясна като коридор улица?

Нямаше какво да кажа в моя защита. Трябваше Маршадо час по-скоро да се свърже със София и да ѝ признае скритата страна на своята личност.

Стори го два часа по-късно и моята приятелка престана да ме тормози. Сега тя беше изправена пред избор дали да съобщи на клетия Фред, че за пореден път го е изместил по-възрастен и по-богат от него мъж.

В замяна на това изобщо не очаквах, че Франсоа ще се обади толкова скоро на мен. Смятах, че ще е зает с новата си Дулсинея, а Бог знае колко обсебваща можеше да бъде София.

– Научих още нещичко за семейство Льобурде – започна без поздрав той.

– Вече?

– Бях попадал и преди на тази фамилия. Значи, съм вземал навремето интервю от такъв човек или пък става дума за колега.

– Да не би Льобурде да е бил журналист? – задавих се от изненада аз.

– Нещо повече. Директор на вестник. Открих следите му в стар справочник за пресата, който пазех у дома. След това се обадих на неколцина събратя по перо, повечето вече в пенсия, които потвърдиха информацията.

– Директор? На какво издание?

– Роже Льобурде – започна да чете той от другата страна на линията, – постъпил през 1955 година в Емрод, местен вестник за района на Сен Мало, като водещ на рубрика, по-късно става главен редактор, а от март 1963 до февруари 1972 година заема длъжността директор.

– И какво? – настоях със свито от очакване сърце. – Какво е станало с него?

– Засега нямам никаква представа.

Неволно въздъхнах. Ала разочарованието ми тутакси беше разсеяно, защото долових в гласа му възбудата, обичайна за попадналите на тлъст кокал разследващи журналисти.

– Има обаче още нещо. И то ще ви хареса.

Последната дума съдържаше намек, който не вещаеше нищо добро.

– Какво по-точно?

– След освобождението вестник Емрод е издаван от малко фамилно дружество, семейство Базен. Богати корабовладелци, привързани към родния край, които обаче почти нямали представа как се издава всекидневник.

– И в какъв смисъл това представлява интерес за нас?

– Около година и половина преди Роже Льобурде да изчезне от хоризонта, вестникът е купен. Доколкото разбрах и сериозно преустроен. Половината от служителите са уволнени. Местният дребен печатар е изместен от голяма международна компания... И така нататък. Оставям ви сама да отгатнете кой е на дъното на подобно опустошение.

– Барле! – възкликнах аз.

– Точно така. Андре Барле. По онова време двамата братя все още са си играели с малки автомобилчета.

Опитах се да си представя Луи в бяло поло, къси панталонки, тъмен кичур над челото и съсредоточения вече поглед, който познавах, наведен над моделчета на различни марки коли, подредени върху килима в „Рош брюн“.

– Но Льобурде е запазил поста си, нали?

– Така изглежда. Само че известно е как стават тези неща: директорът си въобразява, че жертва част от персонала, за да съхрани останалите. После започват да искат от него все повече съкращения и накрая той си дава сметка, че е бил измамен. Остава му само да хлопне вратата с горчивия вкус на предателство в устата.

Дали все още имаше предвид Льобурде, или споделяше с мен своя стара болка?

– Сигурен ли сте, че тези Льобурде са именно родителите на Давид и Емили? Може тази фамилия да е доста разпространена в областта...

– Пред очите ми е обща снимка на персонала от Емрод, направена през 1968 година...

Годината, през която е роден Луи, помислих си аз. Всяка подробност от този случай, подобно вълните на прибой, неизменно ме връщаше към моя мъж.

– ...и не може да има грешка: лицето на човека е същото като на снимката с коледната елха.

Опитах се да пропъдя мрачните мисли, които ме спохождаха след срещата със Зерки, като и аз се заема с разследването. Реших да разпитам един от старите участници в драмата, който до този момент беше останал встрани от вниманието ми. При това не случайно: като верен служител на дружество „Шарм“ със собственици Давид и Луи, господин Жак всеки път бе успявал да се изплъзне от въпросите ми. Понякога любезно, друг път не дотам сдържано, както след намерението ми да повикам полиция в хотела. Вече знаех, че със заплахи няма да се сдобия с нищо. Трябваше да прибягна до други средства, за да постигна целта си.

– Ел! Каква приятна изненада!

Вероятно плешивият гигант си мислеше точно обратното, защото щом ме видя да минавам през остъклената врата на „Шарм“, лазурносините му очи без вежди се ококориха от уплаха.

– Господин Жак... Радвам се да ви видя. Именно вас търся. Имам малка молба.

– Към мен ли? Знаете, че винаги съм на ваше разположение – поклони се раболепно той.

– Впрочем... Не точно към вас. Към госпожица Льобурде... управителката.

Бях решила да прибягна до този не дотам хитър блъф с надеждата, че ще накарам стария портиер да реагира.

– Аз... – смотолеви той, без все пак да посмее да ме опровергае. – Тя не е управителка, а счетоводителка. За какво ви трябва?

Ето че вече беше не толкова приветлив.

– Бих искала да я запитам дали мога да получавам пощата си тук, както по времето, когато двамата с Луи живеехме в хотела.

– Разбирам... Но сама знаете, че хотелът не е пощенски клон.

Вярно, че не беше пощенски клон. Беше по-скоро клон на агенция за компаньонки, свърталище за садомазохисти или просто бардак... Реших да не му припомням, че едва не бях изнасилена тук в една от тайните стаи.

– След като Емили Льобурде се радва на подобна привилегия...

Посочих обвинително етажерката зад гърба му.

– Госпожица Льобурде е част от персонала – отвърна сухо той. – Има разлика.

– Не виждам къде е разликата... Съпругът ми е акционер в дружеството, чиято собственост е хотелът.

За пореден път той не можа да отговори. Това фактическо положение очевидно изравняваше съотношението на силите между нас. Бях жена на един от неговите шефове и в правото си да искам подобна услуга.

– При всички случаи не там е проблемът. Не разполагаме с достатъчно отделения за клиентите...

Това, разбира се, не беше вярно, защото виждах, че три четвърти от стаите не бяха заети.

Господин Жак хвърли поглед зад гърба си, видя празните отделения на етажерката и реши да изпревари моята забележка:

– Нормално... Вече разпратиха пощата на клиентите – оправда се не дотам уверено той.

– Ами онази кутия? – запитах аз, като посочих единственото отделение, което беше препълнено с писма. Защо не са занесли тази поща? На кого е тя?

Прочетох в очите му, че се изкушава да ме излъже, но беше разбрал, че е притиснат до стената и не посмя отново да ми възрази.

– Това са нейните писма – призна той и сведе глава. – На госпожица Льобурде.

По купчината писма разбрах, че след нейното бягство Арман бе престанал да играе ролята на пощальон. Но това означаваше също така, че тя не е намерила убежище в „Шарм“. Мислено задрасках от списъка тази хипотеза.

– Може ли да видя?

– Не смятам, че това ви засяга.

– След като тази жена е моя снаха... – заявих аз, като смело издържах сърдития му поглед. – Мисля, че ме засяга.

Използвах смътното понятие „снаха“, за да не уточнявам, но да подскажа, че тя е едновременно жена на моя девер и доведена сестра на моя съпруг...

Господин Жак безмълвно прие поражението си, грабна купчината пликове и ми ги подаде.

Съдържанието на повечето писма не представляваше никакъв интерес. Ала върху адреса на последния плик имаше странно уточнение.

Госпожица Льобурде

Хотел „Шарм“, трета стая

ул. „Жан-Батист Пигал“ № 55

75009 Париж

Погледнах от обратната страна дали има адрес на подателя, но там нямаше нищо.

– Има ли тук стая номер три?

– Моля?

Господин Жак ме погледна с такова изумление, че този път изобщо не се усъмних в искреността му.

– Погледнете – подадох му аз плика.

– Не... Не, доколкото знам.

Използвах предимството си и настоях:

– Смятах, че само „Жозефин“ и съседната на нея стая имат номера.

– Да, точно така...

Значи, правилото му беше известно: стаите нямаха номера с изключение на тези, които някой от собствениците използва, за да прекара в тях незабравими преживявания.

– Сигурен ли сте? Откакто сте тук, никога ли не сте чували за стая, определена като номер три, дори временно?

Вярвах, че споменаването на дългогодишната му служба го ласкае. Ако случайно разполагаше и с най-малката информация по въпроса, непременно щеше да я сподели с мен.

– Не, наистина не се сещам на коя стая би могъл да съответства този номер. Сигурно има някаква грешка.

Аз обаче не бях толкова сигурна. За да ми е чиста съвестта, поисках да се срещна с Изиам. Разбира се, грумът шриланкиец не можеше да се сравни по стаж със своя началник, но все пак работеше тук от няколко години и познаваше хотела тъй добре, че би могъл да опише цветните мотиви по гоблените и да посочи точно къде върху мокета в коридора има петно с формата на пенис. Между другото, последната подробност искрено забавляваше компаньонките и техните клиенти.

– Би ли ме отвел до втора стая? Нали в момента не е заета?

За щастие, тя наистина беше свободна. Нейното устройство и връзката ѝ с „Жозефин“ отблъскваха гостите на хотела, защото се налагаше да чакат или пък да наемат и двете стаи.

Вътре ме посрещна дъхът на познати миризми и емоции, смес от все още пресни усещания. Луи изобщо не си измисляше: любовниците наистина оставяха следи от взаимните си чувства по обитаваните от тях места. Тук всяка подробност от обзавеждането извикваше в паметта ми съвършено отчетливи картини: бялата стена, до която той ме притискаше; столът, на който толкова пъти бе прониквал в мен; рамката на леглото, на която ме бе привързвал тъй често, че при мисълта за това усещах как китката ми се стяга.

– Добре ли сте, госпожице Ел?

Обичайната любезност на Изиам пропъди рояка спомени.

– Добре съм, Изиам, благодаря... Питах се...

– Да?

– Тази стая няма друг изход, нали?

– Не, госпожице Ел. Само тази врата.

При тези думи той посочи вратата, през която бяхме влезли. Въпреки това почуках с пръст всички стени с надеждата някъде да кънти на кухо. Ала навсякъде дървото, тухлите, мазилката бяха отчайващо плътни.

– Според теб няма никаква вероятност от тази стая да може да се отиде в друга?

– О, не, не вярвам. Щях да знам.

Плъзнах поглед по пода, по первазите, сетне по дискретните орнаменти под белия таван.

– Знаеш ли дали тази стая е оборудвана?

– Оборудвана? Искате да кажете климатизирана?

– Не... Оборудвана с камери.

Той завъртя простодушно очи. Въпреки това не можеше да не е в течение на сложното оборудване, с което някои стаи бяха снабдени. Бях получила посвещението си от Луи именно в една от тях. Дали някакъв остатък от дискретност, или обикновена свенливост възпираше грума да сподели с мен онова, което знае? Вероятно нямаше освен това представа кой бе свързал системата за наблюдение с уредбата в сутерена на нашия дом, а това беше въпрос от изключителна важност, останал до този момент без отговор. Изиам беше и си оставаше обикновен изпълнител на чужда воля, ням съучастник на всичко, което се случваше тук, и очевидно нямаше нищо общо с наблюдението.

– Заснемана ли е била тази стая? – настоях аз.

– Не съм виждал, не.

– Сигурен ли си?

– Да.

Поне в това отношение стаята беше сигурна. За разлика от останалите стаи в хотела тя представляваше убежище, далеч от чужди погледи и от натрапници. Всичко, случило се тук през първата брачна нощ, бе запечатано единствено в моята памет. И в паметта на Луи.

Мълчах известно време, после се приближих до младежа и почти допрях носа си до неговия.

– А ако те помоля да инсталираш тук камера – казах аз, влизайки в ролята на съблазнителка.

– Какво? – промърмори клетото момче, преструвайки се, че не разбира.

– Отлично ме чу: бих искала да поставиш камера за наблюдение в тази стая. И никой друг, освен теб, да не знае това. Ще направиш ли това за мен?

Матовата кожа на лицето му поруменя и от тялото му до мен достигна пикантна миризма. Завидях на момичето, което ще вкуси от това уханно блюдо.

– Ако аз...

– Моля те, Изиам. Направи го заради мен. Заради госпожица Ел – настоях аз с широка усмивка и прелъстителен тон.

Сега вече устните ми почти докосваха неговите. Той едва доловимо потрепера като храст под полъха на вятъра и неочаквано ми заприлича на някое от екзотичните растения долу в хола. Отстъпи крачка, дългите му клепки заиграха в унисон с разтуптяното му сърце и накрая прошепна:

– Да... Ако дадете каквото трябва, да, мога.

– Благодаря.

Долепих устни до челото му, по което платоничната страст беше избила под формата на ситни капчици пот. Никак не бях горда от себе си, но, от друга страна, бях доволна, че съм постигнала целта си.

Остатъка от деня посветих на опити да се свържа с Фред, молейки се София все още да не е скъсала с моя бивш (а сега неин бивш) приятел.

– Какво искаш? – излая той в слушалката, когато най-после се обади.

– Ами... Просто исках да разбера как си.

– Ел, я не се подигравай! Преди повече от седмица Софи ти е казала, че иска да ме разкара. Ако ти пукаше за мен, отдавна щеше да ми се обадиш. Затова пак те питам: какво искаш?

Явно Фред не хранеше никакви илюзии по въпроса и за мой срам трябваше да призная, че предвид случилото се през последните месеци бе напълно прав: беше добър приятел, готов да помогне, когато го помолят, при това твърде изобретателен в отстраняването на всякакви препятствия... Но не и човек, за когото се сещат, когато сам закъса.

Описах му с няколко думи техническия проблем, пред който бях изправена.

– Хм... Окей, не е Бог знае каква работа. За кога ти трябва?

– Чудесно би било, ако стане още тази вечер... – насилих донякъде късмета си.

– Стига бе!... И къде искаш да получаваш сигнала?

– На моя смартфон, ако е възможно?

– Всичко е възможно, стига да си платиш. Само че ако имаш намерение да правиш записи, а не само да гледаш, ще ти трябва защита. Мобилният ти няма достатъчно памет.

– А лаптопът ще свърши ли работа?

– Ами да, с един малък външен диск мисля, че ще стане.

Няколко часа по-късно Фред предаде на Изиам оборудването заедно с упътването за инсталиране, „с което дори петгодишно дете би могло да се справи“.(По моя молба той прескочи тази подробност от упътването, за да не обиди моя ценен таен агент.)

Аз от своя страна получих есемеса, с помощта на който да заредя приложението за дистанционно управление на камерата. Веднага го изпробвах, но вместо картина екранът остана сив. При това всичко вече беше включено. Продължих да правя опити на всеки пет минути, изгаряща от нетърпение да видя какво се случва във втора стая.

Междувременно си намерих занимание: заех се да търся сребрист плик, подобен на онези, които навремето ми изпращаше Луи. Задачата се оказа трудна и се наложи да пребродя всички книжарници в квартала Маре, докато най-сетне усилията ми се увенчаха с успех на щанда с канцеларски материали в магазина BHV. Ала най-трудното все още предстоеше.

– Жан-Марк? Обажда се Анабел.

За пръв път се обърнах към адвоката на Луи на малко име. Исках молбата, която се канех да му отправя, да има по-личен характер. Нещо като приятелска услуга.

– Вече ти казах, Ел, Луи пребивава на място, което държа да остане в тайна. Той получава заплахи. От започването на делото Дьолакроа му се обаждат всякакви откачалки: противници на проституцията, противници на порното... И дори бивши клиенти на курви, които смятат, че са се разпознали върху филмите, продуцирани от East-X.

Мисълта, че Луи е обект на подобно преследване, че се превръща в средоточие на всеобщото негодувание и неудовлетвореност, за мен бе толкова болезнена, колкото и раздялата с него.

– Зная... Подозирах, че така ще стане. Впрочем не искам от вас адреса му... Моля ви просто да му предадете едно писмо.

– Спешно ли е?

– Да... Бих искала да го получи още тази вечер.

– И защо е това бързане? И защо не му изпратите есемес? Знаете, че нямам нищо против да говорите по телефона.

Много любезно от негова страна! При мисълта, че брачният ми живот зависи от подобна личност, ми се искаше да пищя.

– Ако нямате нещо против, това засяга само нас двамата. И тъй като стана дума за подробности, бих желала той да прочете съдържанието, когато е сам.

Зерки не пое предизвикателството и се задоволи да даде съгласие с леден тон.

– До половин час ще ви изпратя писмото по куриер.

Има празници, на които се радваме предварително, защото сме сигурни, че нищо не ще ги засенчи, но има и тръпчиви, дори горчиви удоволствия, за които знаем, че ще ни донесат не само очарование, ала и болка, защото съчетават в себе си противоположни чувства, гняв и забрава, потиснатост и удовлетворение, в коктейл, който скоро ни хвърля в смут.

Ние не разполагаме с дните си,

но всички нощи са наши.

Знаеш къде. Знаеш кога.

Твоя Ел

Кой твърди, че една семейна двойка съществува само благодарение на общия адрес, на сметките за ток и газ и на Бог знае колко хлапета, които да ѝ придават смисъл?

Открай време аз и Луи не бяхме обичайна двойка. Сега бях решила да превърна тази разлика в прелестна особеност. Смятах, че мога да стана съавтор на неговия шедьовър, като добавя очарование към многобройните препятствия, които ни разделяха.

Куриерът на Зерки мина към двайсет часа. Четирийсет и пет минути по-късно беше включена и видеовръзката с втора стая. Преди да се отправя натам, облякох лека рокля, която лесно можеше да бъде разкопчана с една ръка.

Декорът беше налице заедно с допълнителните елементи, сценарият беше написан според предишните, изпълнени със страст образци. Предстоеше появата на двамата главни актьори.

Луи пристигна с десет минути закъснение с моя сребрист плик в ръка. Бях започнала да се боя, че няма да го видя. Предварително свалих щорите на единствения прозорец и загасих лампата на тавана. До нас достигаха единствено заблудените лъчи на уличното осветление.

– Ел...

Стояхме прегърнати безкрайно дълго. Когато най-сетне той реши да каже нещо, запуших устата му с целувка.

– Недей – възпрях го аз.

Без думи. Без обяснения. Без разкази, излишни въпроси и молби. Само ние двамата, само двете ни влюбени тела. Предстоеше ни да изпълним толкова дадени обещания.

Мълчаливо го привлякох към леглото. Със задоволство открих, че Изиам бе поставил на пода малка тонколона с извод за връзка с телефон. Под любопитния поглед на Луи включих към нея моя смартфон и след няколко докосвания върху екрана ни обгърна завеса от музика. Далечен, полюляващ се ритъм на басовете, който постепенно се засилваше, не след дълго последван от печалния глас на певеца:

Bed‘s too big without you

The bed‘s too big without you

The bed‘s too big

Without you

„Леглото е прекалено голямо без теб.“

Вместо изтънчената чувственост на песните, подбрани от Луи за нашите първи срещи, бях предпочела пиеса с по-отчетлива емоция. Тя изразяваше болката от нашата раздяла. По усмивката на Луи разбрах, че е разпознал музиката – в крайна сметка „Полис“ беше група от времето на неговата младост – и че оценява моя избор.

Ала не бях дошла тук заради нежността и любовта. Упреквах го за принудителната раздяла, на която ни беше обрекъл, само заради някаква глупава прищявка, заради поредното си спречкване с Давид, също както по времето, когато двамата са се надпреварвали за вниманието на баща им. И сега щях да го накарам да си плати за това.

Качих се върху него, притиснала с бедра хълбоците му, и го накарах да легне в средата на леглото. Той се подчини безпрекословно, готов за изкупление. Кой знае? Кой знае дали в промеждутъците между стенанията и пъшканията нямаше да ми разкрие всички свои тайни? Бях готова на всичко, за да постигна това, имах намерение да го измъчвам, докато си признае.

Без съпротива той се остави да завържа китките му за таблата на леглото с помощта на две копринени ленти. За пръв път беше изцяло в моя власт. Той, моята любовна играчка, моят Луи, моят закон.

– Ние не сме двойка за един ден, моя любов... Ние сме Нощна красавица и Нощен красавец.

Това щяха да бъдат последните думи, произнесени през тази нощ. Луи въздъхна доволно и притвори очи в трескаво очакване на моите ласки. Проектът ми за еротично картографиране на столицата все още не беше довършен, но тази вечер се заех да изследвам неговото тяло.

Bed’s too big without you

Той наистина беше тук, изцяло мой, във властта на ръцете ми, на устата ми, на гърдите ми, които използвах като тежест, притиснала алените му устни, кафявите кръгове на собствените му гърди, основата на члена му, спонтанно излязъл от кожената си обвивка.

Тази вечер открих, че два квадратни метра човешка кожа представляват огромно чувствено пространство. Ние сме една цялостна ерогенна зона, магнитен полюс, който привлича към себе си целувките и ласките.

Покрих с целувки цялата повърхност на дългото му жилесто тяло, изненадана от потрепването на мускулите му, придружено от въздишка, а в други моменти очарована от въздействието на моите устни върху настръхналите му косми. Проточвах до безконечност всяко докосване, всяко ново откритие и не след дълго той не издържа и поднесе пениса си към устата ми. В момента, когато го налапах, постигнах първата си победа. Можех на воля да прокарвам език по цялата му дължина, да смуча с устни главичката като бонбон на клечка, леко да притискам със зъби крехките плодове на неговия скротум, а след това да поемам последователно всяка от двете топки, докато го накарам да разтегли устни в горчиво-сладка усмивка. Нямаше от какво да се боя. Не можеше нито да ме отблъсне с ръка, нито да ме направлява.

Когато най-сетне пристъпих към тъй желаното от него постъпателно движение, почувствах, че той няма да може да се въздържи. Тогава наложих пауза, притиснах вагината си към устата му и започнах да я движа напред-назад върху езика му, който се опитваше да проникне между влажните гънки, играеше по чувствителните им краища, трепкаше по грапавата им повърхност.

Take something bad, and make it into something good

Предварително подбраната поредица мелодии продължи. Сладострастното реге беше отстъпило място на електронен поп, който бях открила благодарение на Луи. Ритмичните удари наложиха ново темпо.

Тъкмо този момент избрах да вкарам члена му в себе си. За пръв път всичко беше под мой контрол. Направлявах ъгъла, дълбочината, ритъма и посоката. Всяка негова реакция, дори най-незначителната, едва доловимата тръпка, играта на клепките, ми сочеше каква да бъде следващата ми стъпка: свиване на вагината, извиване на хълбоците, притискане на бедрата и накрая пълна освободеност, която да го накара да забрави техниките и да вижда и чувства само мен.

Същевременно не забравях и себе си. Редом с вълнообразните движения на вулвата, стисках с три пръста все по-силно набъбналия си клитор. На моменти спирах, после продължавах с предишния ритъм, следейки пулсирането на пениса му, който очевидно се бе изплъзнал от волята му.

Не бих могла да кажа кой от нас пръв стигна до оргазъм. Помня само вълната, изригнала от вътрешностите ми, която обля и двама ни. А тя бе едва първата. През тази нощ предстояха и други. Бях решила до сутринта той да си остане мой заложник.

В продължение на часове аз го изстисквах подобно на сочен плод и го държах в напрежение по всички възможни начини, а той се подчиняваше безпрекословно със сладостно покорство, изумен от увереността, с която дирех насладите, от волята ми на завоевателка.

А нима имаше избор? Просто вземах дължимото. Изтръгвах от члена му всичко, което би могъл да ми даде, вкарвах го дълбоко във вътрешностите си, където той избухваше от възхита всеки път, когато пожелаех това.

А през тази нощ аз желах много и дълго.

9

1 юли 2010 година

Срещнахме се отново още следващата вечер. В същата стая. Под звуците на същите песни. Със същите роли на власт и смирение. Същите приливи на екстаз и онази ненаситност, резултат от времето, прекарано далеч един от друг.

На другия ден по мое искане сменихме ролите си. Макар връзването да пробуди у мен неприятни спомени, свързани с този хотел, аз му имах доверие. И то напълно основателно.

Той работи с език тъй старателно, тъй добросъвестно, че вулвата и клиторът ми непрекъснато бяха на прага на оргазма. Сякаш цялата се превръщах в течност, в гейзер от наслада, в извор, от който той пиеше с охотата на зажадняло животно.

Денят бе престанал да съществува. Превърнали се бяхме във вампири един за друг и живеехме сред нощта. Живеехме само заради нощта. Дните ми преминаваха в грижливи приготовления: избор на музикалния фон, избор на бельо...

Времето, когато не изразходвах силите си заедно с Луи във втора стая, прекарвах изтегната на леглото в състояние на полусън, изпълнена с мисли за него. Денем си представях как правя любов с него, а нощем я правех наистина, по-истинска от всякога. Дори през благословеното време, прекарано в „Жозефин“, еротичното напрежение между нас не бе толкова високо. Периодът на изпитанията беше останал в миналото, отстъпил място на истинските преживявания. Мисълта за нова раздяла и нови беди ни подтикваше трескаво да вкусваме всеки миг.

Идеята беше моя: всеки от нас да изпраща на другия на пръв поглед напълно невинен есемес в знак, че мастурбира. Решихме условният сигнал да бъде от две букви: ММ. Този прост знак бе достатъчен да вдигне вътре в нас същинско цунами. Така дори когато бяхме разделени, дори от разстояние, всеки от нас разполагаше с нещо като ядрен бутон, който във всеки момент можеше да натисне колкото си иска пъти. Всеки влизаше в ролята на доктор Стрейнджлав по отношение на другия, готов да задейства механизма, когато пожелае. Един следобед получих последователно три или четири сигнала ММ, на които отвърнах с не по-малка разпаленост. През онзи ден за половин час постигнахме съвършен синхрон. Сетих се за вибриращите слипове и се заех да изпратя на Луи кода, който ги включваше чрез есемес. Макар тази играчка да не ме задоволяваше напълно, допълнително ме възбуждаше мисълта, че тя се намира под командата на Луи, който чрез нея ме обладава.

Много скоро започнах да искам повече и вече не се задоволявах с това приспособление. Сама отидох в магазина за секс играчки „Долхаус“, където София ме бе завела няколко седмици преди това. Купих онова, от което имах нужда: вибратор „Рабит“ с двойно действие, вътрешно и външно; джобен вибромасажор с формата на червило; две топчета на гейша и електрически пенис за анален секс. Изборът ми бе продиктуван от практически съображения, за да задоволи всички мои потребности и хрумвания.

„Куку, красавице... Е, знам, че знаеш, но все пак да ти кажа, че онова, което се случва с мен, е невъобразимо. Добрата новина: съобщих на Фред, че между нас всичко е свършено. Лошата новина: това го накара съвсем да откачи и се наложи да напусна апартамента, за да не изкърти вратата. Впрочем от толкова време не бях плащала наема, че, така или иначе, щяха да ме изхвърлят...“

София не споменаваше къде се е настанила. Предположих, че е отишла в хотела, където бе намерил приют Франсоа Маршадо.

Бях престанала да отговарям на телефонните повиквания. Нито пък на съобщенията от моята приятелка, от Маршадо или от Зерки. През последните дни на юни – или може би вече беше юли? – адвокатът ме осведоми, че следващото съдебно заседание е било отложено с няколко дни. Щеше да се състои на 4 юли, американския национален празник. Не знам защо, но се опитах да видя в това добро предзнаменование. Зерки ми препоръча да не ходя на него. „Никога не се знае... А освен това вече ви казах, че присъствието ви може още повече да ожесточи Давид.“

В известен смисъл, затворена в моята гарсониера, и аз се изпарявах подобно на Орор.

Чух в слушалката въздишка, подобна на гласовото съобщение от моя рожден ден. После все пак се обади гласът, нежен и вероятно по-приятен от моя глас, но все пак беше познат поради странното усещане, че слушам собствения си тембър в по-зряла версия:

– Анабел?

– Аз съм.

– Обажда се Орор...

– Зная – бе единственият отговор, който намерих в този момент.

Със съжаление установих, че звъни от скрит номер.

– Къде сте? – веднага запитах аз.

– В телефонна кабина.

– Може ли да се видим сега?

Сега, скоро или веднага. Крайно време беше да съпоставим нашите две тъй различни истории на две толкова еднакви същества.

– Не.

– Защо?

– Не се намирам в Париж.

– А къде сте в такъв случай?

– В Динар съм.

Виждах я как се разхожда край нос Малуин, как броди като призрак между вилите от началото на миналия век. Запитах се къде ли се е скрила: в хотел или у майка си? Ала Флоранс Делбар бе твърдо убедена в сценария за самоубийство, скроен от братята Барле. Свидетелство за това бе изплашеното ѝ изражение, когато ме видя да се появявам сред гробовете в Рокабей. Според нея осиновената ѝ дъщеря наистина бе мъртва.

– Искате ли... Искате ли да дойда при вас?

Редом с репликите, които си разменяхме, чувствах, че е готова на всичко, само и само да съхрани тънката нишка, която вече ни свързваше. С всяка следваща дума тя сякаш се измъкваше от гробницата, в която Давид я беше затворил, и се завръщаше в света на живите.

– Да, би било чудесно – отвърна тя след известно колебание.

– Окей, разбрахме се... Къде искате да се срещнем?

– Не зная... Да речем... В „Рош брюн“.

Идеята беше красива, смущаваща, печална и романтична... „Рош брюн“, мястото, където преди двайсет години се беше решила съдбата ѝ. Където бе скъсала с този свят, за да потъне в мрака на незаконното битие. Струваше ми се, че тя би трябвало по-скоро да отбягва вилата, станала свидетел на нейното пропадане. Защо искаше да се завърне там, където я бяха лишили от живот? Какво би могла да очаква от подобно завръщане към началото?

– Сигурна ли сте? – зачудих се аз.

– Да. Точно там за мен всичко спря... Само че кой знае... Може би това ще позволи на вас да започнете отново.

Мелодраматичните нотки в гласа ѝ ме трогнаха. Това, че ме свързва със своята съдба, надявайки се да избегна онова, което я бе сполетяло, за мен бе знак, че е искрена. В същото време по този начин неусетно премахваше стената от подозрение и ревност, която ни разделяше до този момент.

Може би грешах. Може би възлагах прекалени надежди на срещата с нея. Какво бих могла да очаквам от жена, прекарала двайсет години от живота си сред лъжа и мълчание? Дали дори беше с ума си? Или щеше да ми реди фразите, измислени от Давид, нейния брат?

Решихме да се видим колкото се може по-скоро в Динар и аз затворих телефона. Уговорихме се тя да се обажда всеки ден от същата телефонна кабина, за да можем да определим часа на срещата.

Смутена, отново се отпуснах върху омачканите чаршафи. Ами ако това беше клопка, устроена от Давид Барле?

След първоначалните заплахи от преследване той бе променил подхода и сега проявяваше необичайна отстъпчивост. Неволно се намръщих от отвращение при мисълта за сладникавото съобщение, което ми беше изпратил за моя двайсет и четвърти рожден ден. И това тъкмо в момента, когато прехвърляше тежестта на своята вина върху раменете на моя съпруг. И ето че сега като по чудо Орор излизаше от своето мълчание... Внезапно я бе обзело желанието да сподели с мен малките си тайни на мъченица, принесена в жертва върху олтара на съперничеството между братята Барле... Какво съвпадение.

Не, не, не... Може и да бях доверчива, но не чак дотам. Дали той до такава степен се боеше, че ще разглася подробностите от неговото минало, че да прибегне до подобни средства? Да използва своята сестра и съпруга като последен коз?

– Започвам да си мисля, че вашият материал в Економист здравата го е изплашил... – предположи Маршадо, когато най-сетне му се обадих. – Вероятно си е казал, че ако сте в състояние да публикувате подобна статия, няма да се поколебаете да разгласите всичко, което намерите за добре в най-подходящия момент.

– Но той няма представа какво вие и аз знаем за него.

– Добрахме се до Орор, до Емили... Това му е известно. И то е напълно достатъчно.

Дали Давид очакваше да сезираме правосъдието за неговия брак с кръвна роднина?

– Вярно. Но все пак аз нямам намерение да отида и да си бъбря с нея като със стара приятелка. Това е нелепо...

– Засега Давид смята, че разполага с предимство по отношение на нас – започна да разсъждава гласно Франсоа. – И обективно наистина е така: на два пъти успя да компрометира Луи, разби семейството ми и преговорите с корейците отиват към успешен край. А сега използва Орор, за да ви подмами и да ви накара да омекнете.

Прав беше, естествено. Ала войнственото му настроение никак не ми харесваше. За разлика от него нямах намерение да поставям Давид на колене и да го съсипвам. Исках просто да смъкна маската му и да го изправя пред неумолимото лице на истината.

– Ако не отидете – продължи Маршадо, – той ще заподозре нещо. А освен това кой знае как ще се държи Орор пред вас. Твърде възможно е да се пречупи и да сподели много повече, отколкото първоначално е смятала.

– Разбира се, но ако отида, ще пропусна второто съдебно заседание на Луи...

Не споменах мнението на Зерки по въпроса.

– В такъв случай... Остава ви сама да решите. Имам усещането все пак, че повече ще помогнете на Луи, ако продължите проучванията, а не като търкате банките в ХV зала.

От една страна, Луи не ми разрешаваше да ровя в миналото му. От друга, Зерки ме лишаваше от възможността да подкрепя съпруга си в съда. Струваше ми се, че и в единия, и в другия случай играя по свирката на Давид. Вече не ставаше въпрос за двойна принуда, за дилема... Намирах се в ситуация, при която натискът идваше от всички страни и спъваше всяка моя постъпка и мисъл.

Отново се обадих на София и без всякакви обяснения предоставих решението на нея.

– Ако след малко замина за Динар, ще дойдеш ли отново с мен?

– Ами да... Защо не?

– Сигурна ли си? Пътуването дали няма да попречи на твоята love story, която сигурно е тъкмо в разгара си?

– О... От тази сутрин насам нещата се поусложниха.

Премълчаване за премълчаване. Маршадо не си бе направил труда да ме осведоми за последните развития около развода... Оказа се, че Сесил, неговата съпруга, вместо да признае грешката си, минала в настъпление: регистрирала чрез съдия-изпълнител доброволното напускане на семейния дом и наела частен детектив, който да следи Франсоа. Сега заплашвала да предостави доказателства за изневяра и да поиска развод по негова вина. Никой не е толкова безскрупулен, колкото хванатият на местопрестъплението...

Съсипаният Маршадо помолил София да прекратят известно време посещенията в „Рьоле дю боа“, малкия хотел две звезди, където тяхната любов най-сетне разцъфнала под меката светлина, която прониквала между клоните на кестените под прозореца на стаята.

– Ако добре те разбирам... останала си на улицата?

– Да, донякъде е така.

Ясно бе, че е точно така.

– Разбирам... Към колко часа ще дойдеш, за да мога да пооправя тук?

Тя незабавно прие поканата и привечер звънна на вратата с два огромни куфара, на които трудно щеше да се намери място в моята гарсониера. Здравата беше увесила нос. Увиснали бяха дори двете ѝ прословути къдрици.

– Окей, зная какво ще ми кажеш.

– Така ли? И какво ще ти кажа? – пошегувах се аз, докато отварях широко вратата.

– ...Че не ме бива за нищо. И хиляди пъти ще бъдеш права.

– Я влизай – сопнах ѝ се аз, без да обръщам внимание на думите ѝ.

Изобщо не ѝ се сърдех, а неочакваното ѝ нахлуване при мен определено щеше да ми подейства добре. Вече не можех да понасям самотата, изпълнена с въпроси и проблеми без отговор.

Места за скоростните влакове до Сен Мало имаше чак за следващия ден. Ето защо прекарахме вечерта весело и в приятелска близост, каквато не бяхме преживявали от студентските години. Подредихме криво-ляво нещата на София в тясното жилище. Аз се шегувах с провокативното ѝ секси бельо, а тя с памучните ми слипове. Двете се сгушихме на леглото с безгрижието на момиченца, което ни напомни благословените детски години.

– Знаеш ли... – обади се по едно време тя, вперила като мен очи в пукнатините на тавана. – Не зная кога ще имам най-сетне мое собствено жилище. А дори Франсоа да е навит, не съм сигурна, че искам да живея с него.

Това означаваше: твърде възможно е да остана известно време при теб.

– Зная, Софи. Няма да те питам нищо.

Прие предложението ми с признателна усмивка и повече не споменахме за това. Очевидно един жест на щедрост заличава много лоши спомени. Забравени бяха спречкванията и малките предателства между нас. Приятелството ни беше почти толкова непокътнато, колкото в онзи далечен ден, когато търкахме заедно банките на университета в Нантер.

През цялата вечер София не престана да говори по телефона с новия си любовник, а аз се заех да потърся в Интернет данни за моята нова мишена: Роже Льобурде. Естествено, не можех да очаквам, че ще открия кой знае какво за човек, починал преди повече от трийсет години, по времето, когато Интернет все още се е наричал Арпанет и първият имейл все още не е бил изпратен.

Все пак, след като доста време скачах от линк на линк, накрая установих, че е налице електронен вариант на почти целия архив на групата „Барле“. Достъпът обаче беше платен. Така срещу едно евро и деветдесет и девет можах да прегледам статиите на Осеан, най-четения всекидневник в Западна Франция. Започнах с броевете след 25 декември 1971 година, когато е била направена снимката пред коледната елха, за да стигна до 11 март 1972 година, деня на постъпването на Давид и Емили Льобурде в Сен Броладр. Почти веднага попаднах на половин дузина препратки, до една от февруари 1972 година. Материалите бяха в хронологичен ред и начело беше препратка към хрониката „Произшествия“ в изданието „Сен Мало и неговият регион“ от 11 февруари 1972 година:

Нощна драма в стария квартал Сент Енога в Динар. Роже Льобурде, директор на вестник Емрод, бе открит мъртъв заедно със своята съпруга Ноел, след експлозия, последвана от пожар, унищожил тяхната вила с изглед към плажа. Предстои следствието да установи причините за бедствието, но според първите данни, предоставени от жандармерията в Динар, изтичането на газ, предизвикало взрива, е направено умишлено. Не е била открита никаква повреда в газовата инсталация на сградата. Макар версията да не е официално потвърдена, по всяка вероятност става дума за самоубийство. Единствената добра новина в този трагичен случай е, че двете деца, Давид (3 години) и Емили (2 години), са успели навреме да напуснат жилището и са били приютени от съседи. Повече подробности в следващите издания.

Местният кореспондент, автор на статията, не споменаваше нищо за евентуалните причини, накарали Роже Льобурде да посегне на живота си. Подобна информация липсваше и в по-късните публикации на неговите колеги, които само потвърждаваха версията за самоубийство, позовавайки се все така на полицейски източници.

Осеан, Осеан... Въртях заглавието на вестника като кълбо вълнена прежда с надеждата да открия края на нишката, която ще ме насочи към решението.

– Албан! – възкликнах изведнъж аз. – Албан Льоклер!

След напускането на БТВ бях изгубила връзка с журналистката, на която Давид ме бе поверил през няколкото дни, прекарани в неговата телевизия. Спомних си начина, по който ми я бе представил: „Баща ѝ бе двайсет години главен редактор на вестник Осеан“. Без съмнение нейният баща познаваше лично човека, който е бил негов пряк конкурент.

Незабавно изпратих един есемес на Албан, която отначало се отнесе доста хладно към мен, но после се съгласи да се срещнем на следващия ден в кафенето „Сен Мало“, недалеч от кулата „Барле“.

Завръщането на това място не ми беше дотам приятно. На всичко отгоре Албан, вярна на войнствения си вид, вече ме очакваше с лукаво изражение, седнала пред халба бира въпреки ранния час.

– Сигурно наистина се нуждаеш от информация, след като се сещаш да ми се обадиш след толкова време...

Не обърнах внимание на закачката и веднага ѝ подадох ксерокопие на статията, която ме беше заинтригувала.

– И какво? Нима се предполага да познавам тези хора?

– Ти не. Но си мислех, че твоят баща...

– Баща ми е тъпак – отсече тя с обичайната си безцеремонност. – Освен това почина от рак преди десет години.

Сега по-добре разбирах предизвикателното ѝ държание на мъжкарана и пристъпите на невроза, сред които закъснялата анорексия беше само върхът на айсберга.

– О... Съжалявам.

– Няма за какво.

Изглежда, се разкая, че се е държала толкова нападателно, и неочаквано ме попита много по-меко:

– Какво по-точно искаш да научиш?

– Предполагам, че никога не си се срещала лично с господин Льобурде...

– Правилно предполагаш.

– ...защото е починал, преди да се родиш. Интересувам се обаче какво си чувала по повод купуването на Емрод от Андре Барле.

Обикновено съсредоточеният ѝ поглед за момент се зарея отвъд прозореца, някъде над кулата „Барле“, където върхът ѝ опираше в небето.

– Онова, което мога да ти кажа със сигурност, е, че от гледна точка на бизнеса Давид е кротък като агънце в сравнение с баща си.

– Тоест?

– Групата „Барле“ не е основана благодарение на семейното богатство или на икономическия бум през шейсетте и седемдесетте години. По онова време методите на Андре Барле се смятаха за изключително брутални: той издирваше малки закъсали вестници, купуваше ги за жълти стотинки, изгонваше половината персонал и ги стабилизираше благодарение на връзките си с местните рекламодатели.

Това съвпадаше с някои сведения, предоставени ми от Маршадо. Припомних си също така мълниеносното уволнение на Алис, на което бях станала неволна свидетелка, и ширещите се слухове за безскрупулния начин, по който Давид се избавя от излишния товар на своето предприятие. Включително Фред Морино и неговия собствен брат.

– Смяташ ли, че Льобурде е решил да се самоубие заедно със семейството си заради случилото се с неговия вестник?

– Вече ти казах, че не познавах въпросния господин, а и баща ми никога не ми е споменавал за него. Но ако той е притежавал поне малко морал, в което съм уверена, да, твърде е възможно.

Ако казаното от Албан беше истина, ако Андре е бил по-безпощаден в придобиването на собственост от осиновения си син, значи...

– Не всеки е в състояние да обрече своите служители на нищета без каквито и да било угризения – продължи тя. – При Барле това не е било проблем, те безгрижно са обитавали разкошния си дом в Париж. Ала твоят Льобурде е трябвало непрекъснато да вижда своите някогашни сътрудници. На улицата, пред входа на училището, в хлебарницата, на пазара... Виждал е упрека в очите на всеки от тях и се е чувствал виновен. Иди, че спи след това и се гледай в огледалото.

Значи, фактите спокойно биха могли да се обобщят по следния начин: безкомпромисните методи на Андре Барле, които някои биха определили като жестоки, бяха погубили родителите на Давид и Емили Льобурде. Неговият бъдещ син и бъдещата му снаха.

10

3 юли 2010 година

–Ало? Ало? Орор...?

В отговор чух само детски смях, сетне тракането на изпусната слушалка. Както се бяхме уговорили, използвах престоя на скоростния влак на гара Лавал и набрах номера на телефонната кабина, който ми бе дала моята двойница. Точно в шестнайсет часа.

За съжаление, продължителното писукане ми даде да разбера, че засега срещата се отлага.

– Е, и какво? – запита ме София, когато се върнах на мястото си. – Получи ли се?

– Не – отвърнах аз. – Все още не.

– Странно. Сигурна ли си, че не си сбъркала номера?

– Сигурна съм... Някакви дечурлига вдигнаха слушалката... Чуваше се дори шумът на морето.

Нима Орор отново бе изчезнала? Беше 3 юли. Да се намерят две съседни места в разгара на училищната ваканция се бе оказало много по-трудно, отколкото предполагах, така че от последния ми разговор с нея бяха минали два дни.

– Какво ще правим? Нали все пак ще отидем?

– След като веднъж сме тръгнали – заключих примирено аз.

До края на пътуването се лутах сред все по-мрачни предположения. Ами ако поканата на Орор за среща в родния ѝ край целеше само и единствено да ме отдалечи от Луи и от решителното съдебно заседание, насрочено за следващия ден?

Сякаш почувствал объркването ми по време на продължилото час и нещо пътуване, Луи ми изпрати две съобщения ММ. Затаих в себе си горещите картини, които те пробудиха във въображението ми.

– Какво означава това ММ? Условен знак между вас ли? – запита София, водена от вроденото си любопитство.

– Не може да бъде! – възкликнах аз. – Значи, надничаш през рамото ми, за да четеш моите есемеси! Ти нямаш никакво уважение към личния живот на другите.

– Я стига, не се прави на принцеса... Напомням ти, че преди мен научи с кого се чукам и не благоволи да ми го кажеш.

Озърнах се наоколо и видях развеселените или гневни погледи на останалите пътници.

– Означава „Мила моя“ – излъгах безочливо аз.

– Аха, ясно... Представях си нещо друго.

Усмивката ѝ ме накара да предположа, че е разгадала смисъла на съобщението. Въпреки това не ѝ дадох повече обяснения.

Малко преди да стигнем Сен Мало, се обадих на таксито, което бях ползвала толкова успешно по време на първия ми престой. Пред ултрамодерната остъклена фасада на гарата разпознах белия седан на последната марка „Пежо“. Само че шофьорът зад волана беше друг.

Изгледът на „Рош брюн“ обаче си беше същият. Внушителната сграда на ръба на скалите сякаш продължаваше да крие зад затворените капаци на прозорците гранясали от времето спомени. Ала още щом пристъпихме прага, бяхме поразени от чистотата, която цареше вътре. Явно къщата е била грижливо разтребена и дори личеше старанието да ѝ бъде придадена известна гиздавост. Канапето и фотьойлите бяха покрити с нови шотландски одеяла; изгорелите крушки бяха сменени; избелелите картини бяха заменени със снимки на морски пейзажи от Сен Мало и околностите; упоритата миризма на прах и застояло беше изместена от приятното ухание на изсъхнали цветя.

Имах усещането, че някой се е погрижил да направи престоя ни тук по-приятен. Може би да ни задържи колкото се може по-дълго? Дали това бе знак на внимание от страна на моята двойница? При всички случаи успехът беше налице. За пръв път се почувствах добре в тази вила. Тя ми се стори някак гостоприемна и дори спагетите без масло с доматено пюре за нас бяха същинско пиршество. Отворихме изровената в кухнята бутилка бордо, чийто възкисел вкус ни най-малко не развали настроението ни.

– Сексманиаци като Давид и Луи сигурно са организирали страхотни оргии в този разкош! – прихна София след няколко чаши.

– И ти ли мислиш така? Жалко, че отношенията между тях не са били дотам приятелски... Биха могли да направят сандвич с Орор!

– Не! – възмути се престорено тя. – Престани, много си гадна... Нали не вярваш, че тримата наистина са вършили подобни неща?

За пръв път никоя от нас не се шокираше от думите на другата. Вече говорехме един и същ освободен от задръжки език, разменяхме еднакво непристойни шеги, обединени около еднакъв апетит към секса. Ако до неотдавна ми бяха казали, че между нас ще се установи подобна съпричастност, изобщо нямаше да повярвам. Не само моето тяло бе поело по този нов път, но и умът ми беше готов охотно да възприема дълго потискани усещания. Сексът бе престанал да бъде обикновен акт. Благодарение на Луи той се бе превърнал в постоянно занимание, в цял един свят, който предстоеше да открия. В „приятна грижа“ според израза на Валери Ларбо. О, вероятно отдавна бях минала отвъд прословутите десет еротични мисли дневно, присъщи на жените, и вече конкурирах в това отношение мъжете.

И така, когато всяка от нас се оттегли в стаята си на горния етаж, във въздуха се носеше ухание на непристойност, примесено с изпаренията на алкохола. Десет минути, след като изгасих лампата, получих ново съобщение ММ от Луи. Този път не можех да го пренебрегна. Въпреки хладния вечерен въздух и липсата на секс играчки аз се изтегнах гола върху леглото, което преди беше приютявало тялото на Орор. Кожата ми настръхна колкото от студа, толкова и от желанието. Опитах се да си представя първите трепети на младата жена. Забравила за наученото в областта на самотните любовни игри, несръчно пъхнах два пръста във влажните си вътрешности. Копринената мекота на устните, сложните гънки на набъбналата плът, необикновената чувствителност на някои участъци от нея... Опитвах се да преоткрия себе си такава, каквато бях по времето на първите пристъпи на сладострастие.

Бях забравила колко тънки са стените на старите вили край морето. Година по-рано, по време на престоя ни в един мотел, се бях запитала дали София се досеща с какво се занимавам. Този път обаче нямаше никакво съмнение. От другата страна на стената до мен достигаха нейните собствени стенания. Обединени бяхме от една и съща чувственост, а сега, за пръв път, от прегръдките на секса. За момент се поколебах дали да не отида и да легна до нея. Сигурна бях, че ще ме приеме без всякакво притеснение. Може би дори ме очакваше. Бяхме се запознали твърде късно, за да споделяме какво правим у дома в сряда следобед, когато родителите ни са на работа. Дали не бихме могли да наваксаме този пропуск?

Задържа ме в постелята някакъв остатък от свян, а също приливът на наслада, който вече се надигаше в мен. Двата пръста, тръгнали на разузнаване, сега бяха проникнали дълбоко. Движеха се напред-назад сред интимната течност, която бълбукаше от желание. Бях се подмокрила от основата на корема до долния край на бедрата, сякаш чувствах в себе си Луи, макар той да беше тъй далече.

Скоро изпаднах в самотен оргазъм. Ала викът ми се сля с този на моята приятелка, чийто остър тембър и резки извивки едва сега откривах.

Последвалата тишина беше нарушавана единствено от поривите на вятъра и скърцането на клоните отвъд прозореца. Нощта спокойно можеше да ни приеме в обятията си. Вече бяхме сити.

– Какъв е планът за днес? – запита ме София, когато слязох на партера.

С този въпрос тя отбягна всякакви коментари относно предишната вечер.

– Разходка до Сент Енога. Надявам се да си взела яке.

Лятото на 2010 година беше влажно и през онази утрин на 4 юли гъст ситен дъждец валеше над цял Северен Бретан.

Кварталът Сент Енога е най-старият в Динар, а плажът със същото название е един от четирите, край които е изграден изисканият курорт.

Освен със своята църква, той е известен със гробището, пазара, миниголфа, кабините на плажа и преди всичко с редицата разкошни вили.

– Ега ти! Ужас... Сигурна ли си, че е това?

Бяхме стигнали до купчина обгорели развалини. Онова, което бе останало от едноетажна гранитна къща.

– Не зная – прошепнах аз, сгушила глава в качулката. – Чудно ми е защо за толкова време нищо не е било построено на това място...

Напразно натискахме звънците на съседните къщи, в отговор шпионките и прозорците изплашено се затваряха. Най-сетне дребничка жена със сбръчкано лице, но широка усмивка върху него, която сякаш беше родна сестра на бабката от площад „Орлеан“, открехна вратата на олющената си къща, разположена в близката улица без изход.

– Добър ден, госпожо. Извинете за безпокойството. Бих искала само да ви запитам: дали изгорялата къща недалеч оттук е принадлежала на семейство Льобурде?

– Да – отвърна тя, подала птичата си глава иззад полуотворената врата.

– Сигурна ли сте?

– Чудесно си спомням всичко, защото живея тук от петдесет години.

В никакъв случай не биваше да прекъсвам нишката на спомените ѝ.

– Значи, сте видяла какво се е случило в деня на пожара?

– Да, отчасти. Чу се силен гръм и веднага след това къщата пламна. На пожарникарите им трябваха няколко часа, докато я загасят.

– А знаете ли защо е избухнала газовата инсталация?

– Знам само онова, което обясниха тогава от жандармерията... – предпазливо отвърна тя.

– Излиза, че е било самоубийство, така ли?

– Ами така е... Добре познавах Роже Льобурде. Добро момче беше. За малко даже да се ожени за сестра ми Анет. Най-голямата красавица в Сент Енога! Много шум се вдигна, когато предпочете да вземе момиче от Сен Мало. Името ѝ беше Ноел...

– Но защо ще иска да се самоубие? – прекъсна я София.

– Знае ли човек защо понякога хората правят такива неща? Може би не е бил дотам щастлив в семейството. Иди, че разбери...

Разбира се... Много по-добре е било да се ожени за Анет!

– Говори се, че причината била продажбата на неговия вестник – върнах я в правия път аз. – Наложило се е да уволни много служители... За него никак не е било лесно.

– Вярно, че това му създаде много грижи. Всички му обърнаха гръб. Даже преди не беше посягал към цигара, а тогава пропуши като комин... Разбирате какво имам предвид...

И тя опита да се усмихне.

– А знаете ли какво е станало с децата им?

– Не – отвърна женицата някак твърде припряно. – Но бяха същински ангелчета. Преди да се случи това нещастие, идваха при мен в градината да похапнат малини.

София с труд потисна смеха си: ангелчета, брат и сестра, живели в кръвосмешение?

Лехите, които ни посочи старата жена, бяха хилави и вероятно оттогава не бяха давали никакъв плод.

– Как са успели да се спасят, след като родителите им са загинали?

– А, да... Тогава малкият... Как му беше името? Дамиен?

– Давид – поправих я аз.

– Вярно, Давид. Хитър беше като маймунка. Та той измъкнал сестричката си от леглото и я извел навън. Той ѝ спаси живота.

Вече е бил налице инстинктът за самосъхранение. И стремежът да закриля Емили...

– А след това? Кой се погрижи за тях?

– Пфу... – изпръхтя тя. – Нямам представа. Най-напред избягаха на плажа, а после пожарникарите ги прибраха. Бяха черни като малки коминочистачи, но по тях нямаше дори драскотина.

Стана ни ясно, че не знае нищо повече, и се сбогуваме с нея, след като я обсипахме с благодарности, когато откъм вратата се разнесе тънкият ѝ гласец:

– Я почакайте...

Крадешком тя провери дали някоя съседка не ни наблюдава, след което прошепна заговорнически:

– Щом толкова се интересувате от тази история... може би знаете дали ще се завърнат.

– Да се завърнат ли? За кого говорите?

– За двата призрака.

София ме погледна изумено.

– Какви призраци, госпожо?

– Аз самата никога не съм ги виждала... Но много хора от околностите разправят, че Льобурде и жена му всяка година се завръщат тук. Като на рожден ден, за да нагледат къщата. Точно в деня на трагедията.

Значи, всяка година на 10 февруари. А сега бяхме юли. Вероятността да срещнем техните сенки на ъгъла на улицата беше близка до нулата.

– И как изглеждат тези призраци?

– Що за въпрос?... Ами че това са Льобурде! И изобщо не са остарели. Само дето носят слънчеви очила, за да не ги познаят.

– А някой разговарял ли е с тях?

– А, не! По нашия край с такива неща не се шегуваме. Те просто си се разхождат, стоят няколко минути пред разрушената си къща и след това се връщат там, откъдето са дошли.

Това, значи, беше чистилището на Давид и Емили Льобурде. Тоест Орор и Давид Барле. Кой друг освен тях би предприел подобно поклонение?

– А сега какво ще правим? Дали да не повикаме ловците на духове?

– Нещо такова – отвърнах загадъчно аз.

Също както по време на предишното си посещение преди месец никой не ми отвърна, колкото и настоятелно да звънях на входа на улица „Тийол“ номер 7 в Сен Мало. Флоранс Делбар отново беше изчезнала. Нещо ми подсказваше, че от деня, когато бе изскочила от кафенето, в което се бяхме срещнали, повече не се беше завърнала в своя дом. Само че аз разполагах и с друг адрес. Извадих от портфейла си визитната картичка, която пазех от една година насам.

Жан-Франсоа ДЕЛБАР

Нотариус

пл. „Пласитр“ № 8

35 400 СЕН МАЛО

Телефон: +33 99 32 69 45

Факс: +33 99 32 69 47

Телефонните номера не отговаряха. Двете със София вече бяхме опитали. Телефонни постове се закриват, но сградите остават, помислих си аз, докато поривите на дъжда все по-силно ни брулеха.

„Пласитр“ е удивително гранитно площадче в очертанията на корсарския квартал. По време на реконструкцията на града той е бил изцяло преустроен и със скритите си кътчета придава особен чар на Сен Мало.

Ансамбълът от сгради, надвесени над плажа Бонсекур, известен по целия свят със своя басейн и трамплин за скокове във вода, предлага друга архитектурна особеност, като оформя тесен коридор, който води към стълбите.

На номер 8 ни очакваше изненада.

– Нотариус... – изумено прочетох на глас табелката.

– Смяташ ли, че друг нотариус е заел неговото място?

– Доколкото си спомням, Делбар е починал преди пет години. Нищо чудно някой да е поел клиентелата му. Случват се такива неща.

Колебливо натиснах копчето на домофона. Никакъв отговор. После, след около минута, която ми се стори безкрайна:

– Да?

Една дума ми бе достатъчна, за да разпозная гласа на Флоранс, приемната майка на Орор.

С жестове и гримаси показах на София, че трябва да говори вместо мен.

– Добър ден, госпожо. От пощата съм, има препоръчана пратка за вас.

– Препоръчана пратка, адресирана тук? – зачуди се тя, очевидно обзета от подозрение.

– Да. Нали вие сте госпожа Флоранс Делбар?

– Да, аз съм... Кой е подателят?

За да подскажа на моята приятелка, потърках пръсти, сякаш броя банкноти, а после как нож прерязва гърлото на богатия данъкоплатец. София ме разбра и веднага извика в пукащата слушалка:

– Изглежда, е от данъчните служби.

Вратата се отключи с бръмчене и ние веднага влязохме. Стълбището беше изпълнено с трудно определима миризма, смес от паркетин, готвено и плажно масло. Тя ми напомни редките почивки на море заедно с мама.

Вратата към площадката на първия етаж се открехна, за да ни насочи. Когато ме видя, Флоранс Делбар неволно отстъпи и лицето ѝ придоби познатото от първата ни среща изражение на изплашено животинче. Ала преди да захлопне вратата, ние вече се бяхме вмъкнали вътре.

След като последната линия на отбрана беше пробита, тя бързо капитулира и ни поведе към някогашния кабинет на своя съпруг, преустроен в гостна с великолепен изглед към укрепленията и морето.

– Какво още искате от мен? – оплака се тя, като се отпусна върху нисък фотьойл, тапициран с шотландско каре.

Добър въпрос. Какво бих могла да изтръгна от жена, докрай убедена в злощастната смърт на своята дъщеря? Как да подходя сега, за да не ѝ позволя отново да се затвори в черупката си още след първите ми думи?

– Когато се видяхме първия път, не успяхте да ми разкажете докрай какво знаете за детството на Орор преди постъпването ѝ в Сен Броладр.

– Вече ви казах, че не зная нищо.

– Все пак ви е известно, че рожденото ѝ име е Емили? – запитах наслуки аз.

– Да... Да, разбира се. Ние я прекръстихме на Орор.

– Поради каква причина?

Тя се понадигна стреснато от фотьойла.

– Нищо лошо не сме сторили... Френският закон позволява на приемните родители да променят имената на осиновените от тях деца.

– Разбира се – опитах се да я успокоя аз. – Зная това.

– А защо „Орор“? – намеси се София.

– Съпругът ми Жан-Франсоа е имал починала сестричка, която се е казвала така...

Още с преименуването е поела върху плещите си товара на една мъртва, неволно си помислих аз.

Понеже Флоранс Делбар явно беше готова да отговаря на въпросите ни, реших да превключа на по-висока предавка.

– Знаели сте освен това, че тя има биологичен брат, нали?

– Не... – побърза да отрече тя. – Впрочем, да... но по онова време Отделът за медико-санитарни грижи отказваше да огласи имената на братята и сестрите на осиновеното дете, нито пък самоличността на новите им родители.

– Значи, когато сте взели Орор от Сен Броладр през 1976 или 1977 година, сте знаели, че има по-голям брат, но не ви е било известно къде и под какво име живее?

– Да, точно така... – кимна тя с подпухнали очи.

Със следващия въпрос залагах всичко на една карта. Или щеше незабавно да ни изгони, или щяхме да стигнем до решителен прелом. Придадох си възможно най-състрадателния вид, поех си дъх и запитах:

– В такъв случай кога научихте, че този прословут брат всъщност е... Давид Барле?

Вместо отговор Флоранс внезапно избухна в такъв порой от сълзи, че двете със София не знаехме как да реагираме.

– Искате ли да ви оставим?

Знаех, че поемам страхотен риск.

– Не, не... Останете.

Тя стана, отиде до малък стенен шкаф и отвори единствената му резбована врата. Извади бутилка ликьор от касис и три чашки, които напълни с решителен жест.

След като отпи няколко глътки от своята, тя се посъвзе, изкашля се и каза дрезгаво:

– Осиновихме Орор през април 1977 година.

Думите ѝ запълваха липсата на формуляр в архивите на Отдела за медико-санитарни грижи. Ала ни най-малко не обясняваха тази липса.

– Скоро след това у нас дойде една много изискана дама – продължи Флоранс. – Не ни каза името си, но по облеклото и държанието разбрах, че е парижанка. От буржоазията, нали разбирате?

Ортанс Барле! Нямах никакви доказателства, но бях сигурна, че е тя.

– Какво искаше?

– Започна с това, че просто искала да поговори с мен и съпруга ми. Отначало не разбрахме защо изобщо е дошла, освен че също била осиновила дете от Сен Броладр.

– И как е научила кои сте и къде живеете? – зачуди се София.

– Нямам представа... Но, така или иначе, ни беше намерила, държа се любезно и ни предложи сделка.

– Сделка ли?

– Да... И би било твърде слабо да се каже, че предложението ѝ беше отвратително.

– Какво беше то?

– Заяви, че била получила разрешение за две осиновявания, но засега приела само едното дете. Момче. Биологически брат на нашата дъщеря, на име Давид.

Като сподави нов пристъп на ридания, тя отново напълни чашата с ликьор и я изпи на един дъх.

– От дума на дума, все така с невинен вид, тя ни подсказа, че можем да направим размяна: да вземе нашата дъщеря, а на нейно място да ни предложи друго дете, за чието осиновяване вече имала разрешение.

– Значи, е искала да събере Давид и Емили? – възкликнах аз, опитвайки се да прикрия изумлението си.

– Да, точно това каза... Че било за доброто на децата. И освен това, че макар и обградени с любов, кръвната връзка си оставала по-силна от всичко и трябвало да бъде уважавана.

– Вие, разбира се, сте отказали...

– Естествено! Едно дете не е стока за размяна! Едва успях да убедя моя мъж да не подава жалба. Красивата дама си замина без Орор и повече не я видяхме.

И трите знаехме, че това не е вярно. Двете жени отново с бяха срещнали десетина години по-късно... по-точно през юни 1988 година.

– До сватбата на вашите деца – подхвърлих аз.

– Веднага я познах. И тя също. Но не и Жан-Франсоа. Той нищо не разбра... Или може би се е престорил. Беше на върха на щастието, че нашата дъщеря сключва толкова изгоден брак. Представете си: нашата Орор се омъжва за един от синовете на семейство Барле, което е сред най-богатите във Франция!

– Затова ли решихте да не споменавате нищо?

– Да... Това бе една от причините.

– А също да не помрачавате радостта на вашия съпруг? – възмути се София.

– Беше по-сложно... Жан-Франсоа вече бе изгубил една сестричка на име Орор. Реших, че ако му разкрия истинската връзка между децата, това ще го съсипе. Все едно да убия неговата Орор за втори път. Не намерих сили...

И така е позволила братът да се ожени за своята сестра. С мълчанието си е станала съучастница на Ортанс Барле. През онзи ден, 18 юни 1988 година, като се изключат Орор и Давид, истината е била известна само на двете майки и на Луи. Никой от останалите участници в церемонията дори не е подозирал каква трагедия се разиграва пред очите му, как се нарушават най-елементарните човешки правила... Животът на Орор е бил пожертван пред олтара на неистовата братска любов.

София мълчешком ме подкани с поглед да разкрия истината пред Флоранс Делбар, че дъщеря ѝ е жива и че само преди три дни се е разхождала недалеч от тук.

Аз обаче не събрах достатъчно кураж. Реших, че най-уместно е това да направи самата Орор. Да се свърже със своята приемна майка, ако все още го желае.

– Смятате ли, че на това се държат психологическите смущения на дъщеря ви?

– Искате да кажете на брака?

– По-скоро на самоличността на нейния съпруг... – подчертах аз корена на тази семейна драма.

– Да, така мисля. Кризите ѝ наистина започнаха скоро след сватбата.

– Била е подложена на лечение, нали?

Спомних си портрета на смутената млада жена, в плен на болестта, който Ребека ми бе обрисувала.

– Така е... До самата ѝ смърт.

– Спомняте ли си името на лекуващия лекар?

– Да, професор Плотон, Оливие Плотон от болницата „Сент Ан“.

– Най-реномираната психиатрична клиника в Париж.

– Самата аз по онова време вече нямах никакво влияние върху нея... Нямам представа какво е разказвала на лекаря.

Чувствах, че е на път да изгуби търпение. Направих знак на София да допие чашата си и самата аз направих същото.

На раздяла Флоранс Делбар ме хвана за раменете, прегърна ме за момент, колкото да прошепне на ухото ми:

– Ще отидете да я видите, нали?

– Да я видя? – престорих се, че не разбирам за какво ми говори.

– В Рокабей... Нали ще наминавате понякога на гроба ѝ?

Усмихнах се, но не казах нищо. Мълчаливата ми лъжа бе достатъчна, за да я успокои.

На връщане към „Рош брюн“ двете със София мълчахме в таксито, все още под въздействието на потресаващата изповед. По радиото предаваха новини.

Приятелката ми първа проговори:

– Даваш ли си сметка каква сделка е предлагала тази госпожа Барле? Извратена работа...

– Струва ми се, че да. Може би е дирела изкупление.

– Какво изкупление? Имаш предвид самоубийството на семейство Льобурде?

– Да...

– Смятам, че в това отношение се е провалила, как мислиш?

– Така е... – съгласих се разсеяно аз, докато погледът ми се рееше над хиподрума на Сен Мало, покрай който минавахме.

Ортанс не беше онази нагла и безскрупулна крадла на деца, която Флоранс Делбар ни бе описала. Тя не е искала да събере Орор и Давид или по-скоро Емили с нейния по-голям брат, водена от прищявката на болна от безделие богата парижанка. Имала е далеч по-благородни намерения: да изкупи злото, сторено от нейния съпруг, в рамките на своите възможности, които тогава не са били за пренебрегване.

Сега вече виждах ясно, че е предприела това отчаяно начинание от любов към Андре. Или може би, за да го мрази по-малко...

11

3 юли 2010 година

Жалко, че си напуснала Париж.

Жалко, че не получих от теб други покани.

Наистина жалко, защото се съмнявам дали занапред ще можеш да ми изпращаш...

Кой би могъл да го осведоми за моето пътуване? Маршадо? Албан? Или самата Орор? Знаеше ли накъде сме се отправили?

Само няколко секунди след есемеса от Луи дочух името му от радиото в бялото пежо:

„...сензационна присъда по делото срещу галерия „Барле-Соваж“. На първа инстанция Луи Барле беше осъден на осемнайсет месеца затвор. Във Франция това се случва за пръв път по повод едно толкова незначително закононарушение. Според Антоан Гобер, председател на родителската асоциация, от когото идва жалбата, това е „сигнал за твърдо отношение към порнографията, която вече минава всякакви граници, в ущърб на нашите деца“.

Разбира се, Жан-Марк Зерки, адвокат на галериста, незабавно обжалва това решение, което ще избави неговия клиент от необходимостта да спи в затвора още тази вечер. Той говори за „едностранчив процес, при който намерението да бъде запушена устата на неговия клиент е взело връх над точната преценка на конкретното деяние“. Все още не е известна датата на следващото заседание. Случаят East-X Prod, в който е замесен Луи Барле, заплашва още повече да утежни присъдата, макар двете дела да не са свързани помежду си.

Следват спортни новини с нашия кореспондент в Южна Африка, където отборът по футбол на Франция преживява криза, която е на път да излезе извън очертанията на игрището...“.

София съчувствено хвана ръката ми. Търсеше какво да ми каже, опитваше да се усмихне, без да знае как би могла да ме утеши.

Въздържах се и не се обадих на Луи. Ала веднага щом стигнахме до вилата, изскочих от таксито като стрела, с пръст върху копчето за повикване.

Неговият телефон не отговаряше, нито пък телефонът на Зерки. Принудих се да изпратя на Луи съобщение, което нарушаваше всичките ми планове:

Обичам те. Връщам се.

Само след няколко минути, през която блуждаех като сомнамбул, получих отговор, който едновременно ме успокои и ме разпъна на кръст:

Не. Остани, където си. Така ще бъде по-добре.

Тук всичко е много сложно... Не съжалявай, защото при сегашното положение не мисля, че бихме могли да се срещнем на уреченото място.

Зад тези думи прозрях линча, на който щях да бъда подложена от страна на пресата, която в този момент го преследваше още по-ожесточено. Надявах се, че Зерки е намерил достатъчно сигурно убежище, където да го скрие...

София се появи в зрителното ми поле и размаха ръка за довиждане.

– Къде отиваш?

– Да пазарувам. Искаш ли да дойдеш с мен?

– Какво искаш да купиш?

– Шоколад. Тонове шоколад – добави съвсем сериозно тя. – Днешното меню ще бъде калорийно самоубийство! Всичко свръхмаслено и свръхсладко. Гарантирано средство срещу депресия.

– Гарантирано от кого? От теб?

– Да, госпожо. Двайсет и шест годишният ми опит в областта на нещастно завършилите любовни истории и на самотното циврене е изцяло на ваше разположение.

Предполагам, че истинската приятелка наистина се познава в нужда. Тя знае кога думите престават да действат и кога е време да се мине към простите телесни наслади като лек срещу сложните душевни терзания. Езическо единение на нашите стомаси (след единението на вагините ни от предишната вечер), за да постигнем вътрешно обновление.

Одобрих идеята ѝ с плаха усмивка, но отклоних предложението да я придружа. Гледах я как се отдалечава по крайбрежния път по посока на авеню „Пусино“ към центъра на града и се питах какво бих правила, ако не беше тя.

Докато я чаках да се върне, се шлях из градината. Слънцето с мъка бе прогонило ситния дъждец, който ръсеше вече втори ден, и аз се възползвах от няколкото лъчи, пробили облаците, с надеждата те да ми вдъхнат малко утеха. Краката неусетно ме отведоха до бараката с изтърбушената лодка. Този път не събрах смелост да видя отново старата черупка с олющения от времето лак. Въпреки това си помислих, че вместо да я влачим чак до Келмер, бихме могли да повикаме прословутия Ивон, за да даде компетентното си мнение.

Противно на очакванията Ивон се обади след второто позвъняване, при това, изглежда, беше трезвен, и с любезен тон прие да дойде още на следващата сутрин срещу определено заплащане. Подобна отзивчивост от негова страна ми подсказа, че съвестта му не е съвсем чиста.

Все още стоях, облегнала гръб в прогнилите дъски на бараката, с притворени очи и обърнато към слънцето лице, когато София се появи пред мен с найлонов плик в ръка, с подпухнало от плач лице и просълзени очи:

– Е, това е... – изскимтя тя, като вдигна торбичката, за да ми покаже съдържанието. – Май и аз минавам на същия режим като теб.

– Какво се е случило?

След като дни наред не отговаряла на обажданията на Фред, накрая се смилила и на път към града се съгласила да разговаря с него. Ала вместо да се успокои, нейният бивш съвсем се разбеснял и я нарекъл с най-ужасни имена. Резултатът бил пълна катастрофа, защото София склонила и му разкрила възрастта и общественото положение на неговия заместник. За пореден път Фред трябваше да отстъпи пред по-богат от него мъж.

Още повече се разярил, когато София признала, че аз познавам Франсоа и че дори работим заедно. „И двете сте малки курви! Тя може да се прави на важна дама, но е същата мръсница като тебе!“, били последните му думи, след което сложил край на разговора. Тя затворила, без да му каже, че се е настанила в моята гарсониера, но Фред вероятно сам се досетил.

Освен шоколад София беше купила две бутилки бяло десертно вино от Лейон и Жюрансон. Веднага ги отворихме, за да удавим в тях всичките си съмнения и мъки.

– Вярно, че по време на оргазъм се изплезва! Не си ли обърнала внимание?

– Кълна ти се, че никога не съм забелязвала подобно нещо! – засмях се аз.

Само няколко чаши и ето че започнахме да споделяме впечатленията си от Фред Морино, превърнал се за нас в предмет на подигравки.

Между две глътки и две шеги лапвахме от време на време някое блокче млечна „Милка“, „Кот д’Ор“ с лешници, бял шоколад „Нестле Галак“, а накрая блокче черен шоколад „Алтер Еко“ с 60% какао. Така двете си поделихме 3360 килокалории или по 1680 килокалории на всяка от нас. И мога да кажа със сигурност, че това повдига духа, стига да не мисли човек за предстоящите стомашни болки и за натрупаната подкожна мазнина!

Когато се поуспокоихме, София изпадна в необичайна за нея откровеност. Обикновено се разпростираше върху сексуалните подробности на своите връзки и не ѝ оставаше време да разкрие истинските си чувства.

– Бях като четиринайсетгодишно момиченце, което за пръв път са поканили на среща... Никога не ме е било толкова шубе!

Описваше момента, когато за пръв път се бяха видели с Франсоа Маршадо на светло.

– А той?

– И той притеснен, макар и не чак толкова... Беше много странно, сякаш се познавахме отдавна и в същото време се виждахме за пръв път.

Такъв беше резултатът, когато искаш да опознаеш само незначителна част от някого. Да вложиш толкова надежди на малкото, което знаеш, да се опитваш сам да запълниш празнотите и по този начин да сътвориш едно въображаемо същество.

Така София и Франсоа са били принудени да наваксат за няколко часа месеците мълчание, да придадат облик на другия, когото толкова пъти са прегръщали в тъмнината, да приемат неговото социално поведение, вкусовете и предпочитанията му, да чуят историята за неговите провали и необичайни преживявания. С една дума, неговите несъвършенства.

– Знаеше ли, че се познават с Давид още от студентските години?

– Да, разбира се – усмихнах се аз, трогната от удивлението, което я обземаше при всяко ново откритие.

Почти ми се щеше да бъда на нейно място, за да мога да изживея тази творба на поантилист, при която всяка нова точка придаваше допълнителна прелест на нейната зараждаща се любов. Нима година преди това не бях постъпила по същия начин с Луи, сред покоя на стаята „Жозефин“? Ако оставим настрани безумната извратеност на манипулатора, който ми изпращаше анонимните бележки и ме принуждаваше да споделям всичките му неприлични прищевки, бях успяла да извадя на бял свят онова, което, струва ми се, беше истинският Луи: богат, сложен, пламенен, предан, прям и на всичко отгоре толкова страстен. Ала последните седмици ми бяха показали, че задачата, която си бях поставила, все още не е изпълнена докрай. Дали изобщо щях някога да успея? Всеки нов елемент, който той приемаше да разкрие пред мен, неизменно беше съпътстван с нова лъжа и неяснота.

Молех се вътрешно за моята приятелка Маршадо да не се окаже също толкова притворен.

– Искаш ли да научиш най-интересното? – запита ме накрая тя. – Откакто се видяхме, не сме правили нищо.

– Искаш да кажеш, че не сте спали заедно?

– Не сме... Не успяваме. Не и когато е светло... или по-скоро не и когато не е тъмно – заключи на един дъх тя.

Явно, докато не се познаваха, двамата бяха превърнали любовната игра в ритуал, изключващ естествените и спонтанни пориви. Опасност, която двамата с Луи бяхме избегнали, като прекарахме цяла година в леглото. Година, през която се приобщихме единствено чрез нашите тела, чрез жаждата ни за нови изживявания, следвайки ритъма на дните, нощите и желанията.

Нощта, последвала тази калорийна вакханалия, бе толкова спокойна, колкото буйна беше предишната. Към десет часа на другата сутрин с точност, която ме удиви, „Ивон от Келмер“, чиято фамилия всъщност беше Денуе, се появи пред оградата на „Рош брюн“.

– Мислех си, че тази прокълната вила отдавна е изоставена... – заяви той, минавайки направо към основния въпрос.

– Защо да е „прокълната“?

– Ами след всичко, което се е случило тук...

– Вярно. Да ви покажа ли лодката?

В погледа, който отправи към моторницата, прочетох едновременно презрение и завист. Подобно на Фред, у него класовият комплекс явно си казваше думата. Възхищаваше се от направата, от изисканите форми, но не можеше да проумее как е възможно да се вложат толкова пари в подобна плаваща играчка.

С пъргавина, която не бих заподозряла у него, той прекрачи купчината натрупани по пода на бараката предмети и се качи на борда. През цялото време на огледа предпазливо запази мълчание, като само от време на време поклащаше глава, сякаш за да се убеди в реалността на онова, което вижда.

– Май съм се излъгал... – каза накрая той, без да снема очи от дъното на лодката.

– Какво има?

– Ами че, когато вашият приятел дойде да ме навести, аз му подсказах, че онзи, който е бил на кормилото на лодката, я е насочил към скалите.

– Сега не мислите ли, че е било така?

– Не, госпожо. Не и след това, което видях.

Начинът, по който бавеше отговора си, за да придаде тежест на собствените си познания, до крайна степен ме подразни, но се постарах да запазя спокойствие.

– И какво видяхте?

– Оста на руля. Прерязана е. А това не може да стане случайно или от износване.

– Искате да кажете...?

– Че това е саботаж.

При тези думи ме погледна виновно, сякаш той бе извършителят. Реших, че съжалява, като за пореден път се явява носител на лоши вести.

– Оста е разцепена на две ето така – продължи Ивон, – перото не отговаря и лодката отива натам, накъдето е била първоначалната позиция. В най-добрия случай ще се въртите в кръг като побъркани...

– А в най-лошия?

– Продължавате право напред.

Напред към скалите, където ударът ще бъде фатален.

След като Ивон си замина, приканих София към нашето любимо занимание в „Рош брюн“: претърсването на чекмеджетата и шкафовете. Поуката от деня бе, че фамилната памет може да се окаже бездънна. Въобразявате си, че сте разкрили всички тайни, но все някъде остава неосветено ъгълче, скрито между зъбите на миналото.

Тъй като по време на първия престой бях преровила всички чекмеджета на първия етаж, реших че трябва да изследваме не толкова явни места, където самата аз бих скрила документи. Странно защо се сетих за мама и за нейната мания да събира бележки и квитанции в стари кутии от сладкиши или в бурканчета от подправки. Явно всяка стопанка инстинктивно постъпваше по същия начин. Може би Ортанс Барле не е била по-различна? Вярно, че преди това бяхме претърсили кухнята и килера, но някакво необяснимо и в същото време познато чувство продължаваше да ме тегли към тях.

За съжаление, в нито един буркан не открихме съкровище и вече бяхме на път да се откажем, когато София запита:

– Вярваш ли наистина, че мама Барле би поверила тайните си на кухненския долап?

– Признавам си, не дотам... – съгласих се аз с печална въздишка.

– Ако питаш мен, Ортанс е била много по-хитра.

Също както бях постъпила няколко дни преди това във втора стая на хотел „Шарм“, проверихме с почукване всички стени, всяка плочка от пода, но без успех.

– Може пък да е унищожила всичко – предположих аз.

– Хм... Може.

Обезсърчена, реших да измия почернелите си от прахоляка ръце в порцелановата мивка, но София ме спря и изпръска двете ни с вода.

– Мамка му, погледни...

– Какво има?

– Водата едвам се изтича.

– Е, и какво от това? Нищо чудно, къщата е толкова стара. Вероятно никой не е почиствал сифона от...

– Шшшт! Слушай.

Накара ме да млъкна.. Наострих уши към малкия водовъртеж над отвора. Съсредоточих се и долових метално потракване. Преди да успея да кажа каквото и да било, София клекна пред вратата на мивката, отвори я и пъхна ръка към старите чугунени тръби.

– Мога ли да знам какво правиш?

– Сигурна съм, че има нещо заклещено вътре.

– Ами да, някоя трийсетгодишна фиба са коса – опитах се да я разубедя аз.

– Ако нямаш нищо против... – изпъшка от усилието тя. – Предпочитам сама да проверя.

Ала прословутата ѝ със силата си ръка не бе достатъчна. Резбата в горната част на сифона беше ръждясала от времето и дори не помръдна.

София се изправи, озърна се и скоро откри в килера нужния инструмент: френски ключ, с помощта на който скоро успя да развие упоритата част. Облъхна ни отвратителната миризма на канал.

– Ех, че гадно! – неволно възкликнах аз.

– Гадно наистина...

Не довърши изречението, защото в този момент измъкна металната чаша на сифона и пъхна пръсти в мътната каша.

– ...но в замяна на това резултатно. Вярвам, ще се съгласиш с мен!

С победоносна усмивка, донякъде крива поради отвращението, тя ми подаде малък кръгъл ключ.

– Нима наистина си мислиш, че нарочно го е скрила там?

– Това, красавице, ще стане ясно, когато открием скривалището, за което е предназначен.

След като завинти отново сифона и изми мръсните си ръце с парче марсилски сапун, тя се зае заедно с мен да дири тайнствената ключалка. Тъй като ключето беше малко, вероятно беше предназначено за неголям шкаф, за куфар, кутия за бижута или куфарче за документи. Ала колкото да дирихме, така и не попаднахме на подобен предмет. Все същите скринове, бюфети и бюра, които вече бяхме проверили.

Слязох до тоалетната на долния етаж. И ето че:

– Софи! Ела да видиш нещо!

– Хайде де... Наясно съм, че двете преминахме известни граници на взаимната интимност, но чак пък да те гледам как пишкаш...

– Говоря сериозно, ела.

Отворих вратата. Тогава тя видя моето откритие и веднага го оцени. Беше малка, боядисана в бяло дървена масичка, чието горно отделение служеше за съхраняване на запасите тоалетната хартия. Долната част представляваше миниатюрно шкафче с ключалка. Дръпнах ключето от ръката на София и като по чудо то влезе без усилие в процепа. Завъртах го два пъти и вратичката се отвори, откривайки пред очите ни дебела купчина документи, част от които се пръснаха по пода чак до коридора.

– Бинго! – възкликна моята приятелка. – От друга страна... Стопанката на този замък е имала странно мислене, след като е избрала за скривалище прогнилия сифон на мивката и шкафчето в тоалетната.

Събрахме документите и разстлахме плячката върху килима в салона. После се заехме усърдно като мравки да преглеждаме внимателно всеки лист и особено снимките, все едно че бяха кодирани изображения, криещи тайнствено послание.

Сторило ми се бе подозрително, че досега не сме открили младежки снимки на братята Барле. Особено онези, на които бяха с първите си приятелки. И ето че тази празнота се запълваше дори отвъд очакванията ми. Всъщност всичко тук беше посветено на това или по-скоро на тях: Давид и Орор в деня на тяхната сватба – почувствах се странно, като гледах моята двойница в същата рокля, която неотдавна сама бях облякла. Бяха снимани сияещи от всички възможни ъгли. Ала много по-смущаващи за мен бяха няколкото снимки на Луи в прегръдките на Ребека, по-млада и по-слаба, повечето направени на околните плажове. Основателката на „Нощни красавици“ изглеждаше като млада влюбена жена, притиснала се до своя годеник, който, напротив, стоеше сковано в тържествена и не дотам ласкава поза. Дали наглостта на Луи бе стигнала дотам, че да признае на тогавашната си приятелка своята изгаряща страст по друга жена, неговата бъдеща снаха?

Разровихме по-надолу и така стинахме по-далеч във времето, до младежките години на братята. Поредицата, на която попаднахме, допълваше снимките на плажа, които бях открила при предишното претърсване. Отново се виждаше Давид на преден план, а по-назад Луи като фигурант. Наред с отсъствието на Ортанс, което си обяснявах с факта, че очевидно тя държи фотоапарата, много по-странно ми се стори, че на нито една от снимките не се виждаше Андре.

Затова пък вниманието ми беше привлечено от други две фигури, макар да се появяваха само веднъж: Арман, който гордо държи на раменете си Луи, в ръка с кепче за лов на скариди, които тук бяха в изобилие по време на отлив; освен това Орор, прегърната самоуверено през кръста от Давид, с плаха усмивка, която изкривяваше донякъде прелестното ѝ момичешко лице.

– Я погледни.

– Двойно бинго – възкликна София, която веднага разбра важността на подобно свидетелство.

Дълго се взирах в тази ценна снимка. Тя безусловно доказваше ранната привързаност между двете деца, много преди техния първи летен флирт. Затова Ортанс се бе погрижила да я скрие.

Ала при още по-внимателен преглед – съжалих, че не намерих в чекмеджетата лупа – върху нея можеше да се открие още нещо. Точно над ластика на слиповете в крещящ цвят, електриково синьо при Давид, оранжево при Орор, на края на пубиса се открояваше малкото родилно петно, което бях видяла върху видеозаписите заедно с Маршадо.

Двете тъмни точки върху кожата едва се забелязваха върху лъскавата фотохартия. Никой, с изключение на Ортанс, разбира се, вероятно не бе обърнал внимание на това поразително сходство между двете деца нито по време на следобедите, прекарани на плажа, нито преди това, в сиропиталището, където момчета и момичета сигурно не са се събличали заедно. С годините на това място бяха поникнали косми, а банските бяха станали други – след лудешките бикини от шейсетте и седемдесетте целият бански отново се бе върнал в женската мода. Ето защо никой не бе могъл да зърне разобличаващата прилика и тяхната тайна си беше останала скрита. Така бе станал възможен безумният план на Давид, съзряващ лято след лято в плажната кабина с издълбаното в дървото сърце.

12

6 юли 2010 година

Понякога се налага документите да бъдат преглеждани отново и отново, докато очите се премрежат, за да бъдат открити нови подробности.

– Видя ли това?

София ми подаде правоъгълен лист дебела, грапава и пожълтяла хартия. Веднага познах поканата за сватбата на Орор и Давид.

– Да – потвърдих аз, като я поех. – Ребека вече ми показа своята.

Флоранс и Жан-Франсоа Делбар,

Ортанс и Андре Барле

с радост ви канят на сватбената церемония на техните деца

Орор и Давид,

която ще се състои в събота, 18 юни 1988 година, 15 часа, в катедралата „Сен Венсан“ в Сен Мало. Младоженците ще бъдат щастливи да ви приемат в 18,30 часа на чаша вино и на предвидената след това гощавка в ресторант „Мезон дьо Брикур“, улица „Дюгесклен“ № 1 – 35260 Канкал.

В бялото поле върху лицевата страна с нервен почерк бяха надраскани два реда:

С искрени приятелски чувства и пожелания за щастие.

Прегръщам ви най-сърдечно. О. Р.

– О. Р.? Кой е този О. Р.? – запита София, докато надничаше над рамото ми.

– Не съм сигурна... Струва ми се, че би могъл да бъде Оливие Рьоленже.

– И кой е той?

– Главният готвач на ресторанта, където се е състоял приемът.

– Че откъде знаеш? – зачуди се София.

Очевидно приятелката ми не знаеше нищо за необикновената репутация на този ресторантьор, чиито оригинални рибни рецепти и приложение на подправките бе отличено с една, две и дори три звезди в гида „Мишлен“. Беше същинско светило в своята област.

– В университета съм правила курсова работа за прочутите френски готвачи.

– И смяташ, че той е бил достатъчно близък на семейство Барле, за да си позволи подобно интимно пожелание?

– Твърде възможно. Той е най-известният бретонски готвач, а Канкал е на двайсетина километра от Динар. Андре и Ортанс са били достатъчно богати, за да имат запазена маса при него.

– Ами ние? – усмихна се лакомо тя. – Дали не бихме могли да отидем и да похапнем там?

Перспективата беше примамлива. Кой знае... може би стопанинът на заведението ще хвърли допълнителна светлина върху случилото се на 18 юни 1988 година? Дори да нямаше представа за връзката между Давид и Орор, със сигурност щеше да си спомни разкошната сватба, организирана от неговите приятели...

Днес вече беше твърде късно да ходим дотам и затова се задоволихме с поредната порция спагети и няколко оцелели блокчета шоколад.

После София се усамоти, за да си чати с Франсоа като някоя тийнейджърка. Аз нямах никакви вести от Луи и затова продължих упорито да разглеждам същите снимки, за да се слея по някакъв начин с неговото минало. Дали в момента, когато тази снимка е била направена, Луи вече е знаел? Дали затова изглеждаше толкова сърдит? Кога беше започнала тайната му връзка с Орор? Всички тези въпроси очевидно оставаха без отговор и затова, когато си легнах, въображението ми започна да рисува странни сцени, в които ролите се изпълняваха от едни и същи актьори. И всеки път действието прекъсваше преди развръзката. Внезапно се надигаха огромни вълни, които поглъщаха всичко.

Веднага след събуждането София ми напомни, че трябва да посетим „Мезон дьо Брикур“. Очевидно бе взела присърце идеята за един разговор с Оливие Рьоленже.

– Е, какво ще правим днес? Няма ли да обядваме в Канкал?

Ако не беше трескавото очакване на вести от Луи, нямаше да се поколебая нито за момент. А освен това Орор... Орор, която отново беше изчезнала, решила може би да напусне сегашното и да се завърне в света на спомените.

– Ами ако се появи Орор? – предположих аз. – Трябва да бъда тук.

– Шегуваш ли се?

– Защо мислиш така?

– Виж какво, Ел... На тази откачалка изобщо не ѝ пука за тебе. От ясно по-ясно е, че няма да дойде. Ако питаш мен, тя никога не е имала подобно намерение.

Очевидно София беше права. Въпреки това без желание излязох от голямата вила, докато таксито вече ни чакаше пред вратата.

– Къде ще ходим днес? – запита весело добре познатият ни шофьор.

– В Канкал. Ресторант „Мезон дьо Брикур“.

– Ами... – поколеба се той с ръка върху скоростния лост. – Искате да кажете „Кокийаж“ в Сен Мелоар-дез-Онд?

София ме погледна объркано.

– Да, вярно – възкликнах аз достатъчно високо, за ме чуе и тя. – Съвсем бях забравила, че Рьоленже още преди години затвори своя ресторант „три звезди“.

Истината беше, че по примера на своите прочути колеги Робюшон, Сандранс и Вестерман, Рьоленже също се бе отказал от престижното отличие, изморен от постоянните усилия да поддържа толкова висока класа. Само на няколко километра от предишното си заведение беше открил ресторант „Кокийаж“, разположен в „Шато Ришьо“, разкошна вила от двайсетте години на миналия век, срещу Мон Сен Мишел.

– Точно така – потвърди шофьорът. – Значи, искате да посетите новия му ресторант?

– Да, господине – побързах да отговоря аз.

Сен Мелоар-дез-Онд е малка, рядко населена община, разположена покрай залива, източно от Канкал.

На това място, тъкмо преди да премине в безкрайна пясъчна ивица, брегът отново се издига, а вилата е кацнала на самия връх на скалите.

До паркинга имаше рекламна табела на „Кокийаж“.

– Добър ден, госпожици – посрещна ни радушно салонният управител. – Къде предпочитате да обядвате? Вътре или на малката тераса отзад?

– На терасата! – отвърнахме двете в един глас.

От тясната ивица морава, с няколко маси под сянката на завеса от пинии, се отриваше прелестна гледка. Морският пейзаж отляво беше див, а отдясно постепенно се усмиряваше и в далечината се очертаваше величествената грамада на Мон Сен Мишел.

Дъждът временно беше спрял и слънцето огряваше дискретния лукс на това място, което София разглеждаше с възхита.

– При всички случаи семейство Барле са умеели да живеят.

Когато сервитьорът дойде да вземе поръчките – за мен сепия, печена на въглени, с пиментон „де ла Вера“, за София агнешко от животно, отгледано на солени ливади, аз прошепнах на ухото му:

– Знаете ли дали бих могла да видя господин Рьоленже? – и веднага добавих: – Двамата с мъжа ми са стари познати.

– Съжалявам, днес отсъства.

Обичайно за прочутите готвачи бе да пътуват непрекъснато, за да поддържат реномето си.

Поколебах се дали да задам следващия въпрос, защото така рискувах да пропилея шансовете си:

– В такъв случай... възможно ли е да кажа няколко думи на неговия помощник?

– Ще проверя... Вие сте госпожа...?

– Барле – отвърнах аз. – Анабел Барле.

Изглежда, фамилията направи нужното впечатление, защото почти веднага се появи мъж на около петдесет години, с готварска шапка и бяло сако.

– Добър ден, госпожо. Искали сте да ме видите?

– Да... Всъщност исках да видя господин Рьоленже.

– Днес той отсъст...

– Зная. Питах се обаче от колко време работите заедно с него.

– О – възкликна той с нескрита гордост. – Повече от двайсет и пет години. Постъпих като чирак, а от десетина години съм негов първи помощник.

Това означаваше, че през юни 1988 година вече е бил на работа при своя шеф.

– Правя малко проучване за фамилията на моя съпруг.

Бях решила да карам без заобикалки.

– Става дума за сватбата на моя девер Давид Барле... Сигурно сте чували... Обядът е бил в „Мезон Брикур“.

– Твърде възможно – отвърна той с неочаквано студен тон.

– Бих искала да знам дали си спомняте нещо по-конкретно от този ден.

– Какво по-точно?

– Все едно: спор, някакво произшествие...

– Много време мина... – би отбой готвачът.

Нарочно не бях споменала точната дата и отговорът му ми прозвуча като признание: значи, чудесно си спомняше.

София винаги е била хитруша и порядъчно нахална, затова моментално намери точните думи, с които да сломи защитата на готвача.

– Не намираш ли, че обслужването е доста бавно? – обърна се тя към мен.

– Така е... Тъкмо си мислех същото. Господинът вероятно трябва да ни отговори, за да може по-скоро да се върне към задълженията си. Инак клиентите ще се оплачат...

Мъжът пристъпи неуверено под високата си шапка, после се посъвзе и отстъпи:

– Вижте... Споменът не е от приятните. Семейство Барле са близки приятели на господин Рьоленже. През онзи ден те особено държаха всичко да мине възможно най-добре.

– Но това не се случи?

– Напротив... Е, поне от кулинарна гледна точка.

– А като се изключат блюдата? – обади се София, като въртеше с пръсти къдриците си и не снемаше от него огромните си черни очи, за да го подтикне към откровеност.

– Веднага след десерта в градината избухна свада.

– Кои се скараха?

– Младоженецът Давид и брат му.

– Луи.

– Точно така. Изпразвах кофите за смет на двора, когато ги чух. Дори се наложи да се намеся, за да ги разтърва.

– И знаете ли за какво се караха?

– Не разбрах всичко... Но онзи, когото нарекохте Луи, заплашваше да разкаже всичко на родителите им. Нямам представа какво имаше предвид. После всеки отиде да се напие в своя ъгъл и всичко приключи... След това нещата се успокоиха.

Тъкмо в този момент като по чудо двете порции се появиха на масата. Уханието, което се носеше от тях, видът, цветовете на подправките и дори белотата на порцелана бяха достойни за възхищение.

Помощникът се възползва от това, за да се оттегли в убежището си, а ние двете с охота се нахвърлихме на блюдата.

Под гальовните лъчи на слънцето, смекчени от сянката на люшканите от вятъра високи дървета, стигнахме до десерта и кафето. Свежият бриз ни подканяше да останем на местата си, където се чувствахме леко натежали и доволни.

Въпреки това решихме да се поразтъпчем до плажа по посока на Мон Сен Мишел. Обгърнати от дъха на морето, се отдадохме на размисли.

– Това потвърждава предчувствията ти – обобщи София. – Луи е знаел всичко за връзката между Давид и Орор още преди сватбата.

– Да... Само не е ясно какво е казал Давид на брат си, за да му попречи да разкрие истината пред Андре и Ортанс.

– Аха... Само дето Ортанс вече е била в течение.

– Зная. Сигурна съм обаче, че нищо не е казала на мъжа си.

– Смяташ, че си е отишъл от този свят, без да разбере какво се случва в собственото му семейство?

– Така си мисля... Инак човек като Андре в никакъв случай не би позволил подобна низост. Представяш ли си какъв срамен скандал е това за династията Барле?

Отвъд големите хангари за стриди покрай шосето брегът придобиваше по-див изглед. От дясната ни страна се издигаше вятърна мелница с неподвижни криле. Плажът се ширеше тъй далеч до хоризонта, че не беше за вярване как приливът би могъл да го залее.

– Признай, че си задаваш въпроса.

– Кой въпрос?

– Дали Давид е бил способен да повреди нарочно онази проклета лодка, само и само да затвори устата на Луи...

Вярно бе, че след свидетелството на готвача се опитвах по всякакъв начин да скрия дълбоко в съзнанието си тази ужасна загадка. Ускорих крачка, вперила поглед в далечната камбанария на манастира със статуята на архангел Михаил, който сразява дракона.

На връщане в таксито приятелката ми прочете някакъв есемес на мобилния си телефон и неволно прихна:

– Отгатни какво съобщение получих.

– Нямам представа...

– Спомняш ли си, когато преди година пак бяхме тук заедно? Тогава ми спомена за твоя съмнителен клуб... „Бригантен“. Записах се в него чрез Интернет. Представи си, днес те организират вечер за двойки. Чудничко, нали?

Спомних си как пътувам в микробуса, който преди няколко седмици ме бе откарал до Сен Броладр... как получих оргазъм в прегръдките на пламенната червенокоса жена, която ме притисна в съблекалнята...

– Може би ми предлагате да се отдадем заедно на разврат, госпожице Петрили? – запитах я дяволито аз.

В огледалото за обратно виждане зърнах широко ококорените, вперени в нас очи на шофьора, който не пропускаше нито дума.

Приятелката ми се изчерви. Виж ти, подобно нещо никога не ѝ се случваше. Вероятно точно това си мечтаеше. Може би нашите преживявания от предишната вечер бяха напълнили главата ѝ с всякакви фантазии.

– Престани с глупостите си... – възмути се не дотам убедено тя.

Закачливият ни разговор прекъсна, когато най-сетне стигнахме до „Рош брюн“. Пред вратата беше спрял дълъг черен седан с размерите на лимузина като знак, че имаме посетител. Дори София, която беше виждала тази кола само веднъж или два пъти – първия път, когато Луи ме бе отвлякъл по време на джогинга, – веднага разбра кой е той.

– Предупреди ли те, че ще дойде?

– Не... – прошепнах със свито гърло.

– Искаш ли да ви оставя?

– Може би ще бъде по-добре... Сърдиш ли ми се?

– Разбира се, че не. Мисля, че имам готов план за прекарване на вечерта... – пошегува се тя, размахвайки мобилния телефон.

– Благодаря.

Още щом прекрачих прага, разбрах по миризмата, че в камината гори огън, а откъм една стая, където имаше стар грамофон, се носеха звуците на пиано.

Луи седеше на канапето, само по риза и джинси, непринуден и приветлив като пламтящите главни пред него. Вместо да се втурне към мен, той ме прие като след обикновен ден и само разтвори прегръдки с усмивка. Веднага побързах да се сгуша до него.

– Шопен? – запитах го тихо.

– Не, Шуберт – поправи ме ласкаво той. – Трио за пиано и струнни инструменти номер едно. Алегро модерато.

Самият той влизаше в ролята на странен модератор. Не ме беше дарявал с толкова приятна изненада от... може би от нашата първа нощ в „Шарм“ – нарочно изключвах импровизираната ни сватба, тъй като тя се бе състояла при доста неясни обстоятелства. Ала сега, в тази стара къща, на която той бе съумял да придаде живот само с няколко ноти и няколко клонки в камината, нищо не беше в състояние да помрачи моето щастие. За миг забравих безбройните въпроси, които напираха в мен, за прерязаното кормило, прекършило живота му и коляното му, присъдата, надвиснала сега над него...

Притисната до топлите му, стегнати и едновременно меки гърди, мечтаех единствено за ласки.

– Признавам, че пристигнах твърде рано за срещата... Но не мисля, че папараците ще се сетят да ме търсят тук.

– Зерки знае ли къде си?

– Майната му на Зерки. Нощите все още ми принадлежат...

„За колко още време?“, запитах се горчиво аз.

– ...а следователно принадлежат и на теб... където и да се намираш.

Посещението му не беше просто хрумване. То беше резултат от зова на плътта, която чувствах трепетна при докосването на ръцете, на устните ми, от зова на любовта.

Въпреки недъгавия си крак – зърнах бастуна, облегнат до камината – той ме сграбчи и ме вдигна с удивителна лекота. Розата на шията му молеше да я целуна, но жестът му ме спря.

– Почакай...

Така започна нощта, която той бе планирал във фантазиите си през целия път дотук. В кухнята ме положи върху голямата кафява дървена маса и започна да сваля дрехите ми, като всеки път притискаше устни върху оголената кожа.

– Теб не те обичам – обърна се той най-напред към пъпа ми. – Не, теб ще те изпия.

Сетне свали белия ми памучен топ и се нахвърли на шията ми.

– Теб също не те обичам... Ще те схрускам.

При тази думи впи зъби в нежната кожа – като вампир, който смуче копнеж.

После ме отнесе до долния край на стълбите и ме постави на първото стъпало. С рязко движение вдигна полата ми, коленичи пред мен и дръпна встрани слиповете ми.

За момент съзерцава влажната ми цепка, явно решен да се наслади на гледката, после се вмъкна между бедрата ми и жадно залепи устни върху нея.

– Теб... Теб те обожавам.

Никога не го бях виждала да ме желае толкова силно и затова не обърнах внимание на странните му думи. Той боготвореше тялото ми и преклонението му пред него не след дълго ме докара до полуда. Почувствах как вулвата ми е пълна с тръпчив сок.

Когато включи в действие езика с присъщото му бавно усърдие, с онази точност, която откриваше безпогрешно най-чувствителните места, аз разтворих широко крака и се вкопчих в косата му, както кораб притяга въжетата в разгара на буря. Ала само след един или два проблясъка на наслада внезапно спря, отново ме вдигна на ръце и ме понесе из къщата. Едва тогава ми стана напълно ясно намерението му: да остави из целия дом следите от нашето желание, да го бележи с нашите телесни течности, да окачи по стените рисунките и платната на нашата красота.

За пръв път проникна в мен върху парапета на стълбищната площадка, прав срещу разтворените ми бедра.

В малката баня до моята спалня, когато лакомо налапах члена му, след като тъй дълго бях лишена от близостта му, той се обърна към устата ми:

– Благославям деня, в който за пръв път се докосна до мен. Не си и помисляй да спираш да ме смучеш. Чуваш ли?

Понякога ме връщаше там, откъдето вече бяхме минали, сякаш творбата ни се нуждаеше от втори слой любов. Тогава отново преминавахме към кучешката или към „лотос“, все едно продължавахме оттам, докъдето бяхме стигнали; отдавахме се на удоволствието със старание, като двама добросъвестни работници. Внимателно подхождахме към всяка подробност, която ще удесетори насладата на другия, като аз прокарвах език по главичката на члена му, за момент излязъл от мен, а той дразнеше с показалец клитора ми, когато притиснех корем към него. За да ме влуди съвсем, пъхна пръст в ануса ми тъкмо в момента, когато вълната на оргазма го стягаше.

След като се изпразни в мен, той ме погледна право в очите и обобщи всички обръщения, които до този момент бе отправил към различните части на тялото.

– Не обичам вас... Обичам Нея... Няма да ви уча. Ще ви наоазбуча.

Този път и двамата прихнахме без задръжки в пристъп на волна първична радост, която се смеси с отшумяващите тръпки на страстта.

Музиката в салона отдавна бе престанала, когато двамата най-сетне се изтегнахме върху моето легло.

– Мисля си, че трябва да опростим нашия код – каза Луи, галейки замислено тялото ми с опакото на дланта.

– Какво? – запитах изненадано аз, излизайки бавно от унеса.

Всъщност досега рядко бяхме прибягвали до нашия кодиран език. Трудно бе да се вмъкнат в обикновен разговор измислените от нас ласки, като пръст във вагината, който означава „имам нужда от теб“ или ощипано зърно на гърдата („Обичам те“).

– И какво предлагаш?

– Предлагам... – поколеба се той, дирейки за момент вдъхновение – да свържем всяка част от тялото с буква от азбуката. А като анус, Б като бедра, В като вагина, Д като дупе, Е като...

– Окей, окей – прекъснах го аз. – Но как ще използваме това?

– Много просто: ако натъртим съответната начална буква на някоя дума, това ще означава, че мислим за съответния участък от тялото. Ако направим това два пъти, значи го докосваме...

– Или по-скоро приканваме другия да го докосне – поправих го аз.

– Точно така – съгласи се той, отправяйки ми съучастническа усмивка.

Виждах, че тази игра на думи го възбужда не по-малко от играта на тялото.

– Съгласна съм... Напълно ме устройва. Ами ако два участъка започват с една и съща буква? Като например... Зъби и задник.

– В такива случаи ще проявяваме гъвкавост – прихна той. – З ще си остане за зъби, а Д за дупе.

И така, върху гърба на стар плик, с помощта на зле подострен молив през тази нощ ние установихме връзка между тялото и думите:

А като Анус

Б като Бедра

В като Вагина

Г като Гърди

Д като Дупе

Е като Език

Ж като Жили

З като Зъби

И като Извивка (по волята на въображението)

К като Клитор

Л като Лакът

М като Мускули

Н като Нос

О като Очи

П като Пубис

Р като Ръка

С като Скули

Т като Талия

У като Устни

Ф като Фалос

Х като Ханш

Ц като Цепка

Ч като Чело

Ш като Шия

Щ като Жокер (получателят определя участък по свой избор)

Ю като Юмрук (пъхнат на съответното място)

Я като Яйца

Естествено, нито за момент не стана въпрос за обстоятелствата, при които ще бъдем принудени да използваме занапред тази тайна азбука – като се започне с осемнайсетте месеца затвор, отредени му от правосъдието, за които не смеех да загатна, сякаш самото им споменаване щеше да предизвика съдбата.

Допрях устни върху двете букви, татуирани върху зачервената му кожа в свивките на коленете, с надеждата тяхната хладина да им донесе облекчение: К отляво, О отдясно... Може би нокаут, но все още изправен благодарение на моите целувки. Съдията нямаше право да помрачава този момент!

Човек не може да си позволи да бъде прекалено сериозен, когато разполага само с няколко часа за любов.

13

8 юли 2010 година

Пред лицето на опасността у детето е налице само едно чувство: страх. И две възможни реакции: вцепенение или бягство. С годините постепенно се научих да превъзмогвам тези рефлекси. Научих се да посрещам всичко с вдигната глава и да не давам израз на слабостта си.

С две думи, свикнах да гледам дявола в очите. Каквото и лице да е избрал той, за да ми се яви...

„Здравей, Ел... Давид е. Бях помолил Клое да организира среща между нас, но, изглежда, е забравила. Няма значение, не е късно. Все пак бих искал да се видим. Искам да споделя с теб важни неща. Уверявам те, нямат нищо общо с онази статия... Впрочем да, но непряко... С една дума, обади ми се да отидем заедно на вечеря. Целувам те.“

На вечеря с него? Сериозно?

Той, изглежда, не се страхуваше от нищо. Не се срамуваше от нищо, никакви скрупули не можеха да спрат движението му към разрухата.

За щастие, завръщането ми в Париж бе съпроводено от няколко по-приятни вести. Макар Луи да си бе заминал преди моето събуждане, по особен начин той продължаваше да бъде с мен: пощенската кутия преливаше от ръкописни страници, продължение на

Азбуката на твоето тяло.

Тил (същ. ж. р.): тя беше само тил, беше само обещание. Бях забелязал това момиче в метрото в гръб и изведнъж се изпълних със силен копнеж по задната част на нейната шия. Тилът ѝ беше толкова нежен, толкова деликатен, толкова крехък, че будеше у мен неудържимо желание да го докосна. Запомних часовете, когато пътува, и я следвах в продължение на няколко дни, като я зървах още в коридора и всеки път отзад. Не знаех как изглежда нейното лице и макар да горях от нетърпение да го видя, съзнателно отлагах този момент, предварително убеден, че то по нищо не би могло да се сравни със съвършения ѝ тил. Ала една сутрин не издържах, престорих се, че се спъвам по стълбите на няколко крачки зад нея, за да привлека вниманието ѝ. Тя инстинктивно се обърна и пред очите ми се появи най-странната и изумителна гледка, която би могъл да си представи човек: видях втори тил, съвършено еднакъв с този, който обожавах. Жената с два тила съхраняваше своята красота и своята тайнственост... А дали въобще беше жена?

Бях впечатлена от фантастичния елемент в неговия разказ, който ми разкриваше неговите минали и сегашни демони. Жената с два тила... Дали това не беше онази, която съчетаваше в себе си две жени с едно лице, Орор и мен?

Тъй като София вече живееше при мен, цяла вечер обсъждах с нея причините, които биха ме накарали да приема поканата на Давид.

– Първо – постави тя предварителното условие, – нито Луи, нито Зерки на бива да научат за това.

– Разбира се, че не бива, да не си се побъркала... Луи никога не би ми простил.

– Освен това трябва да си наясно какво очакваш от тази среща. Напомням ти, че последния път, когато вечеряхте заедно, не научи нищо ново. Да не говорим, че този мръсник те манипулираше както си искаше.

Наистина имах лош спомен от случилото се. Под предлог, че ми предлага закрила, Давид ми бе описал Луи като рецидивист, като сексуален маниак, убеждавайки ме да го напусна.

– Не очаквам, че ще се съгласи да накара Гобер да оттегли жалбата си срещу галерията...

– И на мен не ми се вярва – подкрепи ме тя.

– Не се надявам и на някакви важни разкрития за ролята му в злополуката с лодката.

– На едно мнение сме. Тогава въпросът е: какво би могла да изтръгнеш от него?

– Мога да го накарам да ми разкаже за Орор. За тяхната връзка, за брака им...

София ме погледна изненадано:

– Сигурна ли си? От Франсоа знам, че не желаеш да използваш това срещу Давид...

– Вярно. Струва ми се обаче, че това е единственият начин да пробия бронята му.

За момент всяка от нас потъна в мислите си, после тя първа взе думата:

– В такъв случай, скъпа, остави на него инициативата. При положение че иска среща с теб, след като вече държи Луи в ръцете си, намерението му не е просто да си побъбрите. Очевидно иска да се сдобие чрез теб до нещо конкретно. Нещо, с което все още не разполага. Затова остави той да говори. Скоро ще свали картите. И едва тогава ти ще можеш да разкриеш тайните му.

Тревожех се, че Давид ще се опита да изтръгне от мен някакво сведение. Какво все още не му беше известно? Нима бе дотам луд, че да се помъчи да ме привлече на своя страна? Въпреки неговата горделивост и мегаломания ми се струваше малко вероятно. Не и сега, когато аз и Луи бяхме женени. Освен ако подмолните му действия срещу неговия брат от последните месеци не целяха именно това...

Тъй като предстоящата игра щеше да следва неговите правила, оставих Давид да определи мястото на срещата. С дързост, която не обещаваше нищо добро, той се спря на ресторант „Дивелек“, където бяхме вечеряли, след като бе поискал ръката ми.

– Много мило би било отново да се видим там, нали? – подхвърли той с весел тон.

Стегнат в елегантния перленосив костюм, Давид ми се стори малко отслабнал... и с изкуствен загар, предназначен сякаш да покаже, че е във форма. Само няколко дни преди подписването на договора с корейците имиджът за него беше по-важен от всякога.

– Не съм сигурна дали е мило... – отвърнах сдържано аз. – Но знаеш предпочитанията ми към специалитетите на този ресторант.

Особено скаридите с шампанско, които веднъж Арман бе приготвил в моя чест.

Въпреки това още от самото начало осъзнах, че не ще успея да изиграя ролята на момиче, което се оставя да бъде подведено, както ме бе посъветвала София. Как бих могла да понеса отвратителния начин, по който той открай време манипулираше жените: Орор, която бе държал през цялото време под похлупак; Алис, която приемаше и изоставяше според прищевките си... и най-сетне аз самата, която първоначално бе преотстъпил на брат си, а накрая ме бе изоставил на разюзданите изнасилвачи без лица?

Взех чантичката си и извадих от нея няколко фотокопия, които бях направила набързо в последния момент: снимката с коледната елха, формуляра за постъпване в Сен Броладр, снимката на плажа, върху която се забелязват техните родилни петна, статията в Осеан за смъртта на Роже и Ноел Льобурде и накрая поканата за сватбата с Орор. Всички парчета от пъзела.

Подредих листите върху безупречно бялата покривка и го погледнах, без да трепна:

– Макар от няколко дни да разполагам с всички тези документи, остава един въпрос, на който не мога да отговоря сама: как е възможно, Давид, да се ожениш за родната си сестра?

Знаех, че като свалям маската, едва ли ще го накарам да постъпи по същия начин. Вероятно той вече хранеше определени подозрения. И с пълно право, тъй като бях включила мобилния на диктофон, още преди да вляза в ресторанта, и сега той записваше всяка наша дума.

Давид вдигна чашата уиски към устните си и бавно отпи няколко глътки. Известно време потраква с кубчетата лед в нея с небрежна усмивка. Без съмнение оценяваше моята войнственост и искаше да ми даде да разбера колко нелепа е тази атака.

– Аз също имам въпрос към теб. Вече съм ти го поставял. Обещавам ти, че ако ми отговориш, аз ще сторя същото. Не по-малко откровено от теб.

Това предложение, ти на мене, аз на тебе, ме изненада, но успях да запазя спокойствие.

– Слушам те...

– Как е възможно да изоставиш мъж, когото твърдиш, че обичаш, пред самия олтар? И веднага след това да отидеш да се чукаш с брат му? Как?

Грубостта му ме зашлеви като плесница. И сякаш това не му стигаше, затова добави с преднамерен цинизъм:

– Сама разбираш, че тъй като не съм жена, някои аспекти от вашата психология ми убягват... Просто искам да разбера. Всъщност тази вечер дойдох именно затова.

Какво очакваше от мен? Може би извинения? На това ли бе разчитал, уреждайки срещата между нас?

Беше минала повече от година, но въпросът оставаше висящ. Нищо не бе уредено. А аз бих могла да изтъкна противоречивото му поведение. Нима самият той не ме бе захвърлил в прегръдките на Луи в резултат от онази извратена уговорка между двамата?

Подирих в любовта си към Луи силата и спокойствието, от които се нуждаех, и едва тогава отговорих:

– Предполагам... Предполагам, че е трябвало да стигна до точката на невъзвратимост с теб, за да осъзная колко силно обичам него. Зная, че трудно би могъл да го приемеш... но в постъпката ми нямаше нищо предумишлено. И най-малко съм искала ти да страдаш.

Той се задоволи да изслуша отговора ми и само потрепването на клепките издаваше чувствата му. После направи знак на сервитьора да му донесе второ уиски.

– Може да ти се стори странно... – добавих в заключение, докато той продължаваше да мълчи. – Но смятам, че за мен дилемата е била следната: кого от вас двамата бих искала да защитя от неговия брат? Кой по-силно се нуждае от мен... и аз от него?

Спомних си Луи от нашата последна тайна среща в хотел „Шарм“ в деня, когато го бях принудила да опише плана, измислен от Давид, на който той бе само изпълнител. Тогава видях колко безпомощен, колко уязвим е в действителност и това ме накара да застана изцяло на негова страна.

Лицето на Давид се изкриви в неволна усмивка и той въздъхна, вперил поглед в отблясъците на кехлибарената течност в чашата.

– Говориш странни неща.

– Странни ли? – удивих се аз.

– Да... Защото се канех да ти дам съвършено същия отговор.

Явно напрежението между нас бе станало осезаемо, защото една ръка плъзна чиниите върху покривката и моментално изчезна, сякаш се боеше да не ни попречи.

– Не съм сигурна, че те разбирам...

Или по-скоро смятах, че по този начин опитва да се изплъзне: излизаше, че е отнел сестра си от Луи, направил я е против волята ѝ своя съпруга и най-сетне я е скрил от света, просто изпълнявайки по този начин дълга си на по-голям брат.

– Напротив, смятам, че много добре ме разбра – възрази той с неочаквана сериозност, вперил кафявите си очи в моите. – Всяко мое решение по отношение на Орор и мен от детството насам е било продиктувано от стремежа ми да я предпазя. Всяко!

– Включително да се ожениш за нея? – отвърнах раздразнено аз.

– Луи се отнасяше към момичетата като към бонбони. Дори да приемем, че се бе оженил за нея, щеше да я захвърли само след година! И какво би се случило след това с нея? Какво би получила в наследство освен фамилията и мизерна издръжка? Какво би ѝ останало от всичко това?

В потвърждение на думите си посочи салона на ресторанта и изисканите клиенти.

От казаното излизаше, че просто е споделил с нея своя реванш срещу обществото.

– Да не би да искаш да кажеш, че си спал със сестра си само за да ѝ дадеш същите привилегии като твоите? Това е нелепо.

Давид вдигна лакти, с изкривени от ярост черти се надвеси над масата и тикна показалец под носа ми.

– Забранявам ти! – просъска през зъби той. – Чуваш ли? Забранявам ти!

Вероятно усети смаяните погледи, отправени към него от околните маси, защото се дръпна назад и се отпусна на стола. Устата му все още беше свита от сподавен гняв.

После се посъвзе, но с все така остър тон добави:

– Нека изясним нещата: никога не съм я докоснал. Никога. Боже мой, та тя е моя сестра!

Това изясняваше много страни от интимния му живот: множеството любовници и авантюри, а преди всичко поразителното въздействие, което бях оказала върху него, след като бе открил съществуването ми. Необикновената ми прилика с Орор, без да бъда самата Орор, ме превръщаше в достъпна версия на неговата сестра. Никаква забрана не би могла да му попречи да задоволи с мен страстта, която изпитва към нея.

За да спечеля време, схрусках една скарида. Уханието на подправките дълго гали небцето ми.

– Прелест – прошепнах с намерение да сваля напрежението.

Ала Давид сърдито отблъсна с вилица омара в своята чиния.

– Ако не беше болезненото упорство на Луи, тази негова фискация към Орор и мен... И на всичко отгоре отвратителният шантаж... – добави той, за да довърши мисълта си. – Никога нямаше да стигнем дотам.

– Имаш предвид вашата сватба? Когато е заплашил да разкрие всичко пред Андре?

Не бих могла да кажа кое го изненада повече: това, че наричам баща му по име, или че съм в течение на случилото се през онзи ден.

– Да... Тогава Луи за малко не призна всичко. Впрочем нещата свършиха зле, защото се сбихме.

– Зная... – потвърдих аз. – И в крайна сметка какво го възпря? Вероятно не силата на твоя десен прав?

Той прие шегата ми като поредна подигравка и реши да не ѝ обръща внимание.

– Много просто: казах му, че ако направи подобна глупост, никога повече няма да види Орор.

– А след това двамата с нея постъпихте тъкмо по този начин, нали? Тя изчезна?

– Хм... – изръмжа утвърдително той. – Впрочем идеята за това дойде по-късно.

Глътката малцово уиски го подтикна да продължи своята изповед, без съмнение най-искрената, която до този момент беше правил.

– Кога? Кога решихте, че тя трябва да умре?

– Около месец по-късно, когато се постави въпросът да поема управлението на групата, а Луи заплаши да разгласи историята пред пресата.

Трудно ми бе да си представя моя съпруг в ролята на изнудвач, който срещу мълчание осребрява своя дял от фамилната торта. От друга страна, знаех, че страстта у него бе взела връх над материалния интерес, че за него Орор е била хиляди пъти по-ценна от мястото в групата „Барле“. А Бог знае какво не би извършил един мъж, лишен от жената, която обича...

Сега беше моментът да мина в настъпление и да накарам Давид да направи най-страшното признание.

– Все пак... – започнах внимателно – тогава е имало и друг начин да бъде сложен край на всичко това.

– Какъв начин? – запита той и вдигна вежди.

– Да се избавите от Луи.

Лицето му стана безизразно, но в очите му прочетох смайваща откровеност.

– Как така „да се избавим от Луи“?

– Като го зачеркнете. Просто като го премахнете.

– Да не си се побъркала? Нима смяташ, че съм способен да убия брат си?

– Вие сте братя само по документи – напомних му с безмилостна прямота аз.

– Няма значение дали ми е брат, или не! Аз не съм убиец – глухо и натъртено заяви той.

– Добре, добре... – повторих, за да разсея отново надигащия се в него гняв.

С опакото на ръката той решително премести чинията встрани, давайки по този начин знак на персонала, че повече няма да я докосне.

– Мога ли да знам откъде ти е дошла наум тази абсурдна мисъл?

– Моторницата от „Рош брюн“... в която родителите ви са намерили смъртта си...

– Е, и какво?

– Не е било злополука, Давид. И още по-малко самоубийство. Кормилото е било нарочно повредено.

– Какво?!

Не вярвам в женската интуиция. Въпреки това бих могла да се закълна, че в този момент мъжът пред мен, моят бивш годеник, изобщо не се преструваше на смаян.

За момент остана с отворена уста, след което му описах последните си разкрития и мнението на специалист като Ивон Денуе.

– Не е възможно. Лодката беше чудесно поддържана. Всяка година в началото на лятото от Келмер идваше техник да провери състоянието ѝ.

Ивон беше пропуснал да спомене тази подробност. Несъмнено да не би да го заподозра, че самият той е извършител на саботажа.

– Повредата може да е била направена след прегледа – предположих аз.

– Да, разбира се... Но според мен причината за злополуката е в онзи, който е държал кормилото.

– Какво искаш да кажеш?

– Луи изобщо не умееше да управлява лодка. Открай време не обичаше плаването. От двама ни само аз проявявах желание да се науча.

– И научи ли се?

– Да, справям се... Изкарах курсове и след това, когато излизахме с моторницата, често я управлявах. Ако оста на руля е била повредена, веднага щях да забележа. Никога не бих се отдалечил от брега.

– Но не и Луи, това ли искаш да кажеш?

– Да. Впрочем татко бездруго рядко му позволяваше да управлява. И вижда се как е успял...

Сервитьорът взе чиниите, макар тази на Давид да беше почти пълна, и запита какви ще бъдат следващите поръчки.

– Ще желаят ли господинът и госпожата десерт?

Предложението беше примамливо, но аз последвах Давид и се отказах, като любезно поклатих глава.

Събрах документите, които бях подредила на масата. Бях дошла да разоблича мъжа, когото само няколко минути преди това смятах за чудовище. Сега пред мен беше изпаднал в униние човек, когото моите разкрития бяха объркали и натъжили.

Той допи втората чаша скоч и с мътен поглед бръкна в джоба на сакото, откъдето не без мъка извади някакъв плосък предмет.

– Вземи... Това ти принадлежи.

Той постави тефтерчето „Десет-пъти-дневно“ върху покривката и с разтреперана ръка го плъзна към мен.

Предполагам, смяташе това като жест на добра воля. И все пак веднага добави:

– В замяна бих искал да ми върнеш ключа от дома Дюшеноа. Тръгна си оттам преди повече от година... Трябва да признаеш, че вече нямаш никакво основание да го държиш у себе си.

Дали тази размяна не му бе подсказана от адвоката Бофор? Дали се бе досетил за моето първо посещение на улица „Тур де Дам“ № 3 и се боеше, че отново мога да се промъкна там?

Въпреки това, разсъждавайки логично, реших, че изобщо не му е известна системата за наблюдение в неговото жилище, нито пък компрометиращите видеозаписи, които притежавах. Може би просто искаше да предотврати враждебни действия от страна на Зерки, макар да нямаше представа от какво естество биха били те?

На свой ред прерових чантата си и извадих големия ръждясал ключ.

– Ето го...

Той бързо го грабна, сякаш се боеше да не променя намерението си.

– Благодаря.

После посочи сребристото тефтерче и се усмихна с крайчеца на устните.

– Винаги съм знаел, че притежаваш дарбата да пишеш... Въпреки това бях изненадан от качеството на твоите изповеди.

– Всичките ли ги прочете? – възмутих се аз.

– Само няколко страници... Но те бяха достатъчни, за да си дам сметка за литературните ти заложби.

– Хммм – изсумтях с престорена скромност.

– Напротив – настоя искрено той. – Убеден съм, че сътвореното от теб заслужава да бъде публикувано.

– Целта ми не беше такава.

– Предполагам... А след това не си ли написала нещо, което да може да бъде издадено?

Поколебах се дали да го излъжа. Никак не ми се щеше да го посвещавам в бъдещите си проекти. Въпреки това, поласкана от неговия комплимент, не устоях и подканена от приветливата му усмивка, признах:

– Засега си водя само бележки.

– За съставяне на дневник ли?

– Не... По-скоро за роман.

– Сериозно? И какъв ще бъде сюжетът?

– О, как да ти кажа...

Махнах с ръка в опит да обхвана с жест нас двамата, останалите посетители и цял Париж, върху чийто декор се разкъсвахме взаимно вече повече от година.

– Значи, нашата история, така ли? – предположи Давид с ликуваща усмивка.

– Не точно... Но да речем, че от нея черпя вдъхновение.

– Аха! Любопитен съм да го прочета.

– Все още съм далеч от края – скромно подхвърлих аз.

– Няма значение. Знаеш ли, че съм твърде близък с Бернстейн?

– Албер Бернстейн ли?

Неволно повиших глас. Албер Бернстейн, наречен Бербер, беше един от най-прочутите френски издатели. След като бе ръководил няколко издателства в „Сен Жермен де Пре“, накрая бе основал собствена издателска къща Е & О и оттогава жънеше успехи. От десетина години насам печаташе популярните романи на Грегоар Мало, всеки от които се продаваше в близо милионен тираж във Франция.

– Самият той. Когато миналата година се премести от улица „Жакоб“, му предложих един етаж от кулата.

– И той прие ли?

– Настани се на тринайсетия етаж. Никой не желаеше да работи там, но той не е суеверен. Смее се на подобни глупости.

Не можех да повярвам на ушите си.

– Значи, се познавате добре?

– Доста добре. Често се засичахме в асансьора и не след дълго се сприятелихме... От време на време вечеряме заедно. Дори купих дялове от неговото издателство. По принцип това ми дава право на глас в редакционния съвет. Трябва да призная обаче, че до този момент не ми е останало време да участвам в неговите заседания.

– Това е невероятно! – възкликнах като същинска хлапачка. – Никога не съм предполагала, че имаш подобни връзки.

– Бернстейн ми харесва. Интересна личност е. Впрочем знаеш ли какво ми предложи, след като прочете твоята статия в Економист?

Ето че стигнахме до най-деликатния въпрос, но забелязах, че той избягва да говори за него пряко.

– Не.

– Предложи ми чисто и просто да публикува моя автобиография. И ме запита дали познавам журналиста, който е написал въпросната гадост... за да му възложи тази работа.

– И ти какво му отговори? – запитах крайно възбудена аз.

– Че се съмнявам дали авторката ще се съгласи, предвид бурните ни отношения в близкото минало.

– Не си сгрешил... – потвърдих думите му и въодушевлението ми мигом се изпари.

– Искаш ли все пак да те запозная с него? – предложи Давид, видимо доволен от впечатлението, което ми бе направил.

В момента ми предлагаше да ме въведе в покоите на този принц сред издателите. Бербера, наричан така не само заради фамилията, но и защото обикновено носеше небесносини ризи, беше известен също така и със своята недостъпност. Никога не приемаше млад автор или такъв, чиито творби не се продаваха в достатъчно голям тираж, за да заслужат вниманието му. С други думи, в неговите очи аз не представлявах нищо.

– Ами... Не знам...

Опитвах се да запазя хладнокръвие и да не бъда заслепена от лъскавите пайети, които хвърляше в очите ми. Ала изобщо не се заблуждавах. Бях дошла тук, за да го манипулирам, а ето че той вече ме премяташе като палачинка.

– Имай предвид, че това с нищо не те ангажира. Защо не ми изпратиш по електронната поща нещо от онова, което си написала? Ще го накарам да хвърли един поглед... Така или иначе, ако не му хареса, няма и да те потърси. Това ти го гарантирам. Ако хората си въобразяват, че книгите се публикуват само благодарение на връзки, много се лъжат. Дори в издателство като неговото на първо място стои литературният вкус на шефа.

– Окей... – съгласих се, изчервявайки се като момиченце. – Ще видя какво мога да ти изпратя.

В края на краищата... Това с нищо не променяше съдебната сага между него и брат му. Нито пък обезсилваше видеозаписа с рускинята, това оръжие за масово медийно поразяване, с което ние и Зерки разполагахме. Всеки момент можехме да го използваме срещу Давид.

Нима, ако Луи не научи нищо, това, че приемам направеното предложение, би могло да се смята за кой знае какво предателство? Напротив, възприемах постъпката си като реванш по отношение на Давид: вземах онова, което той би могъл да ми даде, без да престана тайно да действам срещу него.

– Чудесно, Ел. Съвсем искрено ти казвам, че го заслужаваш.

Дали наистина заслужавах каквото и да било, след като се поддавах на примамката?

Вибрирането на мобилния телефон ме откъсна от размишленията. Двата есемеса бяха от Луи. Първият се състоеше от буквите УКВ-УКВ. Според нашия код това означаваше: докосни устните си, клитора, вагината. С втория ми даваше да разбера, че е взел преднина чрез буквите ММ, и пращаше цял ред влюбени усмивки.

14

10 юли 2010 година

Вероятно и вие като мен сте изпитвали чувството за вина, което ви кара да приемате прищевките на другия, които инак непременно бихте отхвърлили.

Есемесите на Луи се редяха един след друг върху екрана на мобилния и накрая бях принудена да сложа край на вечерята с неговия брат.

– Обмисли предложението ми – повтори Давид, когато вече бяхме на тротоара. – Правя го без задни мисли. И нека ти напомня, че то не те задължава с нищо. Нито към Албер, нито към мен. При всички случаи, ако нещата потръгнат, ще си имаш работа с него, а не с мен.

Истината беше, че Давид е акционер в Е & О, издателската къща на Бербер, но реших да не му възразявам.

– Окей. Ще си помисля.

Ала всъщност вече бях взела решение и той без съмнение отгатна това по прекалено любезната усмивка за довиждане, която ми отправи пред „Дивелек“. Да стана негова длъжница вероятно бе най-грубата грешка, която бих могла да допусна.

Наваксването трябваше да бъде съизмеримо с пропуснатото. Ето защо още на следващата сутрин, след нощ, белязана от инициалите ММ и други пламенни есемеси (за щастие, София бе отишла при Маршадо и ме освободи от присъствието си), аз отново минах през магазина BHV и най-сетне открих сребрист плик със задоволително качество.

Този път не се налагаше да прибягвам до посредничеството на Зерки. Веднага взех такси и се отправих към улица „Тур де Дам“. Адвокатът на Луи ми бе споменал, че всеки ден минава оттам, за да прибере пощата на своя клиент. А това означаваше, че моето писмо ще пристигне навреме:

А Б В Г Д Е Ж З И К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я

Искам да ти дам всичко. И да взема всичко от теб.

И заедно да измислим нови букви. 10.07.10. Часът и мястото на срещата са ти известни.

Обичам те.

Твоя Ел

Носех ключа у себе си и затова спокойно влязох да оставя писмото вътре. Фелисите веднага се втурна към мен и започна да ми се гали с мъркане. Успокоих се, като видях, че Йохана е изпълнила обещанието си да се грижи за нея.

Направих бърза обиколка на моя дворец и установих, че Луи е минал оттук само за да освежи гардероба си. Помислих си, че ако успеем да излезем здрави и читави от тази епопея, непременно ще го накарам да се преместим другаде. Не можех да си представя, че ще мога да живея сред тази позлата. Нито пък с подобен съсед.

Остатъка от деня посветих на приготовления за следващата вечер, тъй като бях напълно сигурна, че поканата ми ще стигне до Луи и че той непременно ще я приеме.

Фризьор, козметичка, пилинг и пълна епилация, следобедът премина като горещ сън, сред уханието на кремове и лосиони. Вечерта ми пък бе заета от писане и изрязване.

– Мога ли да знам какво всъщност правиш? – запита София.

Общото ни легло беше отрупано с купчина хартиени квадратчета. Върху всяко имаше буква от азбуката.

С кофичка сладолед в ръка, вперила поглед в някакъв безкраен сериал, тя напразно се опитваше да придаде някакъв смисъл на моето странно занимание.

– Утре вечер имам среща с Луи в „Шарм“...

– Да бе! И преди всяка среща в хотелска стая трябва да минем час по ръчен труд като в детската градина!

София знаеше за мен почти всичко. Никога не се колебаех да споделя с нея тайните си. Това обаче не се отнасяше за интимните ми игри. Те си бяха само наши. На тях се крепеше скритата ни свещена връзка. В това сливане на телата и душите всеки от двама ни се възраждаше. Как бих могла да го обясня на София?

– Знаеш, че в областта на секса все още съм с няколко обиколки зад теб... – отвърнах уклончиво аз.

– Аха... Вие с Луи правите доста странни неща. Започвам да се питам коя от нас двете е по-откачена.

– Още ли се съмняваш?

И избухнах в смях.

Някъде към полунощ се събудихме от глухо тропане по вратата.

– София! София, отвори, мамка му... Зная, че си тук!

По заваления говор разбрах, че Фред е пиян, а в такива случаи ставаше неудържим. Когато побеснееше, беше готов на всичко. София безмълвно се притисна в мен. С широко отворени от уплаха очи, двете зачакахме в мрака какво ще стане по-нататък. Не биваше да мърдаме, не биваше дори да въздишаме.

– Отвори или ще изкъртя вратата... Чуваш ли, мръсна курво?

Удряше толкова силно с юмрук по тънката врата от талашит, че тя всеки момент щеше да се откъсне от скърцащите панти. Ключалката също бе на път да поддаде.

Този негов пристъп на ярост ми припомни най-мрачните моменти от нашата връзка, когато идваше да тероризира мама под предлог, че иска да прибере онова, което му принадлежи, сиреч мен. Днес на мое място беше София. Чувствах се виновна пред нея, защото трябваше да я предупредя. Скъсването с него неизбежно водеше до подобни крайности.

– Всички трябва да научат що за цвете си... На вид си свястна, а си готова да подложиш задника си на първия срещнат... Курва си и нищо повече! Твоята приятелка също! Две курви!

По какво се отличава един кошмар от реалността? Може би по недоволния съсед, който най-после се появява.

– Ще престанете ли най-сетне? – изрева нечий глас от долния етаж. – Или да се обадя на ченгетата?

Известно време Фред продължи да удря с юмруци по вратата, но накрая спря. След известно, доста заплашително затишие, се чу как слиза с грохот надолу по стълбите към изхода, като от време на време раздава ритници по стените.

Сгушена до София, скрила нос в шията ѝ, си мислех, че на другия ден непременно трябва да подам заявление в полицията и да сменя кода на вратата.

На ставане запазихме дискретно мълчание за нощната случка и всяка от нас побърза да се отдаде на заниманията си: София замина за хотела в Рюей, където я очакваха прегръдките на Франсоа. Аз пък се готвех да приема в своите прегръдки Луи.

Малко преди да се отправя към хотел „Шарм“, за всеки случай реших да прегледам на мобилния видеозаписите от втора стая, за да се уверя, че е свободна. Всичко беше наред. Сцената беше празна и очакваше появата на актьорите.

– Правилото е просто – съобщих на Луи веднага щом влезе в стаята. – Изтегляш наслуки една буква, а след това избираш съответния аксесоар.

Луи ме гледаше жадно. Върху леглото предварително бях наредила цялата си колекция секс играчки, обогатена с няколко направени следобед допълнителни покупки.

В плен на възбудата, той бръкна трескаво в черната сатенена торбичка от „Долхаус“, веднага извади оттам ръка и с блеснали очи ми показа своя улов.

Всяка следваща нощ щеше да ни докаже, че всички номера са печеливши, че в тая игра ние всеки път печелехме и че тя изобщо не ни омръзваше.

Т като Талия

Обект: Ел

Инструмент: неговият пенис

Като начало той ме положи по корем и ме яхна. Със свити бедра и корем, за да не тежи прекалено върху задницата ми, започна леко да прокарва по извивката на талията ми своя скротум. Нежната заоблена плът едва докосваше основата на гърба ми, а топлината, която излъчваше, и немирните косъмчета пораждаха у мен приятно и странно усещане. Постепенно се извих и инстинктивно протегнах към него браздата на задника си.

Ненадейно някакъв продълговат и твърд предмет започна да почуква по прешлените ми като ксилофон. При всяко чукване аз простенвах някоя нота от гамата.

Капка семенна течност се отрони върху пламналата ми кожа. Възбудата му удвояваше моята наслада. Той оголи главичката на члена си и се зае да намаже със сперма горната част на бедрата ми. Издутата от желание топка се притисна последователно в двете ми полукълба, после проникна в цепнатината между тях и стигна до пъстрото цвете на ануса ми, който потрепна и по рефлекс се сви. Насоченият към него пенис чакаше разрешение да влезе.

На свой ред протегнах ръка и извадих от торбичката буква.

А като Анус

Обект: Ел

Инструмент: неговият член

Има неизказано удоволствие да изпитваш инстинктивната съпротива на сфинктера и настоятелния напор на допряното до него острие. Ако пенисът си даде труда да обърне внимание на кафявия венец отвън, където се намират едни от най-чувствителните ерогенни зони на човешкото тяло, може да предизвика нежни и пикантни усещания, по-приятни от кои да е други предварителни ласки.

Луи чудесно се справяше със задачата. На моменти се преструваше, че има намерение да проникне, разгръщайки постепенно розовите гънки, после неочаквано отстъпваше и се задоволяваше да покрие ануса ми с все по-обилната лепкава течност. Тази игра го доведе до границата на поносимото.

През следващите минути аз успях да накарам ануса си да улавя и леко да пощипва върха на главичката. Той все още не проникваше в мен и въпреки това тръпнещата ми плът, подобно на кръглоусто, вече извършваше смучещи движения.

Стори ми се, че ако продължава до безконечност тази игра, накрая ще се изпразни от външната страна на отвора. За да избегне това, той рязко се отдръпна и предложи:

– Мисля... Мисля, че трябва да направим пауза.

Г като Гърди

Обект: Ел

Инструмент: перо, неговият член

Негов ред беше да изтегли някоя от оставащите букви. С като Содомия? С като Секс? С като Садомазо?

След изпитанието, през което току-що бяхме преминали, галенето на гърдите отначало ми се стори доста блудкаво. Той бе взел перо, обагрено в черно и розово, и галеше последователно всяка гърда. Минаваше с широко движение по цялата извивка и всеки път спираше отдолу, където естествената тежест очертава уязвима гънка. После обхващаше повърхността до зърното, обикаляше около кафявата ареола, на места с розови петънца. Накрая гъделичкаше зърното с върха на перото и това ме докарваше до премала.

През това време грабнах наслуки един вибратор с двойно действие, който наричах „Ирландеца“ заради детелинката върху дръжката.

За момент прочетох изненадата върху лицето на моя любовник. Ала когато веднага след това включих играчката и без колебание я вкарах в себе си, той се усмихна доволно. Как би могъл да не се наслади на подобна гледка? Няма нищо по-възбуждащо за мъжа от гледката на мастурбираща жена. Той остави перото и започна да гали гърдите ми с пенис, както преди това бе постъпил с гърба и задника ми. Отначало само го допря, а след това реши да описва концентрични кръгове около зърната с влажната главичка. Щом стигнеше до върха, отъркваше члена си като лък на струнен инструмент, сякаш се надяваше да изкара звук.

На моменти членът му стигаше тъй близо до лицето ми, че бих могла да докосна с език върха на главичката. А отдолу, където ръката ми уверено направляваше „Ирландеца“, постепенно се надигаха първите тръпки на оргазма. Вагината ми ритмично се свиваше около розовия силикон, а показалият се от своето калпаче клитор изпращаше електрически импулси при всяко докосване.

Време беше за нова буква...

Ф като Фалос

Обект: Луи

Инструмент: моята вулва

Луи властно измъкна от мен изкуствения член и поднесе своя собствен към гостоприемно разтвореното влажно преддверие, което вече го очакваше. Въпреки това отказа да проникне веднага в мен, макар и двамата да примирахме от желание. Подпря се на лакти от двете ми страни и задържа главичката върху повърхността на вулвата ми, там, където гънките на устните се разтварят към вагината.

– Направи го пак... – подкани ме той. – Осмучи ме.

Искаше да уловя главичката му така, както преди това бях направила с ануса си. Стегнах мускулите на перинеума и успях да постигна очаквания резултат. Цепката ми обхващаше пениса му като гладна уста. Не зная дали има по-изтънчено еротично мъчение от непрестанното отлагане на момента, когато ще ме обладае. Въпреки това не откривах в погледа му никаква сянка на жестокост. Просто желаеше да сподели с мен това нежно, болезнено очакване, този повърхностен контакт, който би могъл да продължи часове наред.

– Вземи ме – замолих го аз.

– Още не, красавице... Имам други планове за нас... през тази нощ.

Той скочи от леглото, посочи дрехите ми, сам се облече и ме прикани да го последвам.

– Искаш да отидем другаде ли?

– Да – потвърди той с ръка на талията ми.

– И къде?

– Какъв е смисълът да ти готвя изненади, ако искаш да научиш всичко?

Хареса ми това, че той поема инициативата.

В никакъв случай не бих допуснала да се върне времето, когато бях играчка в ръцете му, пионка върху неговата еротична дъска. Ала не ми се щеше сама да поемам тежестта на нашето приятелство с всичките му неочаквани обрати и охотно бих я споделила.

Той ловко вдигна ципа на преправената ми рокля. Нахлух обувките от „Репето“ с телесен цвят, далечен спомен от времето, когато бях момиче на повикване. Сетне излязохме на улица „Пигал“, изпълнена с лятно безгрижие, смях и весела глъчка.

– Няма ли поне да ми подскажеш къде отиваме?

Надявах се това да не е много далече, защото слиповете ми бяха подгизнали.

Луи не отвърна нищо, но след няколко десетки метра видът му ми подсказа, че наближаваме целта. Дали това не беше...

Опасенията ми се потвърдиха, когато спряхме пред масивната резбована врата. „Ту муунс“... Никога не бях му споменавала за този клуб на булевард „Клиши“, нито, разбира се, за доста волните ми преживяния в него заради Олга, изпратена от Давид. Тогава защо измежду всички места на разврата в Париж, световна столица на забранените наслади, се бе спрял на това заведение? Случаен ли бе изборът му?

Безмълвна и разтреперана от страх и възбуда, минах през малката червена врата, водеща към гишето на входа. Какво разчиташе да открие тук Луи?

Вечерта беше в разгара си и в съблекалнята, в бара и особено в джакузито беше пълно с прегърнати двойки, така че в навалицата не можеше да се разбере къде и кого опипват палавите ръце.

Връзката ми с Луи се бе родила сред анонимност, бе разцъфнала тайно, а сега се разгаряше далеч от очите на медиите. Ненадейното проникване в този свят на открита сексуалност будеше у мен усещането за отклонение от правия път.

Нима наистина се нуждаехме от това? Нима чувствата ни до такава степен бяха излинели, че да прибегнем до изкуствените стимули на разврата, за да им вдъхнем нова сила?

Въпреки всичко тази вечер бях готова да приема всички негови фантазии.

На място, където клиентът е цар, охотно щях да подчиня желанията си на неговите, каквото и да ми струваше това.

Душовете покрай басейна, достатъчно широки за двама, приютяваха онези, които смятаха, че трябва да се измият, след като излязат от водата. Струваше ми се, че ние не се нуждаем от подобна процедура, и все пак се оставих да бъда увлечена под горещите струи. Без предупреждение Луи коленичи пред мен и лакомо започна да гали с ръка цепката ми.

– Облей ме – тихо помоли той.

Разбрах, че желанието му не е да отклоня към него душа.

За момент се поколебах, сетне затворих очи и поръсих лицето, устата, торса, корема и вирнатия му член. Въпреки очакванията ми изпитах наслада, като гледах по него топлите златисти капки на моя сок, а той ми отвърна с блеснал поглед. Беше като пиян от този нектар, чието ухание и цвят се смесваха с горещата вода. Дадох си сметка за удоволствието, което му доставям, по бързината, с която изведнъж спря душа и избърса вулвата ми с език.

– Благодаря.

Прикани ме да завържа около бюста си предоставеното от клуба парео и ме поведе по стълбите към будоарите на горния етаж.

Отминахме хамама и сауната, без да се отбием, тъй като и двете помещения, изпълнени с пара, влажна в едното, суха в другото, бяха натъпкани до пръсване, и без колебание ме повлече до дъното на коридора, където намираха приют най-разпалените привърженици на груповия секс. Тъкмо там бях принудена да правя свирка на непознатия, за да получа исканата от мен тайна среща с Давид.

В плътната маса долепени тела без изненада открих същия мъж и неговата приятелка. Той обладаваше кучешката някаква четирийсетгодишна жена с къси сиви коси и лишено от закръгленост момчешко тяло. Половинката му бе под властта на трима мускулести чернокожи, всеки от които с ръмжене движеше в един от телесните ѝ отвори. Притисната от тях, клетницата едва дишаше, но не оказваше никаква съпротива. От време на време някой от тях насърчително я плясваше по задника.

– Нали все пак ние няма... – погледнах объркано Луи.

Да последваме примера им? Или, още по-зле, да се смесим с тях?

– Не... Ела.

Той ме отведе до съседната кабина, заета от двойка с типична красота. Мъжът беше тъмнокос, на около трийсет години. Бяха оставили вратата широко отворена, за да покажат, че са на разположение на всеки, който би искал да се присъедини към тях.

– Не се притеснявай. Няма да се мешаме с тях – успокои ме Луи. – Те няма да ни докосват и ние няма да ги докосваме. Просто ще споделим мига.

Познанията му относно местата като това и всичко, което се случваше в тях, не оставяха никакво съмнение относно някогашните му навици. Ала, изглежда, за пръв път имаше намерение да ме включи в подобни игри, които до този момент ревниво бе крил от мен. Не, ние не бяхме от онези стари любовници, които дирят начини да съживят помръкналите си желания: просто бяхме достигнали етап на нашата връзка, когато дори най-съкровените фантазми и най-непристойните сексуални преживявания могат да бъдат споделени без притеснение. След като съвместният ни живот се свеждаше единствено до нощите, нямаше защо да се боим от чужди погледи.

– Те няма да ни докосват и ние няма да ги докосваме – напомни той. – Просто ще споделяме емоциите на другите.

Тъй като Луи стоеше неподвижен, видимо погълнат от любовната игра на двойката пред нас, аз направих първата крачка. Въведох го в кабината, огласяна от пъшкания и изпълнена с интимни миризми. Мъжът, който обладаваше легналата по гръб жена, се обърна към нас и ни хвърли окуражителен поглед. Явно бяхме по вкуса му, защото присъствието ни го накара да действа още по-пламенно.

Самата аз чувствах как постепенно се възбуждам. Съпреживявах техните спазми, виковете им изпълваха слуха ми, вдъхвах уханната топлина, която излъчваха телата им.

Бяхме посветили достатъчно време на предварителната игра и затова Луи веднага застана до другия мъж и ме положи върху матрака. Хълбокът ми почти се допираше до моята съседка. Най-сетне с рязко и властно движение Луи проникна в мен. Не след дълго, без да сме се съгласували предварително, нашите движения последваха ритъма на другата двойка. Не можех да сдържа стенанията, които напираха в гърлото ми, и те се присъединиха към охканията на красивата брюнетка. Нашите „да“, „не“, „още“ и „по-силно“ се смесиха и вече не можеше да се разбере от коя идват и към кого са отправени.

Четиримата стигнахме до оргазъм едновременно. Без да се докосваме до другата двойка и все пак слети в едно.

Когато се посъвзех, все още в плен на опиянението, през спуснатите си клепки зърнах как пред кабината се очертава женска фигура със съвършени гърди, едва прикрита от дървената решетка. Тя за миг погледна нашата група, след което отмина.

– Олга... – прошепнах на себе си аз.

– Какво казваш? – зачуди се Луи.

Ала жената с русата грива вече се отдалечаваше по коридора заедно със сивокос старик, залепил ръка на задника ѝ.

15

12 юли 2010 година

– Десет хиляди евро – незабавно предложи Луи.

– Петнайсет – отвърна без колебание Олга.

Оставаше да се надяваме, че полицията не е инсталирала микрофони и няма доносници в заведението, защото разговорът, който водехме с младата рускиня, спокойно можеше да ни струва обвинение в сводничество.

Съвсем голи обсъждахме значителна сума пари. Положението би било комично и сигурно възбуждаше Олга, защото с наддаването върховете на малките ѝ гърди постепенно щръкваха.

– Съгласен, петнайсет – прошепна Луи.

Заинтригуван от преминаването на красивата славянка, Луи лесно ме накара да призная кога и при какви обстоятелства съм се запознала с нея. Естествено, запазих за себе си някои неудобни подробности от първата вечер, която бях прекарала в „Ту муунс“...

Веднага след това я бе последвал до съблекалнята, където започна този странен разговор. На всяка цена трябваше да подкупим момичето, за да го накараме да свидетелства срещу Давид по време на последния рунд на аферата East-X Prod. В замяна на пачка банкноти тя би могла да потвърди, от една страна, че Луи никога не е вземал участие в незаконния бизнес на East-X Prod, а също така, че Давид не само е организирал трафика на момичета, дошли от Букурещ, Киев или Белград, но се е възползвал лично от тях. По този начин прословутият видеозапис с рускините щеше да се яви като потвърждение на показанията на Олга. При това положение кой би поставил под съмнение думите ѝ?

– Сега ще ви дам половината. Другата ще получите, след като свидетелствате пред съда.

– Окей, така е fair – съгласи се тя на своя английско-френски с руски акцент.

Изглежда, едва когато забеляза стреснатия вид на клиента на Олга, Луи си спомни в какво положение сме ние самите. Неговата хавлия се беше свлякла върху плочките на пода, а все още възбуденият му член стърчеше срещу събеседниците ни като заплашително вирнат пръст.

Макар да разбирах постъпката на Луи – в крайна сметка ставаше въпрос за неговата свобода, – стана ми неприятно от този негов рязък преход от страст към прагматични разсъждения... Каква дебелащина!

Ето защо, когато той поведе Олга към дома Марс, за да ѝ връчи уговорената сума (нямах представа, че държи толкова много пари в брой), аз без всякакви угризения се качих в таксито и поех към улица „Трезор“.

Сънят ми беше кратък и неспокоен. Сънувах как изненадвам Луи и Олга в една от кабините на „Ту муунс“. Ала те не бяха в компрометираща поза, а тихичко си шушукаха със заговорнически вид. Въпреки отворите в решетката на вратата не можех да чуя думите им. Чувствах се изоставена и объркана. Възприех видяното като предателство, макар двамата да не правеха секс.

На разсъмване дочух как София се промъква на пръсти. Макар да се движеше предпазливо, скърцането на паркета ме събуди и аз използвах случая да я попитам как е прекарала вечерта, а в отговор тя ме отрупа с въпроси. Сама се изненадах от себе си, че споделих с нея порядъчно интимни подробности, а междувременно почувствах как влагата избива между краката ми. Докато разказвах, отново ме обзе желание за Луи. Опитах да се огранича до по-невинните картини. Явно София забеляза смущението ми, защото прокара ръка по моята пижама. Топлата ѝ длан започна да извършва кръгови движения по гърба ми.

– Е, госпожо Барле – подхвърли закачливо тя, – май съвсем сте му отпуснали края!

– Все пак не сме правили нещо с другата двойка.

– Разбрах. Тази игра ми е позната. Но все пак... Чудно ми е, че си стигнала до такива неща.

Вдигнах самодоволно вежди и се дръпнах, за да ѝ покажа, че не е моментът за подобни ласки. Ето защо минахме към по-сериозни теми.

– Смяташ ли, че Олга ще сдържи обещанието си?

– Надявам се, на подобна цена.

– Не мислиш ли, че може да вземе парите и да се изпари?

– Наистина има риск...

– И какво мисли Зерки по въпроса?

– Засега не е в течение. Не сме имали време да се консултираме с него.

– Хм... – сви устни тя. – Не съм сигурна, че би одобрил такива необмислени самоинициативи.

Ала на следващата сутрин адвокатът си имаше далеч по-сериозни грижи от съмнителните ни срещи по време на посветените на разврат нощи.

Едва бяхме заспали, когато мобилният и фиксираният телефон започнаха да звънят едновременно, без да спрат. Скочих от леглото, разтревожена при мисълта какво може да означава това.

– Да?

– Аз съм.

Тонът на Луи веднага ми подсказа, че се е случило нещо лошо.

– Какво става? Да не би Олга да се е отметнала?

– Не съвсем. Отнася се за Зерки.

До мен София отвори очи и като вида угрижения ми вид, се облегна на стената и наостри уши. Включих високоговорителя, за да може да чува.

– Какво по-точно? – запитах нетърпеливо аз.

– Представи си, че твоят очарователен бивш приятел Фред преди около час е нахълтал в кабинета му.

– Толкова рано? – възкликна ни в клин, ни в ръкав София.

Луи разбра, че не съм сама, и повиши глас, за да може да бъде чут. Сега много по-ясно долових раздразнението му.

– Да, толкова рано... Знам, че на теб, София, може да ти се стори странно, но има хора, чийто работен ден започва преди единайсет часа.

– Окей... – прекъснах го аз, за да избягна назряващия спор. – Предполагам, че след като ми се обаждаш по спешност, двамата не са си разменили само любезности.

– Напълно си права. Фред е бил полупиян и въоръжен с бейзболна бухалка.

София тихо изписка. Аз самата очаквах да се е случило най-лошото.

– Ударил ли го е?

– Не. Само го е заплашил. Но се чудя дали не е било по-добре да го пребие.

– Защо казваш това?

– Защото тогава поне би могъл да го съди за нанасяне на телесна повреда. А сега няма нищо срещу него.

– Какво е искал в такъв случай? И какво общо има Зерки с това, че София го е напуснала?

– Неизвестно защо Фред е решил да отмъсти на своята приятелка чрез мен.

– Как така чрез теб?

– Накарал е Зерки да изтрие пред него видеото с рускинята, записано на неговия мобилен чрез системата за наблюдение.

– КАКВО? Не би могъл да постъпи така! – възмутих се аз. – Та нали самият той предаде този запис на твоя адвокат!

Спомних си също онова, което София ми бе казала не без гордост по телефона, когато двамата с Фред бяха проникнали в дома Марс: „Изтрихме всичко. Нито полицията, нито Давид ще могат да открият каквото и да било. Единствените записи останаха у нас“.

С други думи, копието на Зерки го нямаше и сега ключът към делото в апелативния съд беше в ръцете на Фред.

– Повярвай ми, щом е постъпил по този начин, значи напълно си дава сметка какви са последствията за всички нас – добави Луи.

Обърнах внимание, че свързва нас с тази съдбоносна случка, но истината беше, че в резултат от необмислената постъпка на Фред самият той рискуваше наистина да попадне зад решетките и така да понесе тежестта на всички наши грешки.

И всичко това само защото София се бе разделила доста грубо с приятеля си... Само защото бе проявила страхливост също като мен преди това, когато бе трябвало да сложа край на връзката ни.

Фред бе намерил единствения начин да си отмъсти на всички богати мръсници, които непрекъснато го лишаваха от щастие. В известен смисъл сега плащахме в брой годините, през които се бяхме отнасяли с пренебрежение към него и с презрение към мечтата му за просто човешко битие с къща в предградията и куче в градината.

– Предполагам, че Зерки не е направил копие на записа... – простенах аз.

– Очевидно.

– Остават ни все пак показанията на рускинята – плахо се обади София с жалка физиономия.

– Така е – съгласи се с рязък тон Луи от другата страна на линията. – Ала без записа се връщаме в изходната точка: твърденията на Олга срещу тези на Давид.

Настъпи момент на всеобща покруса, след което запитах:

– Ще споделиш ли това с Олга?

– За нищо на света! Ако научи, веднага ще вземе еднопосочен билет до Москва и ще изчезне с парите, които ѝ дадох.

В паметта ми бегло се мяркаше образът на русокосата красавица от видеозаписа, но също и от нашите срещи в „Ту муунс“. Виждах я как смуче увисналия член на някой дъртак и предоставя прелестите си на лишени от всякакъв чар любовници. Дадох си сметка, че ако младата жена открие път за бягство, нищо не би могло да я спре.

– Тя е напълно наясно какъв риск ще поеме, ако свидетелства срещу Давид, и какво губим ние.

Само едно телефонно обаждане на Давид до полицията би довело до незабавното ѝ екстрадиране в коя да е столица на бившия Източен блок. Там тя отново би попаднала в ноктите на сводниците и мафиотите, от които бе избягала. Подобен кошмар Олга никога не би допуснала.

Как бях могла да вляза в сговор с Давид, след като нашите най-ценни и най-сигурни съюзници се сплотяваха срещу Луи?

Ако от този момент нататък приемех помощта, предложена ми от Давид, щях да се превърна в интригантка, готова на всичко в името на личния си успех.

И точно тази сутрин Давид ми изпрати имейл, за да ми напомни поетия ангажимент:

Какво става с твоя текст? Ще ми го изпратиш ли, или предпочиташ да провалиш писателската си кариера? Д.

Дали пък не беше научил за случилото се у Зерки?

Спомних си един филм с Жерар Филип: неговия филмов двойник, където героят бе превърнал слънчевата си красота във особено убедително въплъщение на Злото. Хубостта на Дявола на Рене Клер. Понякога най-невинното лице може да крие най-черните помисли.

Това ме накара да се сетя за едно име, което си бях отбелязала след разговора с Флоранс Делбар:

Професор Оливие Плотон, психиатър, болница „Сент Ан“.

Кликнах няколко пъти върху сайта на парижките болници и открих специалиста, изследвал психологическите смущения на Орор, който двайсет години по-късно все още работеше в същото лечебно заведение.

Бях убедена, че какъвто и предлог да измислех, секретарката в никакъв случай няма да ми даде личния му телефонен номер и затова незабавно се отправих към улица „Кабанис“ № 1 в четиринайсети район.

Преминаването отвъд портала на „Сент Ан“ не може да остави човека безразличен. Самият той е внушителен, а и заведението е някак плашещо и имах усещането, че прониквам в мрачния и белязан от мъки свят на лудостта.

– Добър ден. Бих искала да се срещна с професор Плотон.

– Съжалявам, госпожице, но не мога да ви допусна, ако нямате уговорена среща.

Антилката с къса прическа и лакирани нокти, всеки от които с различен цвят, ме погледна с досада и донякъде със съжаление.

– За мен това е въпрос на живот и смърт... – казах аз, следвайки предварително порядъчно пресиления сценарий, който набързо бях начертала, докато пътувах в метрото.

– Ако знаете колко пъти съм чувала тези думи? – възкликна тя, едва сдържайки смеха си.

В отговор поставих върху лицето си най-драматичната маска, на която бях способна.

– Говоря съвсем сериозно... Не се отнася за мен, а за моята снаха Орор Барле. Професор Плотон я е лекувал преди двайсетина години. От няколко дни тя изчезна и аз наистина много се тревожа.

– Обадихте ли се в полицията? – веднага запита тя.

– Не. Засега нейният съпруг и родителите ѝ не са съгласни. Но аз открих името на психиатъра, оставено на видно място в стаята ѝ. Имам основание да предполагам, че се е свързала с него... Или пък ще го направи в най-скоро време.

– Добре... Ще видя дали би могъл да ви отдели пет минути. Седнете.

Посочи ми редица пластмасови столове, след което се обади по телефона, прикривайки с ръка месестите си устни. Не мина минута и тя ми съобщи:

– Професорът добре си спомня въпросната Орор Делбар. Ще ви приеме след четвърт час.

Мина един час, преди да вляза в кабинета, където ме посрещна мъж в тъмен костюм, задължителната бяла риза и весело изражение върху кръглото лице. Единствено сивото руно на косата подсказваше неговата възраст.

– Прощавайте, но... С кого имам удоволствието?

– Анабел Барле. Орор Барле е моя снаха. Съпруга съм на Луи Барле.

– Е била ваша снаха – поправи ме той, като ме погледна с подозрение. – Казали сте на секретарката, че е изчезнала преди няколко дни, но, доколкото си спомням, тя почина преди двайсетина години. Трябва да ви призная, че именно тази опашата лъжа ме накара да ви приема.

Сведох смирено очи и този път се постарах да бъда колкото се може по-убедителна.

– Съжалявам... Но в противен случай вие никога не бихте ме приели.

– Твърде възможно наистина.

– Въпреки това мога да ви уверя, че наистина съм жена на Луи Барле, на брата на Давид Барле, съпруга на Орор Делбар.

Исках да му покажа, че знам достатъчно, а не съм водена от любопитство или лудост.

– Съгласен съм... – кимна сдържано той. – И какво по-конкретно мога да направя за вас?

– Ако сведенията ми са точни, вие сте лекували Орор от нейния брак, сключен през юни 1988 година, до смъртта ѝ през декември 1989 година.

– Виждам, че сте добре осведомена. През този период тя дори на няколко пъти бе хоспитализирана тук.

– Задълго ли?

– Всеки път само за няколко дни. До фаталната ѝ постъпка, макар никога преди да не бе проявила склонност към самоубийство. И трябва да призная, че навремето този финал доста ме изненада. От друга страна, пристъпите ѝ на буйство бяха доста впечатляващи.

Ребека, Давид и Луи като един бяха потвърдили психологическата нестабилност на моята двойница. Някои дори бяха споменали за яростните кризи на ревност по отношение на Давид. Ала нито един от тях не бе казал нито дума за онова, което лекарят определяше като „пристъпи на буйство“.

– И в какво се изразяваха тези кризи?

– Доста време мина... Но си спомням, че объркваше своя съпруг Давид с някакъв брат, с когото била живяла, преди да бъде осиновена от семейство Делбар.

Значи, не беше в течение. Не ми беше работа обаче да му разкривам истината. Какъв би бил смисълът след толкова години? От друга страна, ако исках да изкопча още нещо от него, би трябвало да му дам някои сведения.

– Но тя наистина е имала брат. Бил е в същото сиропиталище в Сен Броладр. Бил е осиновен от друго семейство няколко месеца преди нея.

– А, това не знаех... При всички случаи нейната неуравновесеност беше налице. На моменти се затваряше в себе си. Друг път проявяваше насилие, поне на думи.

– И какво казваше?

– Че съпругът ѝ е луд. Че с него животът ѝ е затвор. Че ѝ пречат да каже истината за фамилните връзки с него... Типични прояви на параноидна психоза.

Или на кръвосмесителен брак...

– И как стигна до вас? Сама ли дойде?

– Не. Ако добре си спомням, първия път, когато я приех, беше обект на ХТЛ.

– ХТЛ? – вдигнах въпросително вежди.

– Хоспитализация по искане на трето лице. Ако предпочитате, принудително лечение. До подобна мярка се прибягва по искане на членове на семейството, което лекарят сметне за основателно.

Почти нямаше съмнение относно самоличността на човека, предявил искането: изолирайки Орор, Давид е разчитал да затвори устата на Орор, но също така да лиши от правдоподобност твърденията ѝ. Само за няколко месеца прелестната Орор се бе превърнала в неуравновесената Орор, красивата съпруга с разклатени нерви. А впоследствие лудата Орор, на чиито брътвежи никой не обръща внимание. Траектория, чийто логичен край бе самоубийството.

– А вие смятахте ли, че се нуждае от принудително лечение?

– Вижте. Отначало да, сметнах, че това е най-доброто за нея. Имайте предвид, че подобни решения никога не се вземат с лека ръка.

– Приемаше ли медикаменти? – продължих с въпросите аз.

Той уморено си пое дъх.

– Не си спомням точно... А архивът от онзи период вече не се съхранява тук. Но бих казал по-скоро да. Сигурно е приемала нещо за стабилизиране на състоянието.

Да, за да затъпее напълно и да не може да разкрие нищо компрометиращо.

– Сега, ако позволите... – заключи той и скочи от стола. – Този следобед ме очакват още десетина пациенти. А те все пак са живи.

Разходих се из квартала, следвайки въздушния участък на метрото. По силата на забавно съвпадение краката ме отведоха до седалището на Економист, разположено недалеч в огромна, облицована в стъкло сграда над виадукта.

Потънала в мисли, го гледах известно време. Сега ставаше ясно, че Давид не е симулирал смъртта на своята сестра само от страх, че Луи ще разкрие кръвната им връзка. Смятал е, че по този начин веднъж завинаги ще се избави от прекалено бъбривата Орор. Мъртва и забравена, тя напълно попадаше под негова власт. А освен това не би могла да попречи на амбициите му.

– Франсоа? Обажда се Ел. Нали не ви безпокоя?

Докато наблюдавах прозрачните букви на надписа върху стъклената фасада, през ума ми мина безумна идея и бившият редактор на списанието ми се стори най-подходящият човек, с когото да я обсъдя.

– Не. София тъкмо си тръгна... Слушам ви.

– Отнася се за Луи...

– София ми разказа за проблема с Фред. Много съжаля...

– Не става въпрос за това – прекъснах го аз. – Никога ли не сте се сещали...

Как да споделя това, без самата аз да мина за откачена или за жена с развинтено въображение?

– ...че и той би могъл да бъде осиновено дете.

16

20 юли 2010 година

Всяка година в началото на летните отпуски във Франция се наблюдава странно явление: времето омеква. Под влияние на горещината и всеобщата леност часовете започват да се точат.

Затворих се в задушната като сауна гарсониера и се опитах да пропъдя прилепчивата досада, като напразно дирех нови сведения за Орор и за братята Барле.

Датата на първото заседание на апелативния съд по делото за галерия „Соваж“ все още не беше определена. Същото се отнасяше и за обвинението срещу Луи за връзката му с дружеството East-X Prod. За всички нас това очакване бе станало особено непоносимо, след като Фред бе изтрил единственото валидно доказателство срещу Давид. Самият Фред бе напълно неоткриваем и не отговаряше нито на телефонните обаждания, нито на имейлите.

– София ми даде адреса на жилището на Фред в Нантер – съобщи ми Маршадо, на когото продължавах да се обаждам по няколко пъти на ден. – Отидох дотам, но ударих на камък... Съседите му не го бяха виждали от няколко дни.

– Според вас от какво се бои? Да не би Зерки да подаде жалба ли?

– Може би... Или пък изпълнява нечии инструкции.

Не вярвах Фред да стигне в яда си дотам, че да мине на страната на врага. Давид, така или иначе, го беше уволнил. Той в много по-голяма степен от Маршадо или Луи бе причина за сполетелите го нещастия и освен това бе типичен представител на кастата, която Фред ненавиждаше.

– Обмислих вашето предположение за осиновяването на Луи – сподели Маршадо. – Ако е вярно онова, което Флоранс Делбар ви е разказала относно второто разрешение за осиновяване, възможно е да се окажете права. Нека си представим, че семейство Барле са получили две разрешения от страна на Отдела за медико-социални грижи: първото за осиновяването на Луи, а второто за Давид.

– Не – поправих го аз. – Това не се връзва с историята за размяната на децата, която Ортанс е предложила на семейство Делбар... В такъв случай при посещението си при тях тя не би разполагала с валидно разрешение.

– Струва ми се, че това посещение е било по-скоро блъф, предназначен да впечатли Делбар.

– Хм... – промърморих замислено аз.

Ортанс бе починала преди двайсет години и имаше твърде малка вероятност да проникнем в малките ѝ тайни.

– Ако продължим по същата следа – настоя Франсоа, – това означава може би, че Ортанс Барле от самото начало е била стерилна. В противен случай защо ще осиновява последователно две деца?

– Смятате ли, че бихме могли да проверим този факт?

– Вече опитах... Ала семейният лекар на Андре и Ортанс е починал преди петнайсетина години.

– Би могло да се предположи. Във всеки случай разполагам с далеч по-просто средство да стигнем до истината – заявих самоуверено аз.

– Така ли?

Точно така. Припомних му сведението от акта за раждане на Давид: Баща и майка неизвестни. Логично би било да се предположи, че то присъства и в акта за раждане на Луи. С помощта на моята лична карта, върху която от известно време присъстваше фамилията Барле, чрез сайта на Парижкото кметство безпрепятствено направих поръчка за ценния документ, тъй като се предполагаше, че Луи е роден именно тук на 18 май 1968 година.

След поредния ласкателен имейл от Давид веднъж завинаги потиснах скрупулите си и прикачих към отговора началото на моя роман. Естествено, не обелих дума за това пред София и Маршадо, а още по-малко пред Луи, с когото продължавах да се срещам всяка нощ във втора стая или в „Ту муунс“. Изпитвахме все по силна нужда да преборваме тревогите си чрез тази неистова чувственост. Ема и Тони, двойката от нашата първа вечер в клуба, бяха станали наши близки приятели, макар извън нощните изпълнения да не бяхме разменили с тях повече от десетина изречения. Сега вече знаех всичко за ласките, които най-силно възбуждат Ема, умеех да смуча дебелия член на Тони, за да го докарам до екстаз. Можех да отгатна по техните викове и стенания кога на всеки от тях му идва. Срещахме се и с други спътници в насладите, но негласно бяхме стигнали до споразумение, че близостта с нашите нови приятели е по-стимулираща от отриването на нови партньори, които като физика и пози не ни подхождаха. Ето защо бих могла да кажа, че запознанството с Ема и Тони бе за нас същинска благословия, и нямахме намерение да се откажем от него в момент, когато самите ние правехме първи стъпки върху необятния терен на груповия секс.

По силата на друга наша мълчалива договорка денем аз и Луи почти не поддържахме връзка. След като не можех да виждам и да чувам любимия мъж, често си пусках записите, направени от камерата, която Изиам бе инсталирал. Поради фиксирания ъгъл и недостатъчното осветление картината не винаги беше задоволителна и не показваше най-възбуждащите ни пози. Ала благодарение на тези малки сеанси, на които се отдавах, когато София излезеше, установих, че звуците в секса са по-вълнуващи от образите. Затова вземах моя „Ирландец“, изтягах се на леглото и по цели следобеди мастурбирах със затворени очи, като се опивах от собствените си стенания.

Нощ след нощ двамата с Луи постепенно забравихме за нашата условна азбука и се отдавахме на необуздани и свободни любовни игри. Вероятно чувствата ни се засилваха от мисълта, че не след дълго можем да бъдем разделени.

Когато не се галех, пишех, черпейки вдъхновение от самотните си занимания. Именно през този период разказах за тайните ни срещи с Луи. И всеки път добавях сътвореното към ръкописа, предназначен за Бербер.

– Госпожа Барле! Мога ли да си позволя да ви наричам Ел?

От тринайсетия етаж на кулата „Барле“ се откриваше разкошна гледка към Париж, макар и не толкова впечатляваща, колкото пет етажа по-нагоре, където се намираше кабинетът на Давид. Отначало Албер Бернстейн ми се стори стар и твърде непривлекателен.

По сивите коси и бръчките край яркосините като цвета на ризата му очи разбрах, че официалните му фотографии, които се появяваха в пресата, бяха от по-млади години.

– Щом желаете... – съгласих се аз.

Протегнах му ръка, но той предпочете да ме прегърне сърдечно.

Посочи ми обикновен стол срещу неговото кожено кресло и ми отправи съвършено изкуствена усмивка. Ала още първите му думи разсеяха първоначалното ми впечатление.

– Няма да ви измъчвам дълго: написаното от вас страшно ми хареса.

– Благодаря – леко се изчервих аз.

Не знаех какво да добавя. Приемането на комплименти бе изкуство, на което никой никога не ме бе учил.

Веднага обаче възвърнах самообладанието си при мисълта, че оценката на издателя се дължи може би на намесата от страна на Давид. Кой знае дали не беше купил този възторжен прием чрез опростяването на наема за един или два месеца?

– Зная какво си мислите... Че говоря така, защото съм длъжник на вашия девер.

Той направи широк жест по посока на разкошния кабинет.

– Не... – излъгах не твърде убедително аз.

– Разбира се, че си го мислите – настоя той и придоби по-сериозен вид. – Честно казано, не бих могъл да ви упрекна за това. Ако Давид не бе настоял да прочета тези страници, шансът да ви издам бе толкова малък, колкото и вероятността някое птиче да мине през стъклото и да се изходи върху главата ми.

Подобна шега ме изненада от страна на мъж с изискан вкус като него. Ала за него се знаеше, че еднакво го вълнуват както някоя изтънчена фраза в роман от ХVІІІ век, така и сполучлив финт на Зидан. Беше привърженик на свободното и непринудено държание. Едни смятаха, че е посредствен, други твърдяха, че е гений. Последните превъзнасяха неговата разкрепостеност, която му отреждаше водещо място в книгоиздаването.

– Така си мислех обаче, преди да прочета написаното от вас – добави той с лакомо изражение.

Сведох смутено поглед.

– Хората смятат, че в моя занаят всичко става с връзки. Това изобщо не е вярно. В най-добрия случай една навременна намеса може да ви позволи да преминете първия етап на подбора, както при вас благодарение на Давид. Само че никой не може да ви даде талант, ако го нямате. А, повярвайте ми, Ел, вие притежавате талант в изобилие.

Каза това без сянка на преувеличение или на ласкателство. Дали не говореше за някоя друга, а не за мен? При това тъкмо в мен бе вперил засмените си сини очи.

– Все пак нищо не мога да ви гарантирам. Книгоиздаването не е точна наука и не ви обещавам сигурен успех.

Ето че нещата ставаха по-сложни.

– Ала за трийсет и пет години съм се излъгал само веднъж – продължи той, почуквайки носа си с върха на показалеца. – Доверявам се на моя нюх повече, отколкото на собствените си деца.

Сетне потъна в креслото, дебнейки реакцията ми. Току-що ми бе предложил договор за моя „Десет-пъти-дневно“!

– Не знам какво да отговоря...

– Като начало можете да вземете асансьора и да се качите горе, за да благодарите на Давид – каза разпалено той. – Аз самият се каня да направя същото веднага след като си тръгнете.

Дали забеляза смущението и срама в пресилената ми усмивка? Даваше ли си сметка за предателството, което се канех да извърша? Без съмнение просто се наслаждаваше на причудливата и сантиментална страна на ситуацията.

– А това, че в моята книга има толкова секс... – плахо подхвърлих аз.

– Е, и какво?

– Вашето издателство не е специализирано в подобна литература...

– Няма никакво значение. Мисля дори, че книжният пазар е узрял за поднесената по такъв начин еротика. По форма предназначена за широката публика, а в същността си доста радикална.

Подобно изказване изглежда съвсем естествено днес, когато книги, изпълнени с чувствена романтика, се продават в милиони екземпляри по целия свят.

Ала тогава, през 2010 година това не беше така. В издателските среди се ширеше мнението, че еротичната литература е предназначена за тесен кръг любители, привлечени по-скоро от стимулиращите ситуации, отколкото от качеството на стила. По изключение само няколко заглавия бяха излезли в голям тираж, сред които

Историята на О,

Еманюел

Сексуалният живот на Катрин М.

По едно на десет години.

Своя успех издателска къща Е & О дължеше именно на гениалните хрумвания на своя основател. Бернстейн се досещаше преди читателите какво самите те не след дълго ще харесват.

– В конкретния случай мисля, че проблемът няма да дойде от читателите... а от действащите лица в книгата – дръзко възразих аз.

Той вдигна учудено гъстите си вежди.

– Какво искате да кажете?

– Да речем, че ситуациите, които описвам, не са само плод на моето въображение. А и героите в тях...

– ...са реални личности! – възкликна той с блажена усмивка. – Зная! Затова и смятам, че вашата книга ще се радва на успех. След медийната буря, разразила се около вашия съпруг и Давид, един пикантен разказ за онова, което става зад кулисите на фамилията Барле, ще дойде съвсем навреме. И ето че вие ми го поднасяте на тепсия!

Не знаех какво да отвърна на подобен цинизъм и опортюнизъм. Беше напълно прав. Доказателство за това бяха многобройните фенфикшъни по повод блога Ел & Луи.

– Богата фамилия плюс скандал, плюс секс е равно на удар в десятката!

Направо ликуваше.

– Нали си давате сметка, че говорим за интимния живот на Давид Барле? Същият Давид Барле, който е собственик на тази кула, ваш приятел и един от вашите акционери?

– Разбира се, мила. Само че, ако това е представлявало някакъв проблем за него, нямаше да ви изпрати при мен.

В действителност ме тревожеше по-скоро реакцията на другия Барле. Какво щеше да каже Луи? Как би допуснал нашата страст, с всичките ѝ лични, скрити страни, да стане всеобщо достояние?

Реших да отложа тези неприятни въпроси за по-късно: до евентуалното публикуване имаше още много време... Междувременно предстояха толкова решаващи събития. Все щях да намеря начин да поговоря с Луи и да направя по-приемливи за него евентуалните последици...

Не се реших да се кача на осемнайсетия етаж, както ме бе посъветвал Бербер, а се обадих по телефона на Давид. Исках все пак да му благодаря за решаващото съдействие.

– Страхотно! Сигурен бях, че ще му хареса! По-скоро че ти ще му харесаш.

– Хм... Закълни се, че не си му оказал натиск.

– Кълна ти се. При него подобни неща не минават. Изпращал съм му десетки начинаещи писатели, но ти си първата, която той решава да публикува. Мога да ти гарантирам, че в това отношение всичко зависи от неговия вкус и интуиция. От нищо друго и от никой друг.

Макар думите му да потвърждаваха чутото от Бернстейн, мен все още ме гризеше известно съмнение.

– Така или иначе... Не зная как да ти се отблагодаря.

Може би трябваше да помисля, преди да произнеса тази тривиална фраза.

– Аз зная – отвърна незабавно той.

– Моля?

– Как да ми се отблагодариш. Хрумна ми нещо.

Вече беше късно за отстъпление.

– Какво имаш предвид? – плахо запитах аз.

– Струва ми се, никога не сме ходили в „Жюл Верн“.

– Не, доколкото зная.

Инак непременно бих си спомнила: „Жюл Верн“ бе прочутият ресторант на втория етаж на Айфеловата кула, до който се стигаше с асансьор, запазен единствено за клиентите.

– Приготви си най-красивата рокля, ще вечеряме там заедно.

– Момент... Искаш да кажеш... само двамата?

– Не. За нещастие, има вероятност цял куп корейци от GKMP да ни светят.

Аха. Знаех си аз, че при Давид нищо не е безплатно. Но чак такава клопка не очаквах.

– И защо се нуждаеш от моето присъствие? – възкликнах възмутено. – Защо не поканиш Алис? Нали все пак е твоя годеница?

– Вече не е. От една седмица насам.

Дъхът ми пресекна.

– Сериозно ли?

– Прибра си вещите и ми остави бележка от два реда. Предполагам, че нашата история и не струва повече... – въздъхна примирено той без особено вълнение.

Дали това не беше блъф? Дали не ми кроеше номер? Или раздялата им беше факт? Как е възможно подобно неочаквано развитие да се изплъзне от зоркия поглед на пресата?

– Съжалявам – казах не дотам уверено.

– Не си струва, уверявам те... Можеше да се предвиди. Ала корейците придават такова значение на условностите и благоприличието... За техния директор Бон Ку Мун би било неприемливо да се появя без моята годеница.

– Шегуваш ли се? Нима искаш да играя пред новите ти съдружници ролята на твоя бъдеща съпруга?

Шантажът беше ясен: ако откажех да отида на тази вечеря, можех спокойно да забравя бъдещия договор с издателството. Съвсем разстроена запитах за деня и часа, когато трябваше да се състои срещата на Айфеловата кула.

– Вдругиден. На 22 юли. Ела в деветнайсет часа при южната подпора. Корейците вечерят рано.

Искаше ми се да пратя по дяволите всички корейски генерални директори. Ала беше твърде късно. Примирих се и се замислих с кой тоалет да блесна на 22 юли, а вътре в душата ми цареше мрак.

17

22 юли 2010 година

Ако двамата с Луи трябваше да опишем накратко този ден с помощта на азбуката, не бихме могли да вложим никаква еротика. Нашият език от чувствен постепенно се променяше в драматичен с приближаването на делото по аферата East-X Prod. На всичко отгоре то бе насрочено за същия ден, когато трябваше да се състои официалната вечеря, за която Давид се нуждаеше от моите услуги...

С като Съд

Също както предишния път, Франсоа Маршадо ми съобщи в последния момент датата и часа на заседанието: 22 юли 2010 година, 17 часа, в залата на ХVІ състав на Наказателния съд.

Въпреки забраната, наложена от Жан-Марк Зерки, без колебание се отправих към булевард „Пале“ № 10.

Маршадо и София вече ме очакваха сред тълпата туристи. Отдалече различих прегърнатите им фигури. За пръв път ги виждах заедно. Последните два дни моята приятелка бе прекарала в Рюей при своя любовник.

Веднага щом ме забеляза, журналистът установи благоприлична дистанция между двамата и се задоволи да държи ръката на своята Дулсинея. Тя от своя страна бе засмяна до ушите и с мъка прикриваше доброто си настроение. Без съмнение не искаха да нараняват чувствата ми.

– Привет, влюбени! – поздравих ги аз в опит да разсея неудобството им.

– Леле! Ти всеки път ли се обличаш така, когато ходиш в съда?

Тоалетът ми наистина бе доста необичаен за тези обстоятелства: черна клоширана рокля от „Шанел“, летен къс модел до средата на бедрата, прикрепена на шията ми с тънка презрамка на ресни. Въпреки опита ми да я прикрия под обикновено сако ефектът беше очевиден.

– Не – намръщих се аз. – След това имам да свърша нещо.

За съжаление, времето между двете събития беше толкова малко, че се бе наложило предварително да се изтупам. Ала Маршадо прекъсна закачките ни:

– Получихте ли акта за раждане!

– Да... – отвърнах аз и бръкнах в чантичката, която висеше на рамото ми.

Бях открила същата сутрин в пощенската кутия сгънатия на четири документ. Заета с приготовленията, така и не бях успяла да съобщя за това на Франсоа.

Кметство на град Париж

Акт за раждане – пълен препис

Акт за раждане № 4118

Луи, Шарл, Максим БАРЛЕ

На осемнайсети май хиляда деветстотин шейсет и осма година, в шестнайсет часа и двайсет минути се роди на улица „Сен Ламбер“ № 37 Луи, Шарл, Максим, от мъжки пол, баща Андре Жан БАРЛЕ, роден в Париж (Париж) на 14 октомври 1938 година, и майка Ортанс Монрозие, родена в Нант (Лоар Атлантик) на 10 април 1941 година, с постоянен адрес улица „Тур де Дам“ № 3.

Съставен на 20 май 1968 година, в четиринайсет часа и десет минути, по заявление на бащата, който се запозна с настоящия акт и го подписа заедно с мен, Мартин Ласко, общинска служителка, завеждаща отдела Гражданско състояние в кметството на 15 район на град Париж.

– Все пак можем да направим проучване в родилния дом „Сент Фелисите“. Той все още съществува... – добавих аз. – Така или иначе, ако въпросната госпожа Ласко не е издала фалшив документ, изглежда, Луи наистина е биологично дете на своите родители.

Значи, обратната хипотеза отпадаше. Не зная дали чувствах облекчение, или по-скоро разочарование. Названието на родилния дом ме подсети за моята котка и почувствах до каква степен тя също ми липсва.

Маршадо ме изслуша без коментар. После ни поведе през лабиринта от коридори, който добре познаваше, до чакалня „Рьоне Пароди“ и ХVІ зала на Наказателния съд. Щом наближихме, той видя журналистите и ми направи знак да сложа тъмните очила. После решително ме хвана под ръка, за да изглеждаме като двойка и така да измамим глутницата.

Залата беше дори по-пълна от предишния път. Отново от съображения за дискретност заехме места на последния ред, далеч от главните действащи лица, които последователно излизаха на сцената. Луи и Зерки се появиха последни и аз неволно изтръпнах, когато видях моя съпруг в тъмен костюм, с посърнало лице и тревога в погледа.

Двамата спътници до мен изглеждаха съвсем безгрижни. Прекалено безгрижни.

З като Заседание

Веднага забелязах колко уверен е Зерки. След като прокурорът изброи отправените срещу Луи обвинения, напомняйки наличието на документ, удостоверяващ участието на моя съпруг в управлението на дружеството, адвокатът взе думата. Първата му работа беше да дискредитира показанията на Антоан Гобер по делото за галерия „Соваж“.

– Уж случайно – започна с ирония той – пълномощникът, депонирал договорите в деловодството на Търговския съд, се нарича Антоан Гобер. Същият Антоан Гобер, който ръководи незаконната дейност на групата „Барле“ с цел укриване на данъци в продължение на двайсетина години чрез своя филиал „Софиба“. Същият Антоан Гобер, който подава жалба срещу галерията „Барле-Соваж“, начело на която стои моят клиент. Все така случайно Антоан Гобер се обажда на полицията в минутата, когато започва вернисажът на изложбата Перманентен секс. Все едно е знаел предварително какво се случва през онази вечер на улица „Севине“!

– Господин Зерки! – прогърмя гласът на председателя, далеч по-силен, отколкото би могло да се предположи по старческата му физиономия. – Ще ви помоля да не смесвате двата случая, засягащи вашия клиент. Върнете се, ако обичате, към фактите, които ни интересуват, и се придържайте към тях.

Адвокатът на Луи очакваше това напомняне, но беше сигурен, че с бурното си встъпление вече е спечелил няколко точки.

– Онова, което искам да разкрия пред съда, господин председател – продължи той вече по-спокойно, – е, че моят клиент без негово знание, повтарям, без негово знание е бил замесен в незаконната дейност на дружеството East-X Prod. С други думи, всичко е било предварително скалъпено, за да го превърнат в подставено лице и при нужда да поеме вината. Ала най-лошото е, че машинацията, на която днес Луи Барле става жертва, е била организирана от собствения му брат Давид Барле.

– Това са тежки обвинения, господин Зерки. Надявам се, че разполагате с достатъчно доказателства, с които да подкрепите твърденията си.

– Да, господин председател. Ето защо бих искал да призова за свидетел госпожица Олга Зелинская.

– Моля... – съгласи се съдията, намествайки очилата на носа си.

Облечена в перленосив костюм и с коси, прибрани на строг кок, Олга влезе и с появата си предизвика шепот на възхищение. Приличаше на руска шпионка, нещо като женски вариант на Джеймс Бонд, изискана и хладна. Едва ли някой от присъстващите би се учудил особено, ако в този момент измъкнеше пистолет или направеше главоломна каскада. Напротив, сякаш всички се надяваха да се случи нещо зрелищно.

След клетвата и обичайните процедури Зерки се изстъпи строго и решително пред нея, за да започне с въпросите.

– Госпожице Зелинская, можете ли да потвърдите пред уважаемия съд, че в продължение на няколко години сте участвали във филми, продуцирани от East-X Prod, в качеството на порно актриса?

– Да – отвърна кратко блондинката.

– И в колко филма сте... хъм... играли?

Съзнателното колебание на Зерки предизвика смях в залата.

– Около двеста и петдесет. Може би триста, не съм съвсем сигурна.

Този път сподавените смехове отстъпиха място на звучни възклицания

– Би ли могло да се предположи, че сте били в течение на начина, по който функционира тази продуцентска къща?

– Да, напълно съм в течение – отвърна без колебание тя.

– Много добре. Можете ли да ни опишете накратко, моля ви, по какъв начин пристигнахте във Франция и как бяхте наети от East-X Prod?

Рускинята сведе за момент очи, после гордо вдигна глава към адвоката и заяви:

– Семейството ми е много бедно. Ние сме осем братя и сестри. Живеем в Шчолково. Това е бедно предградие на Москва, североизточно от столицата. На петнайсет километра. Три стаи за всички.

– Кой ви откри в Русия? Кой ви предложи да дойдете във Франция?

– Руски агент. Борис.

– Представлявал е East-X Prod, така ли?

– Да.

– Как бе осъществено пристигането ви във Франция? Поискаха ли ви пари за пътуването?

– Да, дванайсет хиляди евро.

– А вие не сте разполагали с тази сума, нали?

– Не. Казаха ми, че за да я изплатя, трябва да се снимам в много филми.

– И на тази цена са ви осигурили френски документи за самоличност?

– Не. Нямаше документи. Никое от момичетата няма документи.

– Искате да кажете, че всички момичета, пристигнали като вас от Източна Европа, работят тук нелегално за East-X Prod, за да възстановят разходите по пътуването?

– Точно така.

– А успяват ли да върнат тази сума?

– Много рядко, по-скоро не...

Възхищението на публиката постепенно премина в изумление.

– Нека се придържаме към фактите – обади се отново председателят. – Това не е телевизионен репортаж за нелегалните имигранти.

О като Обрат

Зерки се приближи плътно до Олга и заговори толкова тихо, че отвъд първите редици почти не се чуваше какво казва:

– След като участието им в порно филми не е достатъчно, какво трябва да правят тези момичета, за да изплатят дълга си?

– Да спят с мъже.

– За пари ли?

– Не, безплатно.

В залата се възцари тягостно мълчание. Развълнувани и стъписани, присъстващите се стремяха да не изпуснат нито една дума.

– Кои бяха тези мъже? Как се срещахте с тях?

– Понякога по време на снимките или на кастинга... Два-три пъти седмично.

– Сега, Олга, ще ви задам няколко много важни въпроса и очаквам да ми отговорите без колебание с „да“ или „не“. Съгласна ли сте?

– Съгласна съм.

Адвокатът отиде до масата с купчината папки и извади от най-горната една снимка.

– Познавате ли лично този мъж? Срещали ли сте се с него?

– Да.

Зерки се завъртя на токове, за да покаже снимката на всички.

– За почитаемия съд искам да уточня, че става дума за наскоро направена снимка на Давид Барле, генерален директор на групата „Барле“. Спали ли се с този мъж?

– Да.

– Имали ли сте желание да спите с този мъж?... Или сте го направили, за да заплатите пътуването?

– Не... За да заплатя пътуването.

– Бяхте ли го виждали, преди да спите с него?

– Да. В студиото. Той гледаше. Понякога ни правеше снимки.

– Добре. Но изпълняваше ли той някаква длъжност на снимачната площадка? Къде стоеше, пред или зад камерата?

– Не, той плащаше на екипа.

– С банкноти ли?

– Да, с банкноти. Винаги носеше много у себе си.

В залата се надигна ропот на възмущение, който веднага стихна.

– Къде по-точно спяхте с него?

– В неговия дом.

– Добре... Сега ще покажа откъс от видеозапис и ще ви помоля да потвърдите дали на него наистина сте вие.

Преди председателят да успее да изрази възмущението си от предявяването на това неочаквано доказателство, Зерки извади от джоба си таблет и пусна записа, който аз смятах за изгубен завинаги.

Погледнах изумено двамата ми спътници, които ми отвърнаха с дяволита заговорническа усмивка. София се наведе към ухото ми и прошепна на един дъх:

– Онзи ден ми се обади Франки, прочутият информатик от БТВ. Разбрал както е направил Фред и се почувствал супер виновен пред теб.

– И какво?

– Спомняш ли си вечерта, когато Зерки измъкна от ареста мен и Фред?

– Разбира се.

– Фред изпратил записа на мобилния на Франк тъкмо преди да дойде Зерки. Без да ни каже за това, разбира се.

– И Франки ви го е дал от чувство за вина?

– Не, не съвсем... – призна София, като се изкашля смутено. – Срещу обещанието, че ти ще свидетелстваш пред трудово-правната комисия в негова полза срещу БТВ.

Фред беше негов приятел, но очевидно бе взело връх възмущението на Франк срещу работодателя, който го беше уволнил по най-груб начин.

– Какво говориш? – възкликнах аз.

– Знам... Може би малко прекалих, но признай, че си струваше.

Не знаех какво да отговоря. Сега вече предателството ми ставаше двойно, тъй като се налагаше да свидетелствам срещу Давид, след като веднъж бях приела услугите му.

Видеото, заснето от системата за наблюдение в дома Марс, предизвика вълна на възмущение в предните редици. Зерки го прекъсна преди края и отново се обърна към порно актрисата.

– Сигурна ли сте, че на записа сте именно вие?

– Да.

– А мъжът, който трудно може да бъде идентифициран... Кой е той?

– Давид Барле.

– И къде се случва това?

– Вече казах: в неговия дом.

– В дома Дюшеноа, тоест на улица „Тур де Дам“ № 3 – уточни адвокатът, за да разсее всякакво колебание.

От нанесения удар адвокатът Бофор, представляващ Давид и Гобер неофициално, тъй като клиентите му до този момент не бяха пряко засегнати, се сви на мястото си. Зерки му хвърли убийствен поглед. Ученикът най-сетне бе на път да срази своя учител.

– Последен въпрос, госпожице Зелинская. До този момент виждали ли сте моя клиент, господин Луи Барле, който присъства тук?

– Не.

– Нито на снимачната площадка за порно филми, нито другаде?

– Не – излъга за втори път тя.

Естествено, и дума не можеше да става да спомене за срещата в „Ту муунс“.

– Значи, никога не сте спали с него?

– Не.

Що се отнася до това, искрено се надявах да казва истината.

– А знаете ли да е бил замесен по някакъв начин в дейността на East-X Prod при заснемането на онези двеста или триста филма, в които сте участвали?

– Не. Никога.

Дойде ред на прокурора, който напомни неотдавнашната присъда на Луи във връзка с галерията „Соваж“, а също и предишните обвинения в ексхибиционизъм... Ефектът беше нулев.

Председателят на съда побърза да приключи случая, като с няколко думи обяви незабавното освобождаване от отговорност на обвиняемия и откриването на предварително производство срещу Давид със същите мотиви, поради които бяхме тук: използване труда на нелегални работници и сводничество при утежняващи вината обстоятелства. Ала този път доказателствата бяха налице. От този момент нататък Давид Барле нямаше да има възможност да се измъкне или да прехвърля вината върху друг. Присъдата му беше неизбежна. Сега вече никой не се съмняваше в това.

Р като Радост

В последвалата блъсканица едва успях да видя как Зерки потупва Луи приятелски по рамото. На излизане от залата Франсоа и София се хвърлиха на врата ми, а София ме държа в прегръдките си поне петнайсет секунди.

– Страхотно! – не спираше да повтаря тя. – Този Зерки е направо гений!

Маршадо сложи ръка на рамото на приятелката си, за да охлади нейния възторг. При вида на посърналото му лице радостта ми веднага се изпари.

– Скъпа... Не ми се ще да ви развалям настроението. Ала засега Луи все още е заплашен от осемнайсет месеца затвор.

– Какво от това? Такъв супер адвокат непременно ще уреди случая... З като Зерки – затананика тя песента от филма Зоро.

Тъкмо в този момент един журналист, очевидно по-наблюдателен от колегите си, ме разпозна – бях забравила да си сложа тъмните очила. Хукнахме по безкрайните коридори, преследвани от глутницата, която ни обстрелваше със светкавици: „Госпожо Барле! Анабел! Само една дума, ако обичате!“.

Видях как Олга се отдалечава в обратна посока, без да привлича ничие внимание. Макар Зерки да ѝ бе гарантирал, че може да свидетелства, без да се бои, че полицията ще я екстрадира, сигурно никак не се чувстваше добре в съда.

Много ми се щеше да ѝ благодаря.

За разлика от мен други се оказаха по-словоохотливи пред микрофоните, в което се убедих половин час по-късно в таксито, с което отивах по посока на Марсово поле: „Това е първа победа, но ние нямаме намерение да спираме насред път, заяви тържествено Зерки. Остава още един етап, за да бъде изчистена веднъж завинаги репутацията на моя клиент от позора, които някои съвсем несправедливо се опитват да стоварят върху него...“. „До доказване на противното Давид Барле е невинен по отправените към него обвинения. Поне докато не приключи предварителното производство“, декламираше Жак Бофор със съответната предпазливост, защото знаеше, че неговият клиент е затънал до гуша.

И като Изненада

Стигнахме на левия бряг, отминахме музея „Орсе“ и продължихме покрай кея, когато върху мобилния ми телефон започна да мига скрит номер. Би трябвало да проявя предпазливост, но все пак реших да отговоря.

– Добър ден... Аз съм.

Орор... Макар гласът ѝ да беше слаб и променен от вълнение, бих могла да го разпозная сред хиляди други.

– Къде сте?

– Няма значение.

– За мен има. Очаквах ви в Динар.

– Чуйте ме – продължи жално тя. – В течение съм на случилото се в съда.

Вече?, зачудих се мислено аз.

– Зная, че на Давид няма да му се размине... Не и този път.

– Твърде възможно, наистина... Само че какво точно искате от мен?

– Тази жена Олга... Вие я открихте, нали?

Реших да не споменавам, че преди Луи да ѝ даде петнайсетте хиляди евро, руската красавица безропотно бе служила на интересите на Давид. И че по нейна вина едва не бях изнасилена.

– Е, и какво? – запитах вече нащрек.

– Ако оттегли показанията си, видеото няма да има никаква стойност. Добре знаете това.

– Искате да я накарам да се отрече от думите си?

– По-скоро да ги промени – поправи ме тя.

– Ако направи това, Луи отново ще бъде обвиняем! – възмутих се аз.

– Не. Не и след казаното от неговия адвокат днес. Луи ще бъде оневинен, а производството срещу Давид ще бъде прекратено поради липса на доказателства... Така никой няма да пострада.

Значи, това било! Защитаваше пред мен интересите на брат си. Също като на мен ѝ се искаше войната между двамата братя Барле да не приключи с гибелта на единия или другия. Въпреки сходството между нас и любовта ни към Луи разликата между нас бе, че тя играе за противниковия лагер.

– Забравяте случая с галерията – казах ѝ аз, припомняйки си думите на Маршадо. – Играта не е равна. Луи все още рискува да попадне в затвора.

– Ако се вслушате в молбата ми... Мога да уредя въпроса.

Нима тя, която дълго време смятах за жертва на прекомерната любов на нейния брат, би могла да има толкова силно влияние върху него? Дали по нейно искане Давид би накарал Гобер да оттегли жалбата срещу галерията?

– Имате ли нещо против да се видим и да поговорим? – предложих след продължително мълчание.

– Щом желаете. Ще ви се обадя. А през това време обмислете моето предложение.

После затвори и изчезна в небитието.

В като Вечеря

В подножието на Айфеловата кула едва си пробих път през тълпата туристи до южната подпора, която се намираше на противоположната страна.

Пред стълбището, водещо към асансьора, младежът, който го обслужваше, ме посрещна с приветлива усмивка. На втория етаж салонният управител ме отведе по тесния стоманен коридор, облян със синя светлина, до голяма елипсовидна маса. Петима от шестте азиатци мълчаха благоговейно, омаяни от необикновената гледка. Един от тях, единственият с прошарени коси, вероятно Бон Ку Мун, даде знак на другите да станат. Всички се подчиниха и ме поздравиха с лек поклон. Със сдържана усмивка се канех да запитам на моя лош английски къде е Давид, когато той се появи зад гърба ми:

– А, скъпа! – възкликна той, стараейки да покаже отлично настроение. – Ето те и теб!

По резкия му тон и неуместния му смях усетих в какво напрежение се намира. Вече виждаше себе си на подсъдимата скамейка, което от гледна точка на бизнеса означаваше за него провал на сливането с GKMP и професионална смъртна присъда. Ето защо трябваше на всяка цена да подпише договора още тази вечер, на тази маса, преди Бон Ку Мун и неговите помощници да са научили за случилото се. Как бе съумял до този момент да го скрие от тях? Как бе успял да запълни с всякакви развлечения времето от кацането на самолета до пристигането им в ресторанта?

Ако започнеше предварително производство срещу Давид, акциите на „Барле“ щяха да рухнат. И тогава изобщо не би могло да се говори за някакво сливане на равна нога, а по-скоро за изкупуване, което GKMP непременно щеше да предложи на своя европейски конкурент и щеше да го глътне на един залък.

Впрочем, веднага след поднасянето на чашите „кир роял“ със сок от горски ягоди, Давид направи знак на Клое, която едва сега забелязах в един ъгъл, и тя донесе екземплярите на договора.

– Оньол ва юсиьосьо моду гамсахабнид – смотолеви Давид на приблизителен корейски, който предизвика усмивки.

След като нервно парафира всички страници и положи подписа си на последната, дойде ред на неговия партньор, който получи документа от разтрепераните ръце на Клое, изтичала припряно до другия край на масата.

– Улиуи са-еоб-е жин сумиеонг!

Давид вдигна някак преждевременно чашата. Дълъг живот на нашето предприятие!

Постъпката му очевидно не се хареса на строгия шеф на GKMP и той не бързаше с подписването. По намръщения му вид личеше, че след дългите месеци трудни преговори подобна припряност изобщо не му е по сърце. Особено го възмути тостът, прекъснал деловата част, което изобщо не съответстваше на неговата култура. Ето защо той дори не докосна чашата, а с помощта на преводачката и на един съветник се зае да прегледа внимателно още веднъж всяка страница.

Мъките на Давид сякаш нямаха край. Докато сервитьорите поднасяха платата с хапки, той бършеше потното си чело със салфетката.

– Господа, моля, напуснете залата! Не можете да влизате тук без резервация!

С като Схватка

Аз и Клое първи обърнахме внимание на избухналата при рецепцията кавга, която бързо се приближаваше към нас. Секретарката хвърли към мен изплашен поглед.

Салонният управител и намесилият се сервитьор напразно се опитваха да спрат Луи и Жан-Марк Зерки, ала мъжът ми ги заплашваше с бастуна си и упорито си пробиваше път.

Върху разкривеното лице на Давид вече не бе изписан страх, а паника и ярост. Израз на преследвано животно в момента, когато вече безпомощно се оставя да му сложат оглавника. Той понечи да застане между масата и двамата натрапници, но преди да успее да произнесе дори една дума, Луи с все сили го удари с бастуна. Тежката сребърна топка на дръжката го улучи в коляното и Давид се строполи на земята.

С безумен поглед и пяна на устните, Луи сякаш не ме виждаше, изцяло в плен на неистовата жажда за отмъщение. Все едно играеше за втори път сцената в Канкал, когато само намесата на готвача му бе попречила да стигне докрай. Този път никой не би могъл да спре окончателната разправа с неговия брат.

Не бях в състояние да реша кой от двамата заслужаваше защита, кой беше палачът и кой жертвата. Понечих да се намеся, но силната ръка на Зерки решително спря моя порив. Сигурна бях, че подобна гледка изобщо не беше по вкуса на адвоката. Вероятно бе отстъпил пред намерението на своя клиент поради еуфорията от постигнатата победа. Оставаше да се изясни от кого Луи бе научил за тази тайна среща...

Слисаните корейци бяха замръзнали на местата си. Стиснала писалката „Монблан Майстерщук“, специален подарък от групата „Барле“, ръката на Бон Ку Мун бе увиснала над страницата с подписите.

Със сгърчено от болка лице, все още проснат върху кафявия мокет на бежови точици, Давид изръмжа:

– Напълно си полудял! Знаеш ли какъв е залогът в този момент?

– Изцяло сме в течение, господине – вместо Луи отвърна Зерки. – И моят клиент се извинява за тази малка сценка.

– И наричате това сценка? Това е нападение, което...

– За нас ще бъде удоволствие да се погрижим за вас – прекъсна го адвокатът – и да платим обезщетение за нанесените щети.

– Два милиарда евро! – изрева Давид. – Разполагате ли с два милиарда евро?

Той се опита да намери опора в облегалката на своя стол, за да се изправи, но залитна, хвана покривката, дръпна я към себе си заедно с чиниите, бутилките и чашите, които изпопадаха със звън на пода. Всички присъстващи гледаха изумено. Зерки се възползва от тяхното колебание, приближи се до Бон Ку Мун и поднесе пред очите му таблета, върху чийто екран вървеше записът с рускинята. Невъзмутимият азиатец внезапно се дръпна с отвращение и на всички стана ясно, че е разпознал главния герой на видеото.

– This is him – натърти за всеки случай адвокатът. – He produces porn for fun and casts the girls himself.

И сякаш това не бе достатъчно, той хвърли върху масата предварителния брой на един всекидневник. На първа страница се мъдреше заглавие:

„Давид Барле: окончателното сгромолясване!“

Дори кореец можеше да разбере зловещото му значение.

За сивокосия мъж това бе напълно достатъчно. Той стана от масата и без да каже нищо, без дори да погледне назад, се отдалечи, придружен от помощниците си, все още държейки писалката между пръстите си.

– Даваш ли си сметка, че потъпка споразумение, сключено преди двайсет години? – изръмжа Давид, все още на пода. – Споразумението между нас!

Що за споразумение?, едва не изкрещях аз. За пръв път един от двамата открито споменаваше за съществуването на таен договор, прикриващ тъмна страна от живота им. Ала след като още веднъж вдигна заплашително бастуна над брат си, Луи рязко се обърна, отправи се към изхода и сякаш се стопи в оранжевата светлина на залеза, която нахлуваше през остъклените стени.

През това време не можех да откъсна поглед от черното мастилено петно върху последната страница на договора. Приличаше на рана, зейнала между братята Барле, която никога нямаше да зарасне.

П като Потрес

П като Позор...

18

23 юли 2010 година

„Как разказаха играта на големия играч“

„Два милиарда и нещо в кофата за смет“

„Барле – GKMP: проваленото сливане“

„Сливане? Не, оливане“

„Корейците обелиха кората на френските медии“

„Корея – Барле: 1 – 0“

Още на следващата сутрин вестниците и сайтовете започнаха да се надпреварват в публикуването на едно от друго по-остроумни и жестоки заглавия, описвайки икономическия трус, предизвикан от провала на сливането между групата „Барле“ и GKMP. Отзвукът в медиите и в деловите среди бе толкова силен, че освобождаването от отговорност на Луи и вероятното съдебно производство срещу Давид във връзка с аферата East-X Prod останаха на втори план.

Икономическите всекидневници зорко следяха курса на акциите „Барле“, които бяха в състояние на свободно падане. Още преди обяд те изгубиха една трета от стойността си, което бе рекорд за последните десет години: трийсет и две евро и четирийсет и осем. Само за една нощ групата „Барле“ се бе превърнала в слабото звено на САС и лесна плячка за хищниците на пазара.

За мен всичко това нямаше значение. Въпреки тревожните изказвания на служителите от групата „Барле“, които се редяха един след друг в телевизионните репортажи, аз мислех само за един човек. За моя човек.

„Ако се вслушате в молбата ми... Мога да уредя въпроса.“ Съмнявах се, че при сегашното положение Орор е в състояние да накара Давид да капитулира още веднъж. Би могла да го моли, дори да го заплашва, че ще разкрие своето съществуване, но той никога не би се съгласил да си мръдне пръста в полза на брат си. Студената война между тях, обявена преди двайсет години, сега вече беше тотална.

– Престани да се обвиняваш! – не спираше да ми повтаря София.

– Ако не беше това проклето видео, нямаше да се стигне дотам.

Мрачно посочих вестника, захвърлен до леглото, в което двете се бяхме отпуснали.

– Да. Но ако не беше то, твоят мъж щеше да получи още няколко години пандиз – опитваше се да ме вразуми тя.

– Зная...

– Значи, няма за какво да се упрекваш. Чуваш ли?

– Хм...

А това беше само началото. Всяко ново сведение, попаднало в ръцете на журналистите, предизвикваше поредната вълна публикации. В тази надпревара определено водеха електронните медии и особено „Медиатак“, сайтът на Ален Бернардини, моя някогашен преподавател в Центъра за подготовка на журналисти.

Този път мустакатият плешивко истински се беше развихрил. Дали Зерки му доставяше информацията от първа ръка? Със сигурност, защото още същия следобед видеото с рускинята беше пуснато в мрежата, копирано и разпространено във всички безплатни платформи.

Тъй като лицето на Давид не се виждаше, чакалите от Интернет извадиха малко или много достоверни свидетелства на негови бивши любовници, сред които без мъка разпознах някои от момичетата на повикване от „Нощни красавици“.

Допълнителна сензация предизвика електронното издание на един многотиражен седмичник, публикувало интервю с Алис Симонсини, направено само няколко часа след съобщението за катастрофата. Лицето на инак високомерната блондинка сега беше посърнало. Въпреки това тя не прояви нито снизхождение, нито милост към бившия си годеник.

„– Алис Симонсини, ще потвърдите ли пред нас, че Давид Барле и вие сте развалили годежа?

– Да, преди известно време. Това решение няма нищо общо със затрудненията, които среща понастоящем групата „Барле“. Преди няколко седмици Давид и аз се споразумяхме, че връзката между нас е изчерпана.

– Може би вашата раздяла е следствие от видеозаписа, безспорно доказващ деянията, в които Давид Барле е обвинен?

– Не. И по този въпрос няма да направя никакви коментари. Интимният живот на Давид вече си е изцяло негова работа.

– А какво става с длъжността ви директор в групата „Барле“? Смятате ли, че можете да останете на тази длъжност?

– След като се разделихме, аз подадох оставка. Така че дейността на фирмата по никакъв начин не е повлияла на моето решение.“

Предположих, че всичко това е съгласувано предварително с адвокатите, включително с Бофор. Ала въпреки всичко се явяваше във възможно най-лошия момент за Давид.

Плъховете напускаха кораба и открито обявяваха това, като не се колебаеха да ухапят пътем ръката, която обилно ги бе хранила през цялото това време.

„– В такъв случай изниква въпросът: какво ви е накарало да скъсате така неочаквано?

– Осъзнах, че нашата връзка се крепи по-скоро на разума, отколкото на чувствата. А за мен бракът е нещо съвсем различно. Очаквам друго от съвместния живот.“

Три дни след тази първа унищожителна вълна в пресата се появиха слухове за продажбата на групата „Барле“. Кандидати бяха някои медийни групи в Европа. Ала не след дълго от Изток дойде най-сериозното предложение: Бон Ку Мун бил възмутен от разпуснатите нрави на своя френски колега, но все още проявявал интерес към разширение. За него групата „Барле“ бе станала още по-апетитна хапка сега, когато можеше да я получи на половин цена.

Така на 27 юли GKMP придоби допълнителни десет процента от капитала на „Барле“ и по този начин общият ѝ дял достигна 37,3%. Чрез неясен обмен на акции с другите свои филиали в Европа през следващите дни той нарасна до около 47%, а на 30 юли вече беше 51%, като по този начин корейската група стана мажоритарен собственик.

– Ето, това е: от този момент нататък седалището на групата „Барле“ се намира в Сеул.

Маршадо минаваше да остави София на улица „Трезор“ и понякога си правеше труда да се качи до шестия етаж. По вида му беше ясно, че все още не може да повярва на присъдата, която сам е произнесъл.

– Все пак Давид запазва поста си, нали? – опитах се да заглуша угризенията си аз.

– Засега... Ала следващият управителен съвет ще бъде председателстван от Мун и твърде вероятно е Давид да бъде уволнен.

Давид не само нямаше да получи милиарди, но щеше да изгуби и позицията, в името на която на младини толкова се бе трудил и правил компромиси със съвестта си. След трийсет години непрестанни успехи сирачето от Динар беше на път изведнъж да загуби всичко.

– Ала има и нещо още по-лошо... – добави Франсоа, сдържайки заради мен ликуването си.

– По-лошо от загубата на фирмата, основана от баща му?

– Сама си забелязала, че Давид води разточителен живот. Според мен дори прекалено разточителен.

Действително Давид тънеше в безсрамен разкош. Ала никога не бях си задавала въпроса откъде идват средствата за него. За мен Давид просто беше богат и ми се струваше нормално да разполага с неизчерпаем източник.

– Личните му вложения не винаги са били достатъчно разумни. Затова е и задлъжнял. Домът Дюшеноа например е бил ипотекиран два или три пъти за покриване на текущите лихви.

– Възможно ли е да бъде ипотекиран няколко пъти? – зачуди се София.

– При положение че си едър борсов играч и банките ти имат доверие... Да, възможно е.

– И сега, когато акциите на „Барле“ не струват нищо, банките го изоставят? – предположих аз.

– Точно така. Кредиторите се тълпят пред вратата му, за да си получат парите. При това всички едновременно.

– И какви са общо дълговете му?

– Според мен десетки милиони – отвърна лаконично Маршадо.

Както се казва, кредити се отпускат само на богатите. До вчера Давид изглеждаше толкова заможен, че са му отпускали заеми, без да ги е грижа за неговата платежоспособност. Сега единствената разлика между него и простосмъртните жертви на кредитните институции бе огромната сума на дълга.

Франсоа разгърна вестника, ловко го прелисти и спря на раздела с обявите. После посочи обвинително с пръст една от тях, заемаща осмина от страницата:

– Погледни... Принуден е да разпродава.

Колекция ДАВИД БАРЛЕ

Старинни мебели, декоративни предмети,

картини от стари майстори

Публична разпродажба на търг

„Друо Ришельо“, зала 12

Вторник, 3 август 2010 г., 10,30 часа

Подробни описания и фотографии на www.drouot.com

Показ пред публика: събота, 30 юли 2010 г.,

от 11 до 18 часа; понеделник, 2 август, от 11 до 18 часа

Оценители: упълномощени представители

на „Корнет дьо Сен Сир“

– 30 юли... Та това е днес – прошепнах аз.

Никой от двамата не отвърна нищо. Посещение в „Друо“ по такъв повод би била възможно най-лошата идея.

– Мамка му... – изохка най-сетне София. – Съдът ли го принуждава да продаде всичко?

– Все още не. Той бърза именно за да избегне административните санкции и да бъде окончателно лишен от имущество. Така поне се надява да получи добра цена... Макар че то ще бъде капка в морето от дългове.

Никога не бях искала да се случи така! Дори упреквах Луи, че е използвал материалите, които аз му бях предоставила, например видеото с рускинята, за да смаже брат си с дръжката на бастуна като някакво насекомо.

– С една дума... Той е разорен?

– Още по-зле – отсече Франсоа. – Свършен е. Двама приятели, собственици на печатни издания, споделиха с мен, че Давид им предложил услугите си като „светски хроникьор“. Това ги накарало само да се засмеят. Сега вече никой няма да му протегне ръка. Нито в тези среди, нито другаде.

За разлика от собствениците на печатни издания падението на Давид не ни разсмя. Мълчахме смутено. Дори Франсоа, който би трябвало да се радва, явно усещаше горчивия вкус на реванша.

– А ако бъде принуден да напусне дома Дюшеноа, къде ще живее занапред?

– След като апартаментът на улица „Мандел“ все още е собственост на Гражданското дружество за недвижими имоти, което той държи заедно с Луи...

Дружеството „Тур де Дам“: спомних си, че в него акционери са Орор, Давид и Луи.

– ...запитал е брат си дали има нещо против той да се нанесе там. Освен ако не конфискуват и този негов дял.

– Значи, все пак са разговаряли? – възкликнах изумено аз.

– Не, доколкото знам, договаряли са се техните адвокати.

Тоест Бофор и Зерки. Предвид отношенията между двамата, бих могла да си представя колко напрегнат е бил диалогът между тях.

– И какво е отвърнал Луи?

– Все още не е дал съгласие.

– Откъде знаеш? – запита София.

– От „Медиатак“. Те ме помолиха да коментирам темата.

Докато слушах как описва падението на моя бивш годеник, неволно ме обзе желанието да го защитя. Макар да смятах, че Давид съвсем справедливо изкупва прегрешенията си, за мен бе нетърпимо да гледам как всички са се нахвърлили върху него. Исках да бъде наказан, но не и унизен.

Ето че възприемах становището на Орор...

– Ще споделите ли пред „Медиатак“ разкритията, които направихме за семейство Льобурде?

– Не зная – отвърна Маршадо. – Все още се колебая.

– Не го правете... Моля ви, Франсоа, не им споменавайте за това.

Двамата със София размениха изпълнени с подозрение погледи.

– Защо да му го спестявам? – запита ме той.

– Защото ако им разкажете цялата история, жертва ще бъде не само Давид. Засегнати ще бъдат всички: Луи, Орор... и дори аз самата. Ще разрушите цялото семейство.

– Не и вие – възрази той.

– Напротив... За вашите колеги аз ще бъда двойницата, която двамата братя се разменят като топка за тенис. Играчка, при това идиотка.

Приятелката ми кимна утвърдително.

Тъй като датата на делото в Апелативния съд по аферата „Соваж“ все още не беше определена, забраната на Зерки да се срещаме с моя съпруг все още беше в сила. За мен това бе едва ли не облекчение, тъй като безмилостното му отношение към Давид бе изпълнило с горчилка душата ми.

Затова и сега разменяхме ласки сред мълчание.

Въпреки това през онази вечер аз не отидох на срещата, уговорена за двайсет и два часа. Измъчваха ме угризения и не бих могла да отдам безусловно тялото си.

Затова се заех да наблюдавам Луи върху монитора на моя компютър. Знаеше ли, че в интимната обстановка на втора стая камерата неотстъпно го следи? Смятах, че не знае. Надявах се, че Изиам все пак е държал езика си зад зъбите.

Първоначално той изглеждаше нервен и се разхождаше из тясното пространство, осветено от силната лампа на тавана. По-късно, след като аз все още не се появявах, той изгаси лампата, изтегна се от леглото и не след дълго задряма. Към полунощ се събуди от силния звук на клаксон откъм улица „Пигал“. Запали нощната лампа, за да види колко е часът, и за моя изненада реши да остане. Защо не се обаждаше, за да провери причината за моето закъснение? На негово място бих го засипала с телефонни обаждания и упреци. Той обаче не постъпи по този начин, а се съблече гол и вероятно си припомни неотдавнашните ни азбучни съобщения, защото започна бавно да мастурбира. Оголи главичката на пениса си, пъхна два пръста в устата си и я навлажни със слюнка. Започна да извършва кръгови движения отдолу нагоре и после обратно до момента, когато вече не можеше да контролира спазмите на члена си.

През онази вечер той очевидно се постара да удължи момента, сякаш се боеше да стигне докрай. Предположих, че все още се надява да се появя, и искаше да запази за мен изригването на спермата. Ала след двайсет дълги минути не издържа и въпреки полумрака в стаята видях ясно как се разтрепери, движенията му станаха поривисти и оргазмът го накара да нададе животински рев.

Не се избърса веднага. Дали разчиташе, че все пак езикът ми ще оближе гъстия бял нектар?

Следващата ни среща бе определена за 3 август, деня, когато трябваше да се проведе разпродажбата на имуществото на Давид. Този път бях точна. Не можех да призная пред Луи по какъв начин се бях добрала до заветното тефтерче и затова не взех със себе си „Десет-пъти-дневно“. То щеше да си остане мое съкровено достояние.

Съвпадението на датите ми се стори като знак на съдбата. Така двамата с Луи щяхме да се отдаваме на наслади, докато Давид постепенно губи онова, което му е останало. Щяхме да бъдем заедно, а той по-самотен от всякога.

Луи не спомена нищо за това и въпреки всичко бях убедена, че нито за момент не забравя какво се случва по същото време в „Друо“. Вероятно бе проявил интерес към някои предмети, предложени на търг от Давид. Дали в своя цинизъм не бе стигнал дотам, че да изпрати посредник, който да наддава вместо него, както често става в аукционните къщи?

Може би дори следеше мислено всяко наддаване, докато аз държах члена му между устните си, докато той ме галеше с език, докато се съвкупявахме безмълвно и без задръжки като млади животни.

Предмет номер 14: скрин стил „Луи ХV“, изработен от кралския мебелист Жан-Анри Ризнер. Начална цена: 15 000 €

От нощ на нощ играта на азбука постепенно бе поизгубила от чара си. Беше настъпил моментът да започнем надпревара по екстравагантност и дързост... С една дума, да наддаваме.

Предполагам, че подобен стремеж да се стигне колкото се може по-далече е присъщ на всяка двойка, преди тя да достигне до онзи етап, който сексолозите наричат зрялост на връзката. Все още се намирахме в стадия на изненадата, на бароковите фантазии, на начинанията, за които по-късно се съжалява, но които за момента изглеждат като чувствено просветление.

Да оближеш с трепкащ език тялото на партньора отдолу нагоре, както направих аз през онази вечер? Чудесна идея!

Да отдам розовото цвете на ануса си, без предварително да го измия? Без съмнение несравнима наслада за него!

В крайна сметка за нас всичко това нямаше особено значение. Важно бе, че подобни лудории ни спестяваха необходимостта да разговаряме. Всяка нова дързост ни отдалечаваше от темите, които неизбежно биха разделили телата ни. Нервите ни до такава степен бяха опънати, че на моменти ми се искаше той да ме измъчва, да ме чука така, както никога не бих приела при други обстоятелства. Ето защо реших да сложа край на котешките ни игри, по време на които той ме хапеше и драскаше, и гневно му заповядах:

– Вкарай ми го отзад!

Той се поколеба за секунда, сетне инстинктивно притисна наедрялата твърда главичка към входа, който все още му отказваше достъп. Щеше ми се да проникне вътре рязко и брутално, да ми причини болка. И аз да му отвърна със същото. Удоволствието вече не беше достатъчно. Ще те щипя, ще те хапя, ще те дращя, ще те разкъсам. Нека моята злоба на свой ред ти се обясни в любов, след като сме обречени да се обичаме.

Когато влезе в мен, което се оказа доста по-лесно и не толкова болезнено, колкото предишните пъти, аз не се задоволих да приемам неподвижното му присъствие, което друг път ми се бе струвало предостатъчно. Напротив, сега го насърчих, подтикнах го да прояви повече свирепост:

– Вкарай го още по-дълбоко... Движи се в мен. Хайде!

Той незабавно се плъзна в тясното отверстие, което го притискаше по цялата дължина. Сетне бавно и постепенно все по-бързо и по яростно.

– Ще те разкъсам... – чух го да шепне, задъхан от усилието.

Потеше се и при всеки тласък горещите капки се ронеха като балсам по задника и хълбоците ми.

– Да – простенах аз. – Точно така...

Сбогом на литературата и на подбраните слова. Оставих се изцяло на това животинско блъскане. Не желаех нищо друго, освен тази удари, които стигаха чак до вътрешностите ми.

Предмет номер 19: два бронзови свещника в стил ампир, от 1810 година. Начална цена: 2500 €

Когато излязохме от стаята, вече беше доста късно и спокойно можехме да се разходим, без опасност да бъдем разпознати. Минувачите, които срещахме, бяха достатъчно пийнали, за да ни обърнат внимание.

Някъде при моста „Мари“ Луи спря на кея и възкликна:

– Видя ли?

Сочеше отсрещния бряг.

– Изглежда, в онзи край на остров Сен Луи няма никого. Да отидем ли?

С помощта на бастуна той доста ловко се спусна по стъпалата до павирания кей от западната страна на острова.

Знаеш ли как се нарича това място?

Беше възприел обичайния назидателен тон.

– Не... – признах аз.

– Площад „Луи Арагон“. Голям палавник е бил този Арагон...

Спомних си, че негова творба присъстваше в препоръчания от Луи списък, Вагината на Ирен.

Малко по-нататък видяхме паметната плоча, посветена на поета. Върху нея бяха изписани следните стихове:

В сърцето на града,

сред тихата вода,

аз ще те отведа

на този остров.

Наоколо цареше тишина. Не се мяркаше жива душа. Ала нашата любов не беше безметежна като в тези стихове.

Щом стигнахме до края на острова, срещу течението на реката, където имаше пейка, Луи седна и ме придърпа на коленете си. Понеже не носех слипове под леката широка рокля, почувствах как овлажнявам при докосването до издутината на панталоните му. Светлината на уличните фенери едва достигаше до нас между сведените клони на съседното дърво. На моменти прожекторите на преминаващо корабче ни изтръгваха от полумрака и туристите се взираха в неприличната поза, която бяхме заели, но тъмнината отново ни прибираше в пазвата си, преди те да са успели да разберат какво правим.

Луи бързо дръпна ципа и измъкна вече готовия за действие член. Без много церемонии го вкара в мен, сграбчи ме през кръста, и започна да ме придърпва към себе си при всеки тласък. Помагах на движенията му с лека извивка, за да може върхът на пениса му да достигне до най-чувствителния участък на вагината ми. С ускоряването на ритъма все по-трудно сдържах напиращия в гърлото ми вик. Все пак успях да го сподавя, като захапах татуираната на рамото му роза. Възбудени от риска, бързо стигнахме до оргазъм.

– Вагината на моята царица... – прошепна в ухото ми Луи.

Неволно отново бяхме продължили да чертаем еротичната карта на града след дълго прекъсване поради връхлетелите ни драматични събития.

Предмет 23: изключителна оферта, портрет на писателката Жорж Санд, направен през 1830 година от художника и мецената Ари Шефер. Начална цена: 175 000 €.

Прекарахме остатъка от лятото, като бележехме с присъствието си различни места в столицата. Със спускането на нощта излизахме от хотел „Шарм“ и се разхождахме, докато открием вдъхновяващо кътче. Понякога се налагаше да чакаме цели часове, сгушени в някой вход или в нощно заведение, докато теренът се освободи. Тогава сливахме тела под закрилата на дърво, притиснати до врата или на стълбищна площадка. Нищо не можеше да ни възпре. Навсякъде оставяхме чувствена следа, понякога дори направо върху асфалта или паважа. В зависимост от квартала, улицата или площада прибягвахме до различна поза.

Любихме се прави на площад „Одеон“, докато аз опирах ръце в една от колоните на театъра, а Луи се бе вмъкнал между краката ми.

Изпълнихме кучешката на булевард „Ришар Льоноар“, по средата на централния насип, под металния покрив на пазара.

Мастурбирахме взаимно в парка „Тюйлери“, възбудени от мисълта, че ще бъдем изненадани от друга двойка дръзки влюбени.

Оставихме се да ни затворят в парка „Атлантик“, под покрива на гара Монпарнас, където, сграбчила металния парапет и извила снага, бях ощастливена с анален секс.

Рискувахме да бъдем заловени от нощен патрул, затова се наложи да проявим предпазливост.

Предпочитахме места, които вече бяхме посещавали заедно. За да се доберем до градинката на Музея на романтичния живот, се наложи да прескочим металната ограда. В пасажа „Жуфроа“ Луи ме облада до витрината на магазина, откъдето си избираше старинни бастуни. И най-сетне, въпреки неговите възражения, пожелах да оставя своя белег и на площад „Орлеан“, като по този начин залича спомена за моята двойница.

Юли и август отлетяха бързо. Денем избягвахме контактите, с изключение на съобщенията на мобилните телефони. Така предварително се уговаряхме какво ще правим през нощта. Всеки от нас продължаваше да пише, но никой не споделяше нищо с другия. Не смеех да призная на Луи, че имам намерение да публикувам моя първи роман, докато Бербер непрекъснато ми се обаждаше с настоявания да му изпращам нови страници.

Луи от своя страна не споменаваше докъде е стигнал. Затова и изненадата ми нямаше граници, когато една вечер, в края на август, той се появи на срещата с малък пакет в ръка, опакован в подаръчна хартия.

– Отвори го – подкани ме той със сериозен вид.

Разкъсах трескаво опаковката и извадих тънка книга, като се вгледах изумено в корицата.

Луи Барле

АЗБУКАТА

НА ТВОЕТО ТЯЛО

Издателство „Галимация“

Под заглавието нямаше уточнение като „роман“, „есе“ или поне „разказ“.

Върху първата страница имаше посвещение, в което бях спомената по име, но все пак с умалително: „На Ел“. С добре познатия почерк Луи беше добавил отдолу следните три думи: „На теб, завинаги“.

– Ще излезе на пазара след една седмица... – обясни той. – Е, ако ангажираните книжари удържат думата си.

Издателят беше неизвестен, което личеше от закачката с названието на прочутото издателство.

Безмълвно прелистих книгата, прекалено развълнувана, за да мога да спра погледа си върху редовете.

– ...Исках ти да получиш първия екземпляр – добави Луи.

Когато се прибрах у дома, възбудата ми беше попреминала и успях да прочета книгата. Няколко дни след това купих от „Мюзардин“ още няколко екземпляра, един от които отредих за бележки в полетата, а друг оставих на нощното шкафче.

Изтягах се гола в леглото, отварях страница по избор и галех зоната, която Луи бе описал, сякаш всяка негова дума бе ръка, напуснала хартията, за да ме докосне. Целта му бе постигната: написаното от него неведнъж ме дари с оргазъм.

Орор не се обади. Тя повече не се нуждаеше от моята намеса; ролята ми на посредник бе станала излишна, след като двамата братя бяха решили завинаги да останат непримирими.

Лошите вести продължаваха да засипват бившия генерален директор на групата „Барле“. През последните дни на август стана известно, че той вече не оглавява фамилната фирма. Тази вест съвпадна с края на летните отпуски и остана почти незабелязана. Главоломното падение на Давид Барле вече не беше актуално и първите страници на вестниците бяха заети от други имена. Назначаването на неговия заместник бе прието с пълно безразличие: Жан-Пиер Мартен бе типичен представител на френската технокрация, възпитаник на престижен университет, минал през назначения в няколко правителства и още толкова големи предприятия. Според официалното комюнике, скромно отразено от пресата, неговата задача бе да въведе ред и да даде нов тласък на групата B-GKMP, в чието название вече не присъстваше името на нейния основател. За Давид изборът на един толкова безличен човек вероятно бе поредното унижение.

Поредно, но не и последно...

19

10 септември 2010 година

–Господин Барле, станете, ако обичате, за да изслушате присъдата на Апелативния съд, към който сте се обърнали.

Минаха няколко секунди, преди той да се размърда на мястото си, а после се надигна със залитане и празен поглед. Изглеждаше някъде далеч оттук. Тази жалка гледка накара залата да замръзне в очакване. Единствено Жан-Марк Зерки изглеждаше уверен в себе си и даде знак на своя клиент да се изправи.

В съдебната зала цареше атмосфера, предшестваща сякаш произнасянето на смъртна присъда, носеше се мирис на кръв, от който журналистите бяха по-възбудени от всякога. На влизане в Съдебната палата бяхме положили всички усилия, за да се изплъзнем от вниманието им.

Луи най-сетне се изправи, опирайки се на своя любим бастун, английска направа от абанос и сребро, строг, тънък и изискан, който той изваждаше само за специални случаи. Мислех си, че при подобни обстоятелства този предмет беше за него и морална опора.

– Съдът ви осъжда на трийсет месеца затвор и глоба от седемдесет и пет хиляди евро...

Замръзнах на стола, чиято облегалка се врязваше в гърба ми. Едва усетих как София ме прегърна в опит да ми вдъхне кураж.

– ...както и на двайсет хиляди евро обезщетение в полза на АРВУОУ за понесените морални щети.

Или общо деветдесет и пет хиляди евро.

Парите обаче почти нямаха значение. Продължението на присъдата окончателно съсипа Луи и предизвика гнева на Зерки, който той едва успя да прикрие зад дежурната си усмивка.

– Държа да уточня – добави магистратът, – че по силата на дадените ми правомощия се противопоставям категорично на евентуално касиране на това съдебно решение, тъй като защитата не установи никакви процедурни нарушения нито в разследването, нито по време на дебатите.

Това означаваше, че от този момент нататък нямаше никакъв изход. Подсъдимият не можеше да избегне стриктното изпълнение на присъдата.

– В същото време, господин Зерки, съдът смята, че вашият клиент не представлява непосредствена и постоянна опасност за своите съграждани и следователно не изисква незабавното му задържане под стража. От този момент нататък господин Луи Барле ще трябва в срок от два дни да се яви в приемната на затвора „Санте“, където да излежи срока на своята присъда. Всяко неявяване ще доведе до утежняване на въпросната присъда с един месец затвор за всеки ден закъснение.

За да покаже, че вече няма какво да се прибави, председателят скочи от мястото си, развя театрално съдийската тога и бавно се отправи към малката врата, предназначена за магистратите.

Луи се отпусна безсилно на стола. Отбягваше погледа ми. Дали искрено бе вярвал, че ще се отърве? Дали до такава степен бе надценил възможностите на своя адвокат?

– Спечели не Гобер – прошепна ми Франсоа. – Присъдата на Луи дойде от обществото с всичкото му лицемерно благоприличие...

Публичното показване на сексуални сцени бе шокирало и натежало върху везните. Въпреки постоянното присъствие на секса по телевизията достатъчно бе един глас да се надигне в защита на децата и моралните принципи незабавно бяха встъпили в правата си.

В случилото се самата аз виждах неизбежния край на продължилата десетилетия братоубийствена борба: Луи и Давид се бяха унищожили взаимно. Всеки бе успял да лиши другия от най-ценното: Давид бе изгубил репутацията и богатството си, а Луи – свободата... и мен.

Понечих да мина през тълпата, за да стигна до моя съпруг, да го прегърна и да го задържа завинаги. Двамата ми приятели обаче ме разубедиха, като всеки от тях здраво ме хвана за лакътя. Вкопчена в мен, София ми показа полицаите, застанали от двете страни на подсъдимата скамейка.

– Ако направиш това, мила... ще приберат и теб. Бъди разумна.

След мама Луи бе втората любов, отнета ми за по-малко от година. Раздялата с него не беше окончателна, разбира се, но въпреки това мъката и чувството за несправедливост не бяха по-малко болезнени.

– И какво от това? – отвърнах ѝ сподавено аз.

Имаше ли значение, че ще бъда арестувана, след като ми отнемаха единствения човек, който имаше значение за мен.

Сякаш чул думите ми, Зерки се приближи до своя клиент, с когото размени тихо няколко реплики, поглеждайки крадешком към мен.

Затова веднага след като излязохме от съдебната зала, получих от него есемес, с който ми уговаряше среща в кафенето „Дьо пале“. Искаше да бъда сама. В стомаха ми се надигна гореща топка и се завъртя като барабан на перална машина. Това не предвещаваше нищо добро.

Зерки пристигна десет минути по-късно и седна срещу мен без всякакъв поздрав. Вместо „добър ден“ постави на малката кръгла масичка картонена папка и ме подкани да прегледам съдържанието.

– Зная какво мислите по въпроса, Ел... Само че при сегашните обстоятелства искам от вас още веднъж да размислите.

Отворих смутено папката. Прочетох заглавието на документа, отпечатано с едри букви, и веднага го отблъснах: „Споразумение за развод по взаимно съгласие“.

– Отговорът ми продължава да бъде „не“ – заявих студено аз.

– Знаете защо ви го предлага, нали?

– Да, за да ме защити.

– Точно така. За да ви защити, включително от финансова гледна точка.

Вдигнах изумено вежди.

– Тъй като в момента не работите – обясни Зерки, – един формален развод ще ви даде възможност да получите издръжка. Тя ще ви гарантира скромен, но сигурен доход, при това без ограничение във времето.

С други думи, до освобождаването на Луи.

– Без това – продължи наставнически адвокатът – достъпът до неговите средства става невъзможен.

– Ще се справя – заявих гордо. – Във всеки случай имам намерение в най-скоро време да си намеря работа.

– Съгласен съм – кимна недоверчиво той. – Впрочем, ако мога да ви помогна, просто ми го кажете. Все още имам известни връзки в медиите.

– Благодаря... Предпочитам да се справя сама. Не би могло да се каже, че до този момент връзките кой знае колко са ми помогнали.

Зерки долови намека за краткото ми пребиваване в БТВ, но предпочете да не го коментира.

Тъкмо се бяхме разделили след мъглявото обещание да му се обадя в най-скоро време, когато получих съобщение от Луи:

Чакам те у дома. Ела веднага.

Странно как една обстановка може да променя облика си в зависимост от обстоятелствата и от моментното настроение. Вечерта на откриването след ремонта бях възприела дома на госпожица Марс като вълшебен дворец, изваян и завинаги свързан със своето романтично минало. Щом заживях в него, напротив, бе ми се сторил строг, прекалено голям и бездушен. След като открих доказателствата, чиито гибелни последици понасяхме сега, беше станал дори враждебен. Дали щях да се чувствам щастлива тук с Луи, заради Луи, ако не ни бяха връхлетели всички тези събития?

Още щом прекрачих прага, той ме хвана за ръка и ме поведе към нашата спалня на горния етаж. Отвори вратата и отвътре ме грабна вихър от цветя и ухания. Стаята беше отрупана с бели букети, едни по пода, други върху мебелите. Обстановката напомняше нашия годеж.

Само леглото оставаше свободно от този цъфтеж и двамата се изтегнахме на него. Дълго се гледахме, без да промълвим нито дума, без да помръднем. Най-сетне той започна да се съблича бавно и с предпазливост, причината за която разбрах едва когато видях гърба му. Новата татуировка покриваше почти изцяло нежната му, осеяна с лунички кожа. Сега по дължината на гръбнака му изправяше снага кариатида с вдигнати над главата ръце. Представляваше гола жена, изпълнена в стил „ар нуво“. Ала най-впечатляваща беше не жената със скулптурни очертания и нежен профил. Нито за момент не изпитах ревност, защото в събраните си ръце държеше голяма буква Е, побрала целия смисъл на изображението. Дъхът ми пресекна.

Е като Ел, като мен...

Въпреки това реших да възразя.

– А защо не П като писател?

– Така ли предпочиташ? – усмихна ми се в отговор той.

Е като Емили, помислих си аз и от този момент нататък тази мисъл постоянно ме спохождаше.

На свой ред се съблякох, обърнах моя любовник по очи върху чаршафите и се залепих до зачервения му гръб. Легнах върху него, притиснала гърди към черното мастило на изображението, и протегнах ръка към втвърдения му член. В това положение той не беше в състояние да се бунтува, затова ме остави да оголя главичката и да започна да галя с пръсти влажната ѝ повърхност. Никога преди не бяхме опитвали тази поза. Никога не се бях чувствала до такава степен негова господарка. Затова когато пъхнах наслюнчения си показалец в ануса му, той бе по-скоро изненадан, отколкото недоволен, и с въздишка ме насърчи да продължа.

Анус (същ. м. р.): един ден ти ще се добереш до моя, както аз често съм постъпвал с твоя. Това ще стане съвсем естествено, без срам, и аз ще те приема без съпротива. Най-сетне ще ме завладееш, на свой ред ще проникнеш в мен с един или два пръста, отначало плахо, но не след дълго ще станеш дръзка и нищо не ще може да те спре. И аз ще изпитам наслада, доколкото е позволено на мъж да я почувства отвътре.

Хванала члена му с една ръка и пъхнала пръста на другата вътре в него, аз го приковах към любовното ни ложе като пеперуда, която е на път да изпърха от удоволствие. Скоро той стигна до оргазъм, тъй неочаквано силен, че изхълца сподавено и всичките му мускули се сгърчиха в спазъм. После тихо прошепна „благодаря“ на ухото ми.

Задоволен, сега реши на свой ред да ми дари наслада, но аз го спрях с дълга целувка. Вместо това го притиснах до себе си, като внимавах двата цвята да съвпаднат. Еднакви като луничките върху пубиса на Емили и Давид. Сега сходството ставаше още по-очевидно.

– Обещай ми, че когато отида там... – започна тихо Луи. – Обещай ми да не се лишаваш от наслада. Искам да кажа... без мен.

– Разбрах – въздъхнах аз във врата му, – но как бих могла да го правя?

...без теб, продължих мислено, макар думите да напираха от устата ми, от сърцето ми. Как така без него?

– Що се отнася до това... Оставям те сама да измислиш как. Вече ми доказа, че не ти липсва въображение.

Дали намекваше за колекцията ми от изкуствени пениси? Или за нашата любовна карта, чрез която пръснахме искрите на насладите навсякъде из Града светлина?

Или предвиждаше нещо по-практично, като ме предостави на Тони и Ема?

Предпочетох да не се задълбочавам. Той сякаш смяташе да обсъди тази тема, затова запуших нежно устата му с ръка. Аз също имах намерение да му задам някои въпроси.

Докато леко галех лицето му с опакото на дланта, поставих началото на най-дръзкия разпит, на който някога го бях подлагала. Надявах се предстоящото му отиване в затвора да го тласне към искреност.

– В „Жюл Верн“ Давид спомена за някакво споразумение между вас... За договор, който ти си нарушил. За какво говореше?

По време на моите проучвания с помощта на Франсоа и София бях стигнала до хипотезата за някаква скрита връзка между тях, но дотогава нямах потвърждение за съществуването на договор.

Преди да отговори, Луи дълго ме гледа. Виждах в очите му как се колебае между страха и нежните чувства към мен. От какво можеше да се бои сега, когато неговият съперник беше повален на земята?

– Ако ти разкажа всичко... Ще можем ли да го забравим? Веднъж завинаги?

– Да – прошепнах, почти допряла устни до неговите. – Стига да не излъжеш и да не скриеш нищо...

Това не бе упрек, а по-скоро насърчение, което подкрепих, като погалих лицето, шията, хълбоците и задника му, за да го обгърна с всичката любов, на която бях способна.

Милвах го така няколко минути, преди той най-сетне да се реши да проговори. Зареял поглед към позлатените орнаменти в спалнята, дирейки сякаш забравени подробности, отрони, обръщайки се сякаш към себе си:

– Не зная откъде да започна...

Реших да му помогна и с няколко изречения обобщих онова, до което аз и Маршадо се бяхме добрали. Не зная защо все пак реши да се върне към първопричината. Към Ортанс Барле.

– Научих много по-късно. Когато разбрала какво се е случило в Динар през 1972 година, решила да поправи щетите, причинени от баща ми на семейство Льобурде. Естествено, не споделила нищо с него. Действала изцяло на своя глава.

Значи, предположенията ни се бяха оказали верни.

– Защо е минало толкова време от самоубийството на Роже Льобурде и осиновяването на Давид?

– Вероятно е изчакала да навърши възраст, на която вече не може да ражда. Инак Андре не би могъл да си обясни внезапното ѝ желание да осинови дете, след като може да си има свое. Освен това не ѝ е било лесно да открие Давид и Емили. Предприела е издирване и се е наложило да подкупи не един служител от местната администрация. Когато най-сетне разбрала къде се намират децата на семейство Льобурде, вече били направени постъпки за осиновяването на Емили и било твърде късно да приюти нея и Давид под един покрив.

– Тя самата ли ти разказа всичко това?

– Да. Когато видя, че съм на път да разкрия всичко пред баща ми, ме дръпна настрани. Случи се вечерта преди тяхната сватба. Описа ми ужасното положение, в което се намира ...

Докато слушах разказа му, внимателно прокарвах пръст по моята буква, татуирана върху гърба му. На моменти той неволно потръпваше и не можех да разбера дали това се дължи на моето докосване, или на неговите спомени.

– Ужасно положение? Но все пак е постигнала целта си: поправила е сторената от Андре злина и му е дарила втори син...

– Рисувала е във въображението си някаква идилична семейна картина. Ала нищо не се случило така, както го предвиждала. Много скоро Давид се прояви като дете, което трудно се поддава на контрол. Беше независим и използваше чара си, за да манипулира околните... Още повече когато разбра кой го е осиновил.

– Искаш да кажеш – от човека, довел родния му баща до самоубийство?

– Да... – глухо потвърди той.

– И как е научил това?

– Нямам представа. Може би е дочул разговор или се е ровил в документите на мама... От този момент нататък положението рязко се влоши. Стремежът му вече не бе да спечели любовта на приемните си родители, както би постъпил всеки сирак, а да се възползва от особения си статут, за да вземе реванш.

– Като овладее групата „Барле“, така ли?

– Не само. Да заеме мястото, което ми се полагаше начело на фирмата, не беше единствената му цел: това бе по-скоро средство да осигури на сестра си и на самия себе си разкошния живот, който техните родители не бяха могли да им дадат.

Припомних си думите на Давид по време на нашата последна среща: „Всяко мое решение по отношение на Орор и мен от детството насам е било продиктувано от стремежа ми да я предпазя. Всяко!“. Да я предпази. Да ѝ предложи онова, от което жестокостта на Андре я бе лишила. Дори с цената на разрухата в семейството, което му бе дало подслон.

Срещите на плажа Еклюз в Динар, клетвите в братска любов, издълбани в плажната кабина, приятелството, завързано през лятото, превърнало се в прикритие на кръвната връзка между двамата. Луи ми разкази всичко това, което вече ми бе известно.

– Ами ти... ти как научи, че са брат и сестра? – зачудих се аз.

Първо ги зърнал един ден през прозорчето да се преобличат голи.

– Тогава бях на десет или единайсет години. Потвърждението на кръвната връзка дойде следващата пролет. Давид бе заминал за една седмица на скаутски лагер. Между другото, без особено желание. Това му бе за пръв и последен път.

– И тогава? Какво се случи?

– Докато го нямаше, разрових вещите му. И открих една снимка.

Снимката с коледната елха.

– Била е направена малко преди смъртта на биологичните му родители. Но ти знаеш за какво говоря, нали?

Кимнах мълчаливо.

– Ти ли я издраска? Защо го направи?

– Трудно ми е да обясня... Струва ми се, че не можех да понеса да ги гледам заедно, нито пък мисълта, че връзката между тях е неразривна.

– Ревнуваше ли?

– Бях влюбен – отвърна без колебание той.

Боях се да не пропусне някоя важна подробност и да започне да описва сърдечните си преживявания. Ала той очевидно изпитваше облекчение от това признание и не посмях да го прекъсна.

След известна пауза все пак го запитах:

– Защо не си казал нищо тогава?

– Страхувах се.

– От Давид ли?

– Да. И от реакцията на нашите родители. Особено на Андре. Давид беше станал негов любимец. Просто не би ми повярвал и със сигурност щеше да ме накаже. Или да ме изпрати в пансион. Подобна мисъл ме ужасяваше.

Докато разказваше, той зарови лице в шията ми, за да усети моята миризма. Вдъхна я дълбоко, сякаш искаше да навакса дългите месеци затвор, които го очакваха.

– Но по време на сватбата им едва не си ги издал. Защо?

– Междувременно много неща се бяха променили. Аз се бях променил. Бях пораснал и вече не се боях от Давид... Дори си имах приятелка, Ребека.

– В такъв случай какво те възпря? Имал си доказателства...

– Нима бих могъл в деня на сватбата да ги изправя голи един до друг, за да покажа родилните им петна?

Подобна идея бе толкова нелепа, че и двамата се усмихнахме.

– Кажи ми истината: защо си запазил мълчание? Едва ли е имало по-сгоден случай да кажеш истината и да си върнеш полагащото ти се място... да си върнеш Орор! – осмелих се да добавя накрая.

Не можех да разкрия пред него версията, която бях чула от Давид, но чудесно си я спомнях. В градината на ресторант „Мезон дьо Брикур“ в Канкал той бе заплашил по-големия си брат: „Казах му, че ако направи подобна глупост, никога повече няма да види Орор“.

– Давид ми заяви, че ще направи всичко по силите си завинаги да ме раздели с Орор – потвърди думите му той.

– Значи, вече е знаел за вашата връзка?

– Разбира се. И макар да се кълнеше, че никога няма да я докосне, не можеше да понесе мисълта, че аз, неговият брат, бих могъл да я притежавам. Именно за да сложи край на това, му хрумна тази безумна идея.

– Да се ожени за родната си сестра без знанието на всички или почти на всички – добавих аз.

Чувствах обаче, че ако искам да науча нещо повече от Луи, трябва да го накарам да стигне докрай. Притиснах го до гърдите си и реших да го предизвикам:

– Значи, те е заплашил, че ще те раздели с Орор и ти без бой слагаш оръжие...

– Напротив, борих се... Но се случи още нещо.

Затаих дъх от страх да не го прекъсна и истината веднъж завинаги да ми се изплъзне.

– Запознал се бях с Ребека на едно ревю. Харесвах я, беше по-възрастна от мен, приятна, весела, възторжена...

С една дума, Ребека е била лудо влюбена в него. И той вече е знаел това.

– Аз обаче нямах намерение да задълбочавам нашата връзка. И когато тя забременя...

Това не ми беше известно.

– ...през март 1988 година, месец преди сватбата на Орор и Давид...

– И... какво направи с бебето? – прекъснах го аз.

Почувствах как потрепери до мен. По кожата му мина трескава вълна. Вероятно бях първият човек, с когото споделяше това.

– Направи аборт. Точно седмица преди сватбата.

– Защо? Нали е била влюбена в теб?

– Тя да... Но вече беше разбрала, че няма да остана цял живот с нея. Направи своя избор и аз го уважих.

Подобен избор без съмнение напълно го е устройвал.

– И каква е връзката с Давид, с вашата свада на сватбата?

– Татко... – продължи той с разтреперан глас. – Татко никога не би понесъл аборт в семейството. Не и от страна на неговия син. Просто така е бил възпитан. И държеше преди всичко на репутацията си. Обичаше да повтаря: „Тя придава блясък на бизнеса“.

– И Давид те е изнудил, така ли? Ти премълчаваш, че бракът му е кръвосмесителен, а той не казва нищо за малките ти неприятности. И си приел подобна сделка? – удивих се аз.

– Бях млад – защити се той. – А и по онова време баща ми все още не беше решил кой ще го наследи. Не исках да пропилявам шансовете си за подобна... глупост.

Постъпвайки по този начин, той се бе отказал окончателно от Орор, лишил се бе от възможността да покаже открито любовта си към нея. И я бе превърнал в жертва на безумния стремеж на брат ѝ да я покровителства на всяка цена.

– Значи, това е бил вашият договор?

– Първоначално да.

Луи вече не трепереше. Признанието сякаш пречистваше дори тялото му. Протегна ръка и разсеяно я зарови в букетите край леглото, от които върху нас се отрониха листенца като бели снежинки.

– Какво искаш да кажеш? Какво се е случило след това?

– Не зная как Давид узна, че двамата с Орор продължаваме да се виждаме и след техния брак.

– Изплашил се е, че това може да се разчуе.

– Вероятно.

– И тогава му е хрумнало да инсценира смъртта ѝ...

– Точно така. При това не сподели с мен нищо. Реших, че тя наистина е мъртва! Заедно с всички останали.

Представих си болката му, още повече че е трябвало да държи в тайна връзката си с моята двойница. Не е имал право за дава израз на мъката.

– И кога се досети, че е жива?

– Близо две години по-късно, много след злополуката с лодката. Давид бе спечелил надпреварата за дома Дюшеноа. По онова време живеех на улица „Мандел“, в техния бивш апартамент. Дадох си сметка, че има нещо странно, след като пощата до Орор продължи да пристига на този адрес.

Като например картите за Взаимоспомагателната каса от 1992 година, които след това Луи бе прибрал в сейфа, открит от мен в „Рош брюн“ десетилетия по-късно, досетих се аз.

– Като събрах в едно и други някои признаци, накрая открих, че Давид я крие. Притиснах Арман и той без особена съпротива призна истината.

Арман, служител на Давид, но ангел-хранител на Луи.

– Не разбирам: могъл си да разкриеш всичко, да разкажеш на пресата. Давид не би могъл до безкрай да държи сестра си под похлупак.

– Повярвай ми, безброй пъти съм искал да го направя...

Прословутите папки в сейфа са били предназначени именно за това: да предизвикат скандал. Защо тогава ги е оставил да гният в бараката на старата вила? Какъв нов аргумент е намерил Давид, за да може да съхрани позициите си?

– Тогава настъпи вторият етап от спогодбата между нас. Давид ме предупреди, че ако го атакувам по този начин, той ще прибегне до всякакви средства, за да ме унищожи. Не на последно място ме заплаши, че Орор никога няма да ми прости. Затова ми предложи нова сделка.

Вече се досещах за продължението, но исках да го чуя от устата му.

– Обеща ми, че ако му помогна да си намери друга жена, жена „като Орор“, няма да се противопоставя на нашата любов.

Именно тогава, преди близо двайсет години, се бях появила в разстроения мозък на Давид.

– Това е същинско безумие! – възмутих се аз, опитвайки се да потисна раздразнението си.

– Зная. Ала тогава това ми се стори възможно най-безболезненото решение. В крайна сметка нали разправят, че всеки човек си има двойник някъде по света... Оставаше ми да открия двойница на жената, която обичах. Не ми се струваше кой знае колко трудно.

– Особено с помощта на „Нощни красавици“ – позволих си да допълня.

– Такава беше идеята наистина.

– Твоята идея – подчертах аз.

– Да, моята идея... Реших освен това, че така ще изкупя донякъде вината си към Ребека. Беше останала без работа. Агенцията ѝ помогна да си стъпи на краката и си мисля, че сега все пак ми е признателна.

Не исках да му противореча: странно занимание е да дириш двойница на жената, в която е влюбен мъжът на твоя живот. Никак не бе чудно, че за това на Ребека са ѝ били нужни години. Може би не е влагала особено старание.

– Само че това не помогна – заключих уморено аз вместо Луи.

– Не стана толкова бързо, колкото аз си представях и колкото Давид се надяваше.

– През това време продължи ли да се срещаш с Орор?

– В началото... Може би година или две. Арман ни съобщаваше кога Давид заминава в командировка и аз веднага хуквах към площад „Орлеан“. Почти не излизахме, за да не ни видят и Давид да научи.

– И какво ви накара да престанете?

– Не можехме да продължаваме до безкрайност тези тайни срещи! И тъй като все не откривах нейна заместница, накрая се примирихме...

– Не си ли ѝ предлагал да избягате заедно?

– Предлагах ѝ. Бяхме дори на път да го направим наскоро след тяхната сватба. И по-късно, скоро след откриването на агенцията... Ала Орор така и не събра кураж – завърши някак безучастно той.

Тя не е посмяла да напусне своя внимателен и грижовен брат, чиято любов към нея е стигала до безумие...

– Освен това продължителното ѝ затворничество я направи толкова психически уязвима, колкото преди това Давид се опитваше да внуши на околните.

Ала историята не свършваше дотук, с тази спирала, довела Орор до пълна забрава и самота.

За да прикрият следите си и да скрепят още по-здраво сключеното между тях споразумение, двамата братя бяха започнали да трупат лъжа върху лъжа, стигайки дотам, че да разменят ролите си. Затова се бяха опитали да ме убедят, че Луи е строшил коляното си в опит да спаси Орор от удавяне, докато в действителност тя изобщо не бе загинала сред подводните скали. Също както и измислицата, че белезите на китката, които Давид криеше от чужди погледи, са следи от опит за самоубийство.

– Защо Давид поиска от теб да ме посветиш в секса? – запитах най-сетне аз. – След като веднъж ме бе открил, той би могъл да продължи да живее живота си... и да те остави ти да живееш твоя. С Орор или с някоя друга.

– Помисли си само. Ти беше съвършено копие на неговата сестра. За него беше важно да те принизя, да оскверня този чист образ, преди да мога да те докосна.

Звучеше доста правдоподобно и обясняваше защо Давид се бе проявил с мен като толкова посредствен любовник. Самата представа, че спи с копие на Орор, го е смущавала и го е лишавала от страст. Само че защо Луи бе приел това последно условие?

– Що се отнася до мен – продължи той, без да става нужда да го питам, – смятам, че причината е очевидна: влюбих се в теб от първия момент. Макар че мина време, преди да го призная пред себе си. В началото дори си въобразявах, че никога няма да мога да причиня това на Орор.

– Това?

– Да я заместя с нейна двойница.

Оттам и необичайният декор на нашите срещи в хотел „Шарм“. Опитвал се бе да ме накаже още преди да бъда негова. Да ме накаже за собственото си предателство към Орор.

Прегърнах го с все сили, за да му дам да разбере колко прав е бил, като ме е желал така упорито.

– И какво те накара да промениш мнението си?

– Тя ме накара... – прошепна той, долепил устни до тила ми. – Разказах ѝ за теб и тя ме насърчи да те отнема от Давид.

С риск да наруши договора за ненападение между братята Барле и да постави начало на урагана, който сега ги помиташе.

Внезапно почувствах как сълзите му една по една се ронят в основата на шията ми, после се стичат надолу по гърба ми до хълбоците. Знаех, че е напълно безполезно да се опитвам да го утеша в тази негова детинска мъка. Трябваше да се изплаче, за да могат сълзите да отнесат със себе си всички негови съжаления, всичкия му гняв и омраза.

Тъй като вече нямаше какво повече да си кажем, той ме прегърна силно, а аз притиснах длани до буквата Е, вписана веднъж завинаги върху кожата му и в душата му.

И тогава той повтори още веднъж:

– Обещай ми да не се лишаваш от наслада.

20

12 септември 2010 година

Удържах обещанието си веднага след твоето заминаване. И дори преди това, когато разкрих пред теб, че от една седмица заснемам любовните ни игри без твое знание. Ах, все още те виждам сред пръснатите цветчета по леглото, удивен и възхитен, горд, че виждаш в мое лице господарката на нашата любов. Вече тъй веща, стигнала тъй далеч по пътя, който ти ми посочи, способна да предугажда желанията ти още преди да си ги изпитал.

Макар да те отнеха от мен, аз ще продължа твоето дело. Затова отново започнах да пиша в бележника „Десет-пъти-дневно“, който ти държиш в ръце. Би могъл и ти да сториш същото там, където се намираш сега.

Знам, че рядко ще изпитваш удоволствие и че ще ти бъде трудно да ми отговаряш. Затова, както ми бе заръчал, ще се отдавам на наслади за двама ни.

Ще поддържам пламъка за двама ни.

(Ръкописна бележка от 12 септември 2010 г.)

Явихме се на улица „Санте“ № 42 хванати за ръка, след като бяхме навлекли първите дрехи, които открихме край леглото. Цели два дни не излязохме от стаята, където ни носеха храната, с изключени мобилни телефони, за да се възползваме от последните мигове заедно.

Зерки ни очакваше пред огромния, боядисан в тъмносиньо железен портал, който лъщеше на слънцето. И не беше сам.

– Господин Барле!

– Луи! Луи!

– Ако обичате, само няколко думи за БТВ!

Тук имаше представители на всички медии, дори на онези, за чието падение Луи бе допринесъл. Събитието си струваше: не всеки ден правосъдието изпраща в затвора осъдени с ВИП статут.

Отстрани чакаше малка група доброжелатели, пристигнали с намерение да изненадат Луи и за последен път да го поздравят, преди да отиде зад решетките. Освен София и Франсоа забелязах Албан Соваж и Давид Гарше, като последните двама имаха определена вина за сегашното му положение. Там бяха и неколцина бивши колеги от БТВ, като Люк Доре, Албан Льоклер и други, чиито имена не знаех.

След размяната на прегръдки Албан и Давид Гарше изчезнаха за момент и се завърнаха с два транспаранта, увити около пръти.

– Какво е това? – запита Луи.

– Малък подарък за довиждане – отвърна Албан с дяволита усмивка.

С помощта на младеж, когото не познавах, галеристът и художникът разгънаха транспарантите и под изумените погледи на присъстващите и пред обектива на камерите гордо и безцеремонно издигнаха посланието: „Изкуството е свободно, освободете изкуството!“.

Вторият транспарант съдържаше единствено фотографски репродукции на творби на Давид Гарше, които съдът бе оценил като неприлични. Докато операторите с видимо удоволствие обръщаха камерите към пикантните изображения, предвкусвайки, че те ще бъдат гвоздеят на новините, зърнах някаква сянка зад матовото стъкло на кабината за охраната.

След по-малко от минута в далечината се чуха сирени на полицейски коли, които приближаваха с пълна скорост. От два фургона изскочиха десетина униформени полицаи и се нахвърлиха върху двамата протестиращи. Неколцина се опитаха да се намесят, но Албан, Давид Гарше и неговият съучастник бяха заключени в белезници и вкарани в колите.

Зерки реши да спори, прибягвайки до юридически термини, но без какъвто и да било резултат.

– Това е очевидно нарушение на техните права!

– Техен адвокат ли сте? В такъв случай ви приканвам да присъствате на задържането им.

Зерки се приближи до Луи, прегърна го с необичайна фамилиарност, след което на свой ред се качи в един от фургоните.

След приключването на този инцидент моят мъж за последен път ме взе в прегръдките си и прошепна на ухото ми в опит да ме успокои:

– Спомняш ли си албума на Астерикс, онзи, с капризното хлапе? И аз ще постъпя като него: ще задържа дъха си, докато не постигна своето.

– Какво искаш да кажеш? – въздъхнах с горчива усмивка.

– Ще блокирам белите си дробове, докато не изляза оттук. Докато отново не бъдем заедно.

Долепи устни до моите, както би постъпил неопитен юноша при първата целувка, разтреперан, непохватен и трескав. После рязко се обърна и натисна бутона за повикване.

Едно от четирите крила на синята врата се открехна, колкото той да може да се вмъкне вътре, и веднага след това се затвори с глухо тракване. Видях го как се скрива от очите ми: първо бастунът, после лицето и накрая розата на шията му. Значи, това бил затворът: грамадна синя паст, която едва се отваря, за да налапа жертвите си. Просто ленив людоед.

Залитайки, стигнах до ъгъла на улицата, последвана от моята приятелка, която ме гледаше тревожно.

– Ел? Ел, добре ли си?

Не ѝ отвърнах нищо.

Под табелката с названието на улицата някакъв шегобиец беше написал със спрей: Наздраве!1

Алкохол? Защо не?... Той бе простото и незабавно средство за прогонване на завладелите ме мрачни мисли.

Когато бяхме разделени, когато липсата ти станеше толкова болезнена, че размътваше съзнанието ми, понякога виждах как изникваш пред мен и имах усещането, че мога да те докосна.

Така неведнъж съм правила любов с твоя призрак. Той ме облада властно, решително и пламенно като теб. Случи ми се веднъж в „Рош брюн“, а също една нощ в Париж, на улица „Мартир“.

През онази вечер, вкопчен в дървения кон, нима не усети задника ми долепен до твоя корем? Нима не почувства как се разтварям, за да те поема, по-жадно от всякога, върху една дъска за гладене? Спомняш ли си вкуса на моята вагина, в която ти бе впил устни, коленичил пред мен на тротоара, където не след дълго щяха да се отронят капките на моята страст? Аз все още усещам пръстите ти вътре в мен, спазмите в корема, ануса и вулвата, пламъка, изгарящ вътрешностите ми.

Може и да си далеч от мен, но никой не може да попречи на моята наслада.

(Ръкописна бележка от 15 септември 2010 г.)

Вместо да ме отведат до първия бар, София и Маршадо ме накараха да се кача в тяхната кола, стар и очукан седан. Посока улица „Трезор“.

– Къде отиваме? – запитах разсеяно аз.

– При теб.

– При мен ли? – зачудих се аз.

– Вчера наех малък апартамент в Рюей – обади се Франсоа от мястото на водача.

Вътрешността на колата напълно съответстваше на начина му на живот: запусната и разхвърляна, тя очевидно се нуждаеше от повече грижи. Ала в същото време се чувстваше неговата енергия, общителност, стремежът винаги да държи инициативата и да се справи с всичко.

– Франсоа ми предложи да се настаня при него – добави София.

В опит да ме разтуши, се опитваше да бъде забавна.

– Вярно ли е? – обърнах се към Маршадо, гледайки го в огледалото за обратно виждане.

– Напълно вярно – потвърди той.

– А аз, глупачката... – изохка София. – Взех че се съгласих!

Тяхната двойка се утвърждаваше тъкмо в момента, когато двамата с Луи бяхме разделени. Бих могла да изпитам завист, но бях съвсем искрена, когато възкликнах:

– Страхотно!

– Ето защо – продължи приятелката ми – решихме да използваме случая и да приберем моите вещи.

Изобщо не бях шокирана, че в толкова тъжен за мен момент ги занимават съвсем тривиални проблеми. Бяха изстрадали своето щастие и не можех да го помрача само защото се чувствам нещастна.

– Разбира се. Чудесна идея.

При това суетнята, съпровождаща всяко пренасяне, сноването надолу-нагоре по стълбите с кашони в ръце, избегнатите в последния момент падания, съпроводени със смях и шеги, ми подействаха освежаващо. Помогнаха ми да пропъдя от ума си мисълта за печалното настаняване на Луи в килията.

Когато багажникът на колата беше натъпкан до пръсване, се наканих да си взема довиждане с тях и да се прибера в моето таванско гнездо, но София без много церемонии ме бутна към задната седалка.

– Я стига... Не си въобразявай, че ще те оставим сама днес. Идваш с нас.

– В Рюей ли?

– Да. Тъкмо ще ти покажем апартамента. После ще вечеряме тримата.

– Недалеч има италиански ресторант – добави Франсоа.

Двамата бяха много мили с мен. Явно още преди да дойдат пред затвора се бяха уговорили да не ме пуснат и да посветят на мен първия ден, през който наистина бяха заедно.

Спагетите карбонара тежаха в стомаха ми, но се чувствах щастлива в компанията им.

– Франсоа съобщи ли ти голямата новина? – запита весело София, докато забождаше виличката в току-що поднесеното тирамису.

След като техният съвместен живот вече беше налице, за какво още можеше да става въпрос? За брак? За бебе?

– Не... – отвърнах предпазливо аз.

– Твоят стар приятел Бернардини му е предложил длъжността завеждащ политическата рубрика в „Медиатак“.

– Наистина?

Тази новина искрено ме зарадва.

– Ами да – потвърди самодоволно Франсоа. – Не може да се каже, че се изкачвам в кариерата и заплатата не е много по-голяма от тази на сервитьор в заведение за бързо хранене. Само че на моите години нямам право да подбирам.

– Да, но в момента „Медиатак“ е на върха на вълната – с гордост обясни приятелката ми. – Достатъчно е да види човек как ръфат трупа на Давид след провала на сделката с корейците...

Хрътките от медиите здравата се бяха вкопчили в Давид и сякаш нямаха никакво намерение да отпуснат челюсти, така че дори публиката започна постепенно да се отегчава от тази тема. Не минаваше ден да не излезе на бял свят новина, свързана с неговите злоупотреби, която после биваше предъвквана до най-скандални подробности. Пране на пари, укриване на данъци, незаконни сделки от всякакъв характер и сексуални похождения – всичко това накуп. Говореше се дори за пикантни партита, организирани за най-близкия кръг приятели на Давид, с участието на проститутки от East-X Prod. В сравнение с това агенцията „Нощни красавици“ на Ребека изглеждаше като религиозна конгрегация.

Броят и тежестта на разкритията, направени от „Медиатак“, бяха такива, че някои влиятелни лица подмолно се стараеха да смекчат удара от страх на свой ред да не бъдат засегнати и те. Ала вълната на истината беше неудържима и помиташе всичко по пътя си.

Единственото колебание бе окончателната дата, когато бившият генерален директор на групата „Барле“ ще се изправи пред съда по аферата East-X Prod. Адвокатът Бофор беше впрегнал всички свои връзки в прокуратурата на град Париж, за да отлага колкото се може по-дълго този момент. Смяташе, че с времето страстите ще се уталожат и тогава клиентът му ще бъде съден по-безпристрастно.

Ала София и Франсоа нямаха никакво намерение да се занимават с тази тема и предпочетоха да пристъпят незабавно към решаване на многобройните проблеми, свързани с новия им съвместен живот: от избора на завесите до мястото, където ще прекарат почивката. Аз от своя страна предадох на Маршадо онова, което Луи ми бе доверил в леглото два дни преди да се разделим. Той ме изслуша внимателно и накрая каза:

– Не му ли споменахте за умишлената повреда на лодката?

– Не... Защо да наливам допълнително масло в огъня?

– Напротив. Отношенията му с Давид не могат да станат по-лоши. Поне да знае докъде може да стигне брат му.

Франсоа направи знак с ръка, все едно че пише, за да покани сервитьора да донесе сметката.

– А Олга? – намеси се София. – Знаеш ли какво става с нея?

– Не – признах аз. – И тя като Фред направо се изпари. Смятам, че с парите, които получи от Луи, е могла не само да плати пътуването си дотук, но и връщането в Шлоко-еди-как-си.

– Шчолково – поправи ме журналистът.

Вече се мръкваше по-рано и когато излязохме от ресторанта, осветлението на малката улица беше включено.

На няколко десетки метра от нас ясно се виждаше фигурата на висока червенокоса жена с шлифер, застанала под един фенер. Никога преди не я бях виждала на живо, но си спомних видеозаписа: Сесил Маршадо. Двамата ми приятели замръзнаха на местата си.

– Какво, по дяволите, дири тук? – прошепна София.

– Веднага се връщам – отвърна кратко Маршадо. – Само две минути.

Разговорът между двамата наистина не продължи дълго. По откъслечните думи, които достигнаха до нас, разбрахме, че всъщност обсъждат делови въпроси.

Докато бившата съпруга се отдалечаваше в обратната посока, Франсоа се отправи към нас, прекосявайки улицата, без да обърне внимание дали пътят е свободен. Всъщност никой от нас не забеляза кога голямата сива кола бе навлязла в улицата и се бе устремила към непредпазливия пешеходец.

Предницата удари тялото му рязко, почти безшумно. Сякаш всичко се случваше насън. При това толкова бързо, че никоя от нас не можа дори да извика. В продължение на няколко секунди останахме замръзнали на местата си.

Колата вече завиваше на ъгъла на улицата. Сесил Маршадо беше изчезнала. Дали бе видяла злополуката?

После върху напукания асфалт видяхме кръв и се разкрещяхме. София изпищя по-пронизително от мен. Едва тогава чух как изскърцаха гумите на отдалечаващата се с пълна скорост кола.

Зная предварително, че моите писма ще бъдат отваряни, проверявани, може би дори цензурирани. Все ми е едно. Поемам този риск и ще спра да ти пиша само ако ти поискаш това от мен.

В противен случай ще продължавам. Ще ти говоря за тялото, което ти обеща да се наслаждава без теб. Ала физическото отсъствие не означава, че съм изцяло лишена от теб. Добре знаеш това.

При всяка моя тръпка ти си до мен, долепен до кожата ми. При всеки оргазъм си в мен. И всеки път, когато ме обземе желание, ти си тук, виждам те, чувствам те. Еротичните ми мисли са разходка, по време на която ти си свободен да бродиш, когато пожелаеш, без принуда, без следене и без задължителен режим. В тази градина няма решетки и стени, защото ти си главният градинар.

Онзи ден си мислех за теб и за онова, което преживяхме със София в „Рош брюн“, припомних си някои моменти, прекарани редом с нея. Най-напред си представих нейната вагина. Предполагам, че е по-щедра от моята, по-широка, кафява и окосмена, а розовото ѝ преддверие се губи между тъмните гънки на устните. Вагината на зряла жена, която отделя ухание на мускус, тъй мощно, че действа на мъжете като любовен еликсир.

Сънувах, че я докосвам с ръка, отначало плахо, а после започвам бавно да я галя, докато нетърпението ѝ се втечни върху мен. София на свой ред се заема с моята вагина и с възхита открива колко деликатна и свежа е тя. Не след дълго притиска към нея жадните си устни, поемайки моя нектар, избил в безбройните гънки на розовата плът. Стенанията ни постепенно се усилват, извиваме хълбоци и задниците ни подхващат вълнообразни движения. бяхме смятали, че се познаваме, без всъщност да знаем нищо една за друга. За мое учудване оргазмът при София идва бавно. Необходими са дълги минути игра на моите пръсти, преди тя най-сетне да приближи върха. Продължението ще ти опиша следващия път. Разказът ми се нуждае от малко съспенс. Нека оставя интересни моменти и за следващите си писма, защото ако ти го искаш, няма да престана да ти пиша. Няма да престана да диря насладата и заради теб да влагам тялото и душата си върху този лист хартия. Изпращам ти безброй ММ и знам, че ти би сторил същото за мен.

Твоя Ел

PS: предлагам ти по-долу една игра. Ще ти бъда благодарна, ако ми изпратиш комбинациите, които би желал да съставя заради теб. Имай предвид, че аз съм водоравната линия, а ти, естествено, си моят вертикал.

А

Б

В

Г

Д

Е

Ж

З

И

К

Л

М

Н

О

П

Р

С

Т

У

Ф

Х

Ц

Ч

Ш

Щ

Ю

Я

(Ръкописна бележка от 15 септември 2010 г.)

21

1 октомври 2010 година

Смятах достойни за съжаление онези, които се опитват да удавят мъката в прекомерно много работа. Страхливци и егоисти, които отказват подкрепата на своето обкръжение в трудни моменти и отблъскват чувствата на другите.

До момента, когато самата аз бях погълната от тази бездна, при това напълно съзнателно и без някой да ме тласне в нея. Това се случи през есента на 2010 година.

През този период бях заета с довършването на последните страници от моите романизирани мемоари Десет пъти дневно и ето че съдбата реши да ускори напредъка на моята професионална кариера. Така животът ми поднесе поредния си урок, като ми показа, че човек винаги може да попадне на по-безразличен от себе си... или на по-голям опортюнист.

– Е, скъпа! – възкликна Бербер, предлагайки ми бащинската си прегръдка. – Вече бях изгубил надежда! Да знаете, че клетата Глейдис направо не е на себе си!

Глейдис беше редакторката, на която бе поверил обработката на моята творба. Въпреки това контактите ми с нея се свеждаха до десетина имейла и изобщо не се бяхме срещали. Бернстейн държеше лично да поддържа връзка с мен и с дяволита усмивка обясняваше, че когато става въпрос за писателка, е необходимо „интимно докосване до таланта“.

Този път Албер Бернстейн нито веднъж не спомена името на Давид. Откакто неговият благодетел бе изпаднал в затруднение, той нито за момент не се бе сетил да му протегне ръка. Нещо повече, открих, че още при първите слухове за предстоящата катастрофа издателят се бе обърнал към дирекцията в Сеул, за да се увери, че няма да бъде изгонен от помещенията в кулата „Барле“. След като осигури позициите си, изобщо забрави за случая, изцяло отдаден на мечтите за небивалия успех, който предричаше на моята книга. С блеснали от алчност очи, той всяка следваща минута споменаваше все по-главоломни числа и непрекъснато говореше за милионите екземпляри, които ще продадем двамата с него.

По-скоро той, естествено.

– Искам да ви запозная с един човек. Сигурен съм, че през следващите години той ще играе важна роля в живота ви.

Дали отново имаше предвид размера на продажбите?

– Тя е в съседния кабинет. Веднага ще я поканя тук, ако нямате нищо против.

Без да дочака моя отговор, той натисна един бутон на телефона, свърза се със секретарката и строго нареди:

– Изпратете ми Ева, ако обичате!

След това скочи възбудено и се втурна да посрещне жената, която в този момент се появи на вратата. Около петдесетгодишна, елегантна, с черни коси и лагунено сини очи, Ева веднага ми вдъхна уважение и симпатия. Въпреки усмивката и прегръдката, които размени с моя издател, и шумния отговор на неговите възклицания, почувствах, че у нея липсва свойственият на Бербер цинизъм.

– Ел, позволете да ви представя Ева Джоунс.

Жената ми подаде ръка някак плахо и ме дари с лъчезарна усмивка. Не се съмнявах, че като млада е била страхотна красавица.

– Здравейте – промърморих аз.

– Ева е най-добрият агент по международно авторско право, когото познавам. Не подписва нито един документ, ако в него няма поне шест нули. Сред клиентите ѝ има поне четирима лауреати на Нобелова награда за литература.

– Албер! – смъмри го приятелски жената, в чието произношение се чувстваше съвсем лек акцент. – Престанете да ме ласкаете. Отдавна съм минала тази възраст.

– Не и за мен, Ева! Не и за мен!

Дали си бе опитвал късмета с нея? Приписваха на Бербер безброй любовници и твърдяха за него, че се опитва да вкара в леглото си всяка срещната красива жена.

– Да бъдем сериозни – продължи той. – След една седмица започва най-голямото изложение на издателствата по света. Панаирът на книгата във Франкфурт. Всяка година каймакът на книгоиздаването се събира там за пет дни интензивни преговори. И всяка година Ева представя продукцията на Е & О пред нашите чуждестранни събратя и им предлага да купят авторските права за превод на чужд език. Помолих я тази година да съсредоточи усилията си преди всичко върху вас.

– Върху мен ли? – изумих се аз.

– Позволих си да поръчам английски превод на първите пет глави от вашата книга – обясни Ева. – Веднага го изпратих на моите основни партньори в Съединените щати. И трябва да ви кажа, че първите отзиви са много добри.

– Много добри ли? – възкликна с престорено възмущение Бернстейн. – Искате да кажете чудесни! Ева вече е продала правата в пет-шест държави. Ако във Франкфурт получим предложение от американците, в което сме уверени, това ще отвори пред нас световния пазар и ще бъдете преведена на най-малко двайсет езика!

Всичко това ми се струваше напълно сюрреалистично. Дали не преувеличаваше? Ала неговата сътрудничка потвърди предвижданията му, като уверено кимна с глава. Сетне ме погледна съсредоточено.

– Отнася се за най-малко един милион евро за трите тома.

– И то само за авансовите плащания – разпалено допълни Албер. – После идва процентът от приходите. Ако нещата потръгнат, както се надяваме, ще става въпрос за милиони. Без да включваме в сметката правата за филмиране.

Не знаех как да приема тази лавина от добри новини и затова продължавах да мълча. Струваше ми се, че всички тези грандиозни проекти, за които така възторжено говореха двамата, изобщо не се отнасят за моите скромни драсканици. Дори не бях сигурна дали желая чак такъв професионален успех в момент, когато личният ми живот рухваше.

Имах ли право на това?

Ева ми предложи визитната си картичка, върху която имаше гравирано с филигран цвете, нежно като ръката, която ми я подаде. Поех я с усещането, смесица от въодушевление и горчивина, че този момент е преломен за моя живот. Щях окончателно да се измъкна от старата кожа, която до този момент влачех след себе си.

Близо три седмици след злополуката състоянието на Франсоа Маршадо продължаваше да бъде обезпокоително. Първоначално бе приет по спешност в клиниката „Мартине“ в Рюей, а по-късно бе преведен в „Макс Фурестие“, общинската болница в Нантер, която добре познавах. Бяха го поставили в изкуствена кома за операцията на черепа и едва сега дойде в съзнание. Въпреки това не беше в състояние да произнесе нито една дума.

– Представяш ли си да вегетира така до края на живота си? – оплакваше се София в кафенето на болницата пред купичка доматена супа. Зная, че съм егоистка, но не мога да понеса мисълта, че онази мръсница Сесил е измъкнала най-доброто от него, а за мен остава само гадост.

– Лъжеш се. Най-добро остава за теб, мила Софи, след като най-накрая той откри щастието. Благодарение на теб.

Неумелият ми опит да я утеша я накара да се усмихне. И все пак по-добре бе да се вкопчи в тази мисъл, отколкото по цял ден да тъне в предположения кой би могъл да бъде извършителят на покушението срещу нейния приятел.

Аз самата не устоях на изкушението да изградя няколко хипотези. Дали това не беше дело на ревнивия Фред? Или на Сесил, съпругата, жадуваща развод? Що се отнася до Давид, кой би могъл да храни повече омраза към Франсоа от него, но пък в този момент едва ли бе в състояние да организира каквото и да било. С каква власт и влияние разполагаше сега Давид Барле?

Докато наблюдавах смазания Франсоа на болничното легло, се запитах как бих постъпила, ако ти беше на негово място. Дали аз, която ти посвети в изкуството на анатомичния пъзел, бих могла да обичам твоето тяло, ако то е превърнато в купчина разкъсана плът?

Днес съм сигурна в отговора на този въпрос. Всяка част от твоето тяло, всеки твой орган е в състояние да ме докара до оргазъм. Дори най-слабо чувствителните зони биха могли да предизвикат у мен тръпката на насладата. Да, например бих могла да правя любов с твоите колене. Ще свия единия ти крак, за да изпъкне капачката, и ще притисна към нея вулвата си. Ще втрия там цялата нейна повърхност. Може да ти е чудно, но и ти би могъл да постигнеш оргазъм благодарение на този слабо ерогенен участък. Ще се възбудиш от покрилата коляното ти влага, където спазмите на вагината ми пулсират ритмично. Ще видя в притворените ти очи неподражаемия блясък на удоволствието. Ще се превърнеш в мъж, който постига оргазъм чрез всяка част от своето тяло, дори най-чуждата на подобно усещане. Ще правя любов с нозете ти, с петите ти, с лактите ти и даже с онази костна изпъкналост, наречена брадичка.

Всеки твой елемент ще бъде в състояние да дари

и да приеме любовта.

(Ръкописна бележка от 1 октомври 2010 г.)

София прекарваше по цял ден до леглото на Маршадо. Завръщането тъй скоро на мястото, където мама бе посрещнала смъртта, за мен бе непоносимо. София ме разбираше и не искаше от мен да оставам часове наред с нея.

Отново бях останала сама в гарсониерата. Текстът на моята творба беше предаден и редактиран, така че не знаех с какво да запълвам времето си, освен с писането на писма, отправяни неизменно на един и същ адрес.

Луи Барле

Затвор „Санте“

улица „Санте“ № 42

75674 Париж 01

Няколко пъти дневно получавах имейли от E & O или от Ева Джоунс. Тя продължаваше да разпространява моя роман по света и ето че през един петъчен следобед ми се обади направо от Frankfurt Buchmesse. От глъчката край нея едва чувах гласа ѝ с неподражаемия акцент, когато ми съобщи:

– Имаме един договор с американците. Двеста и петдесет хиляди долара.

– Това добра оферта ли е? – попитах наивно.

– Предлагаха половината – отвърна тя, за да ми даде да разбера какъв успех е постигнала при преговорите. – Това е издател номер две в Съединените щати. И номер три в света.

Останах безмълвна. Тя се възползва от паузата, за да си вземе довиждане и да се отправи към следващата среща. „Средно четири срещи на час“, уточни тя, преди да затвори. Професия за луди, помислих аз.

Бербер и неговият екип ми изпращаха една от друга по-добри новини. Оливия, една от пресаташетата на E & O, ме осведоми, че „Медиатак“ предлага да публикува предпремиерно някои от „най-пикантните страници“ на Десет пъти дневно. Както бе предвидил Бернстейн, още щом бе представил моята книга като еротична изповед на бившата годеница на Давид Барле и съпруга на Луи Барле, цялата преса и жълтите списания се бяха нахвърлили върху новината. Трагичната съдба на братята Барле придобиваше непристоен привкус, който отново пробуди интереса към тяхната семейна сага. Раздорът между братята, финансовият крах и предателствата бяха в основата на тази драма, белязана от ярост и страст, все едно че беше взета от някой роман или филм.

В Интернет се намериха и съобразителни, които веднага направиха връзка между някогашния блог Ел & Луи и шумно коментираната ми книга. Отново се появиха множество фенфикшъни. След като не можехме да правим любов наистина, аз и Луи сливахме тела под перото на писатели-аматьори на всички световни езици.

Предложенията за телевизионно интервю валяха от всички страни и накрая Оливия се съгласи да възприеме стратегия на ограничението: „Най-добре е да се приеме участие в много малко предавания, и то най-гледаните“, обясни ми тя.

По съвет на Жан-Марк Зерки аз само напомнях, че нямам намерение да коментирам пред камерите проблемите с правосъдието на Давид, който все още очакваше датата на първото дело. Що се отнася до личния ми живот, сама решавах какво да разкрия и какво не.

Междувременно мълчанието на Давид показваше колко сериозно е положението му. Без съмнение бе зает да ограничи по всякакви начини щетите от сполетялото го бедствие. Чудно ми беше все пак, че не се опитва да ми запуши устата. В момента срещу него се водеше следствие и всичко, което можех да разкрия пред медиите относно злоупотребите му, без съмнение би утежнило неговото положение. Въпреки това Давид не се унижи да ме моли за снизхождение.

Един следобед обаче любопитството ми взе връх и застанах на тротоара срещу сградата в стил рококо на улица „Мандел“ № 118. Щорите на големия апартамент на осмия етаж, където бе намерил убежище, бяха спуснати. След известно колебание прекосих улицата и натиснах звънеца на домофона, като казах само: Барле. Никак не бях учудена, че не получих отговор.

На горния ред, съответстващ на последния етаж, името на Ребека Сибони ми се стори като покана. Предишния път бях тъй нетърпелива най-сетне да проникна в тайните на Луи, че изобщо не бях размислила... Ала сега си давах сметка, че русокосата годеница от 1988 година бе ключът към договора, сключен с Давид. Ако не беше нейната бременност и абортът, Луи никога не би отстъпил пред по-малкия си брат.

При второто позвъняване Ребека ми отговори и отвори вратата без колебание.

– Честно казано, очаквах да се обадиш – призна тя, като ми се усмихна през полуотворената врата.

– Защо?

– Зная, че Луи ти е разказал някои неща, преди да замине...

Значи, въпреки огорчението и чувството за вина моят съпруг държеше на старото приятелство с нея.

Тя ме въведе в малкия си кокетен апартамент, изпълнен с ухание на роза и жасмин. Обстановката веднага ми се стори приятна и предразполагаща към откровеност.

Ребека ми посочи канапето, където предишния път бяхме седели със София, и свила устни, каза примирено:

– Подозирах, че ще искаш да научиш още някои неща.

Права беше, но аз не знаех как да повдигна въпроса за детето на Луи, което тя така и не бе родила. Въпреки неговите твърдения, че сама е направила този избор, можех да си представя каква мъка е носила в душата си през всички тези години.

Отказах се от чая, който ми предложи, събрах смелост и зададох първия въпрос:

– Какво се случи през времето между вашата първа среща на ревюто и сватбата на Давид и Орор?

– Нищо вълнуващо и интригуващо...

Усмихна се и продължи:

– Срещахме се непрекъснато, беседвахме. Споделяхме едни и същи вкусове. Луи вече проявяваше интерес към съвременното изкуство. Водеше ме в парижките галерии, а също в Сен Мало и Динар. Може да не ти се вярва, но по онова време той беше доста весел.

– Значи, връзката ви е била по-скоро приятелска, отколкото любовна... – предположих аз.

– Би могло да се каже. Вече знаеш, че любовта му беше насочена другаде.

– А тогава знаехте ли това?

– Разбира се. Често ми говореше за нея.

– Затова ли направихте аборт? – осмелих се все пак да запитам.

– Да... Освен това никак не бях сигурна, че Андре и Ортанс ще одобрят евентуалния ни брак.

– Не са ви харесвали?

– По-скоро... не бях на равнището на амбициите им за техния син.

– Нито пък Орор! – отбелязах аз.

– Вярно, нито пък Орор... Само че тя беше необикновена красавица! Би изглеждала добре на официалните приеми. Аз бях по-обикновена и произходът ми бе дори по-скромен от нейния. Да не говорим, че бях по-възрастна от Луи и работех... Никак не съответствах на тяхната представа за цвете, което гордо може да бъде показвано по време на вечерите.

За пръв път говореше пред мен за своя живот така откровено и без задръжки.

– Луи твърди, че Давид го е изнудвал със заплахи, че ще разкрие вашия аборт.

– Точно така. Ако родителите на Луи научеха, на минутата щяха да се откажат от него.

Странно семейство, след като Ортанс се бе съгласила да приеме кръвосмешението, но не и едно нежелано дете.

– Само че не разбирам защо Орор се е съгласила. Защо не се е опълчила на брат си и не е заминала с Луи?

– Допускаш същата грешка като Луи навремето.

– Каква грешка?

– Подценяваш силата на връзката между брата и сестрата. Луи беше лудо влюбен в Орор. И доколкото мога да съдя, чувствата им бяха взаимни. Ала достатъчно бе Давид да отвори уста и Орор млъкваше. Той си оставаше по-големият брат, който я е спасил от пламъците. Който я е бранил по време на престоя в сиропиталището... Който ѝ обещаваше бляскаво бъдеще.

– Докрай е вярвала в добрите му намерения? Дори когато е била принудена да се омъжи за него? Дори когато е обявил смъртта ѝ, а след това я е затворил в апартамента на площад „Орлеан“?

– Да. Винаги му е имала доверие и съм почти сигурна, че това е така и днес.

Отпи от чая и продължи:

– Луи се опита да я убеди да избяга с него. Беше открил места по света, където групата „Барле“ нямаше финансови интереси, за да могат да се установят без опасност да бъдат открити.

– Значи, такава е била целта на неговите младежки пътешествия?

– Да. Посети много страни, но доколкото си спомням, спря избора си само на две или три: Бразилия, Канада... А, да. И Южна Корея.

Каква ирония! За малко да се разсмея: именно Южна Корея стана причина Давид да изгуби всичко, за което цял живот се бе борил!

– Но те така и не са заминали никъде... – довърших вместо Ребека.

– Не заминаха. А по-малко от година след сватбата Орор изчезна.

– Страда ли много Луи?

– Повече, отколкото можеш да си представиш. Дори за известно време се върна при мен... Това ясно показваше колко е отчаян.

Тази жена не хранеше никакви илюзии и снизхождение по отношение на самата себе си. Ако бе обичала и чакала Луи през всичките тези години, ако бе пожертвала заради него собствената си съдба, вината бе изцяло нейна. И тя го знаеше.

– Именно по това време се отдаде на секс. В началото, за да забрави. А сетне за него сексът се превърна в игра, в нещо като наркотик...

– До момента, когато е бил осъден за ексхибиционизъм – прекъснах я аз.

– О, това изобщо не го накара да се укроти, дори напротив! Просто стана по-дискретен. Междувременно се появи агенцията „Нощни красавици“ и за тях беше лесно да си избират момичета за една вечер, без да привличат вниманието на ченгетата и на медиите.

– За тях ли? – възкликнах учудено.

– За него и за Давид – допълни тя с тон, сякаш това се разбираше от само себе си.

Пред погледа ми преминаха видеозаписите от хотел „Шарм“, направени чрез системата за наблюдение в дома Марс.

– В началото Давид не беше толкова активен. Но след това започна да прибягва до услугите на агенцията поне толкова често, колкото и неговият брат. Това се превърна в поредната надпревара между двамата.

– Съперничеството им се е разпалило допълнително, когато открихте мен, нали?

– Не веднага... – призна тя, като сведе очи. – В началото, когато те видях върху мобилния на София, запазих информацията за себе си. И то в продължение на няколко месеца. Приликата ти с Орор беше толкова... толкова поразителна, че веднага разбрах какъв пожар ще се разрази между двамата.

– Защото Луи все още е бил влюбен в нея?

– Не. Не съвсем. Когато ти навлезе в живота му, тайната им връзка отдавна беше приключила. Луи се беше примирил. Почти не се срещаха и в отношенията им вече нямаше никаква интимност.

– Но все пак... – възразих аз. – Бях нейна двойница! Именно това го привлече, нали?

– Без съмнение, в началото. След това те опозна. Описа ми вашата разходка в „Нова Атина“...

Припомних си онзи ден и отново почувствах смътното напрежение между нас, когато той влезе в ролята на екскурзовод в романтичната градина. Вълнението от музиката на Шопен и уханието на ванилия и лавандула, което излъчваше неговото тяло. Стори ми се, че оттогава са минали векове, ала любовта ни си бе останала същата.

– И какво? – подканих я аз.

– Каза ми, че именно по време на тази разходка се е влюбил в теб. В теб, Ел... А не в двойницата на Орор.

Ребека въздъхна, преди да продължи:

– За Луи в известен смисъл Орор умря в момента, когато Давид организира нейното изчезване. Той така и не се примири, но чувството му вече не беше същото.

На свой ред дадох воля на въображението си. Погледът ми се спря на стената, зад която се намираше служебното стълбище. Дали в този момент Давид не ни подслушваше, допрял ухо до тънката преграда?

– След като сте се бояли как ще реагират, защо ме запознахте с тях? Защо не скрихте моето съществуване?

Тя отново извърна поглед. Несъмнено въпросът ми я смути.

– Така и постъпих. Не забравяй, че Луи те забеляза за пръв път съвсем случайно върху мобилния телефон на твоята приятелка.

– Ами Давид? Защо ме запозна с него?

Защо му е дала възможност най-сетне да задоволи кръвосмесителната си страст?

– Аз... – промълви тя. – Аз почти не те познавах. Изпаднах в паника.

– Моля?

– Първоначално реших, че ще мога да понеса Луи да бъде щастлив с една втора Орор... Но не се получи.

– Значи, нарочно сте ме изпратили в прегръдките на Давид? – изкрещях аз. – От ревност?

– Да... – призна едва чуто тя. – Знаех за техния договор. И че част от него е да открия такава като теб. Луи нямаше да посмее да попречи и Давид щеше веднага да се възползва от случая... и от теб.

Продължението знаех от Луи: Давид бе поискал от него да ме посвети, а Луи отначало бе отказал, но след това бе решил, че по този начин може да ме завоюва. За пореден път бе отнел любимата жена от своя брат.

Имах нужда от въздух. Отидох до широкия прозорец и го открехнах. Течението облъхна пламналото ми лице.

– Защо не ме предупредихте? Може и да се лъжа, но ми се струва, че ме харесвате...

– Луи не ми позволи. А за мен думата на мъж, с когото ме свързва двайсет и пет годишно приятелство, не е без значение... Особено когато това е мъжът на моя живот.

Чистосърдечното ѝ признание ме трогна. Пред мен не беше съперница, а жена с прекършена съдба, която с умиление се обръща към миналото.

– Освен това в твое лице видях себе си. Не исках на твой ред да бъдеш смазана от интригите на братята Барле. Разкъсвана бях от всички тези чувства...

Вниманието ми бе привлечено от бълбукане на тръби в стените, наподобяващо куркане на черва. Използвах случая да сменя темата и да се върна към сегашния момент:

– Знаете ли дали в крайна сметка Давид се е установил на осмия етаж?

– Стана въпрос за това. Луи все пак му разреши. Но не съм забелязала никакво движение долу. А и доколкото знам, никой в сградата не е виждал Давид. В медиите толкова често се говори за него, че ако това се бе случило, за броени минути всички съседи щяха да научат!

Ненадейно лицето ѝ грейна. Изглежда, старите рани окончателно бяха зараснали.

– О, като стана дума...

– Какво?

– Куп журналисти идваха да ме разпитват за връзката на Луи и Давид с агенцията: „Кой бе инициаторът?“, „Какво бе участието на братята Барле в организацията?“, „Наистина ли чрез нея са се свързвали с много момичета? Разполагате ли с имена?“. И така нататък...

– И вие какво отговорихте?

– Нищо. Но бих искала да знаеш, че унищожих веднъж завинаги твоето досие в „Нощни красавици“, а също и досието на София. Вече няма никаква следа върху хартия или в електронен вид за вашето участие. Официално двете никога не сте били момичета на повикване.

– Бездруго никога не сме били такива.

Усетих странен трепет. Не знаех как да приема думите ѝ. Изпитвах ли облекчение? Да, без съмнение. Но, от друга страна, дали нямах чувството, че част от самата мен е била изгубена? Част, която бих искала да съхраня, скрита в ковчежето на моите фантазми? Без горещото момиче в мен никога нямаше да срещна Луи. Никога нямаше да стана любовницата, задоволила всички негови желания. Все още щях да бъда никому неизвестната Анабел от Нантер, плаха, закръглена и непохватна.

В крайна сметка дължах толкова много на Ребека, че неволно изпитах към нея топло чувство. Прегърнах я с такъв порив, че едва не повалих на пода крехкото ѝ тяло.

– Благодаря! – изхълцах аз.

Сълзи на греховна радост се отрониха от очите ми и капнаха върху бузите ѝ.

– Недей! Недей, моето момиче! – промълви тя, развълнувана на свой ред.

Нямаше никакво значение дали се лъже в причината за този мой изблик на чувства.

Аз самата отлично знаех каква е тя.

22

15 октомври 2010 година

Няма да ми повярваш... а и сигурно би трябвало да ти спестявам такива подробности.

Този ден моят клиент удивително приличаше на теб. Същите черти на тревожна птица, същото напрежение в погледа, същият мълчалив нрав. Липсваха само бастунът и татуировките.

За разлика от другите светски мъже, които използват услугите на „Нощни красавици“, той не прибягна до безконечното предварително ухажване. Веднага щом се срещнахме при изхода на спирка „Сен Жорж“, той ме хвана за ръка и решително ме поведе към „Шарм“. Очевидно вече бе посещавал хотела в компанията на някое от горещите момичета.

Изиам ни предложи стая „Мари Бонапарт“. Още щом се озовахме вътре, мъжът не губи нито минута. За разлика от твоя член, който е дълъг и тънък, неговият беше къс и дебел. Вкара го в устата ми като кол, като разтвори докрай челюстите ми, и до такава степен я запълни, че едва можех да го смуча, а очевидно и на него му беше тясно, защото не беше в състояние да го движи. Нищо добро не очакваше и вагината ми. Направо ме прикова към леглото и аз се чувствах като пеперуда, пронизана през средата. Въпреки това не изпитвах болка, защото той се движеше внимателно. Веднъж в мен, би могъл да остане така часове наред, почти без да помръдне. По всичко личеше, че не бърза да стигне докрай. Когато най-сетне свърши един-единствен път, почти не усетих спазмите му.

Когато излезе от мен, се почувствах странно изпразнена.

На деформираната ми от прекомерната дебелина вагина ѝ бе нужно доста време, преди да възвърне нормалната си форма и еластичност.

Понякога мъжете ви завладяват единствено със силата на своето желание. Докато при него това бе неповторимото му присъствие.

Лишен от емоция, сексът не е нищо повече от въпрос на геометрия.

(Ръкописна бележка от 15 октомври 2010 г.,

съставена от мен)

До каква степен бе измислица онова, с което пълнех писмата си до Луи? Колко еротична фантазия ми бе необходимо да добавя, за да продължа да насърчавам взаимното ни желание и да укрепвам връзката между нас?

Не е нужно да знаете. Нито пък той. Пък и нито веднъж не ми поиска сметка за описваните от мен приключения.

Важното бе да подхранвам фантазмите му поне веднъж дневно. Неговите отговори бяха по-редки и по разбираеми причини не толкова възбуждащи. Изпращаше ги от килията, която делеше с други двама затворници, едри финансисти, осъдени за злоупотреби. В тях описваше своето всекидневие и безбройните средства, които използва, за да избяга от него.

Още с пристигането си в затвора Луи се бе осведомил какви предимства му дава ВИП статутът по време на престоя там: „Тъй като сме женени, можем да използваме семейна стая за свиждания. Само че на теория. На практика това е привилегия, която управата предоставя единствено на затворниците с безупречно поведение и никога преди да са изминали няколко седмици и дори няколко месеца от началото на наказанието“...

Да си въобразявам, че отново водя живота на горещо момиче, да си измислям любовници с необикновена животинска еротика, да си припомням изпробваните заедно с него пози в различните стаи на „Шарм“: тези разкази бяха единствената му разтуха. Преди всичко избягвах да споменавам за онова, с което запълвам дните си. А те наистина бяха запълнени докрай и не след дълго щеше да ми бъде трудно да крия от него какво се случва в действителност.

– Ел? Обажда се Елоди от E & O. Имам добра новина за вас: получихме време във вечерния новинарски блок на Франс 2.

Мина известно време, докато възприема чутото.

– Наистина ли?

– Да, дори нещо повече. Обикновено репортаж за книга трае не повече от две минути. Ала тъй като вие засягате изключително злободневна тема, ще присъствате лично в студиото. А това означава поне пет минути ефир. Може би десет!

По възторжения ѝ тон заключих, че наистина сме ударили десятката.

Вярно бе, че в медиите отново твърде често ставаше дума за Барле. Ала този път от гледна точка на обществените проблеми, възникнали в резултат от рухването на компанията. Известно бе, че Бон Ку Мун не се отличава с особена сантименталност. Ала в случая бе проявил необичайна жестокост: след заемането на поста генерален директор от Жан-Пиер Мартен близо половината служители на БТВ в Париж бяха уволнени. Внезапно бяха изгонени някои водещи фигури на телевизионния канал, сред които Албан, Клое и Люк Доре. В израз на съчувствие изпратих на всеки от тях имейл, но никой не ми отговори.

Ева Джоунс бе успяла да привлече вниманието на представител на най-големите холивудски студиа. Въпреки това ме предупреди да не се радвам преждевременно, защото продажбата на права за филмиране е труден и рискован процес, който нерядко приключва без резултат.

При всички случаи обаче едва няколко дни след излизането на книгата във Франция всички признаци сочеха неминуем успех. „Не ви ли казах?“, ликуваше Бербер, тъй зает с моята реклама, че самата аз трудно можех да се свържа с него.

София също беше почти неоткриваема, понеже поделяше времето между грижи за Франсоа до болничното легло и някаква нова работа, за която не искаше да говори по телефона.

– Ще ти разкажа, като се видим.

– Защо не сега? Каква е тази тайнственост?

– Ще видиш...

В гласа ѝ не долавях предишното безгрижие. Това ме тревожеше и предчувствах, че истината никак няма да ми хареса. На следващия ден я научих от Ребека:

– София не знае как да ти го каже... Макар че не е толкова страшно... Да речем, че се случва точно в този момент.

– Да не е започнала да се снима в порно филми? – пошегувах се аз, но се боях от отговора.

– Не. Поема „Нощни красавици“.

Онемях. Значи, затова Ребека бе прочистила картотеката с горещите момичета, заличавайки, между другото, и нашите имена!

Поех си дъх и успях да промърморя:

– Значи, възобновява дейността на агенцията?

– Да. Аз вече нямам сили. Тя е млада. На пръсти познава този бизнес. Впрочем вече се е свързала с повечето момичета от картотеката. Почти всички са приели предложението, дори някои от най-старите, например Саломе.

– Само че дейността на агенцията вече не е тайна, пресата...

...а също и предстоящото излизане на моята книга, в която подробно се описваха злоупотребите и незаконните договорки в този своеобразен бизнес, но благоразумно не споменах тази подробност.

– ...Това просто не бива да става!

– София е уредила всичко – отвърна сухо тя. – Започна от нулата: регистрира нова фирма, нае нови помещения... и преди всичко промени названието на агенцията.

– И как се нарича тя сега?

– „Горещи момичета“.

А аз си въобразявах, че са останали в миналото...

Въпреки всичко не се сърдех на моята приятелка. След като не би могла да продължи като танцьорка, изборът ѝ бе проява на логика и прагматизъм. Беше се заела с единствената дейност, в която досега бе постигнала успех. Естествено, въобще не ставаше въпрос лично да обслужва клиенти. Маршадо не би се съгласил, особено след разкритията за Сесил, неговата бивша съпруга.

След първоначалния шок от новината трябваше да призная, че ролята на сводница доста ѝ подхождаше. Щеше да продължи да изкарва прехраната си чрез секса, както всъщност си беше открай време. Сега поне щеше да го прави официално. Усмихнах се вътрешно при мисълта, че се превръща в царица на горещите момичета.

– Единственият ѝ проблем е „Шарм“ – добави Ребека.

– Защо?

– След ликвидирането на авоарите на Давид, изглежда, хотелът ще бъде предложен на търг.

Предположих, че съсобствениците Орор и Луи са дали съгласие за това.

– Ако потенциалните купувачи разберат що за хотел е бил той, ще бъде продаден за една четвърт от действителната стойност. Ние пък ще трябва да намерим друго място, където нашите момичета да водят клиентите... Повярвай ми, трудно бихме могли да открием толкова подходящо и разкошно обзаведено място. В Париж няма втори „Шарм“.

В деня, когато трябваше да излезе моята книга, не бях особено заета и подобно на всеки начинаещ автор се изкуших да обиколя книжарниците. За разлика от мнозинството аз обаче не бях разочарована. Въпреки краткото време за публикуване на Десет пъти дневно – моят издател искаше на всяка цена да бъде в крак с медиите – в E & O бяха подходили мащабно. Навсякъде моята рожба се мъдреше на видно място до самия вход, където внушителни купчини очакваха посетителя. Двамата с Бернстейн дълго бяхме обсъждали дали да избера псевдоним. Трябваше ли да съхраня фамилията ми по мъж, която бе всеизвестна и непременно щеше да привлече читателите? Или пък, напротив, да се дистанцирам от името Барле? А собственото име? Трябваше ли да предоставя думата на Анабел, целомъдрената студентка по журналистика, или на горещото момиче Ел? Редом с чисто търговската страна на въпроса, от значение бе дали книгата е документална, или плод на въображението. Накрая Бербер се спря на двусмисленото име „Ел Барле“, едновременно разпознаваемо и предизвикателно.

Спирах за малко във всяка книжарница, вземах един екземпляр, прелиствах го и с наслада вдъхвах миризмата на страниците. После се дръпвах встрани и гледах как посетителите се зачитат в текста върху гърба на корицата, а след това се отправят към касата с моята творба под мишница. Нито веднъж не се осмелих да запитам книжаря: „Хубава ли е тази книга? Препоръчвате ли я? Добре ли се продава?“

Очевидно добре се продаваше, ако се съди по нейната липса през следващите дни. Червената рекламна лента на издателя бе изиграла своята роля: „Аферата Барле: шокиращ секси роман“.

За щастие, никой не можеше да ме познае, защото в изданието липсваше моя снимка. Засега се наслаждавах на тази анонимност, съзнавайки, че тя няма да продължи дълго.

В такъв случай на какво се дължеше странното усещане, че ме следят?

Това чувство у мен се появи постепенно, докато преминавах от една улица на друга, и изчезна едва когато се прибрах у дома. Пред входа погледнах назад, но не видях нищо подозрително. Нито зад цветарниците, нито по масите на заведенията. Въпреки това на следващия ден вече бях съвсем сигурна: някой неотстъпно ме следваше по петите.

Благодарение на Луи и на отличното познаване на Девети район разполагах с начин да се изплъзна от моя преследвач. След нашата разходка добре си спомнях околностите на гара „Сен Лазар“ и големите магазини на булевард „Осман“. Ето защо на излизане от известния в квартала търговски пасаж „Хавър“ се озовах на улица „Комартен“. Само на няколко крачки оттам, срещу магазин за спортно облекло, се издигаше дискретната фасада на църквата „Сен Луи д’Антен“.

Влязох в строгото здание. Малко след като пристъпих в потъналото в тишина пространство, зад мен вратата отново хлопна, за да ми покаже, че моят преследвач ме е последвал и тук. Без да се обръщам, се престорих, че се шляя безцелно по централната пътека. Когато стигнах до напречната галерия, завих наляво и се втурнах по коридора. В дъното имаше остъклена врата, водеща към дома на свещеника. Бях успяла да се измъкна. Ала исках нещо повече: да разоблича този човек. Притаих се в засада при входа на един банков клон. Минаха секунди, минути, но никой не се появяваше. Внезапно подскочих и едва не изкрещях от уплаха.

– Тук съм.

Обърнах се с разтуптяно сърце. За втори път в живота се озовах лице в лице с моята двойница. Изумлението ми взе връх над яда, а сетне ме напуши смях. И тогава тя тихо промълви нещо, което определено нямаше нищо общо със ситуацията:

– Странно... Значи, и ти носиш тази рокля? Много я харесвах.

Случайно този ден бях облякла леката рокля бюстие, отмъкната от „Рош брюн“, която навремето е била нейна.

Забелязах, че ми говори на „ти“, и се оставих да ме отведе до близкото кафене на отсрещния тротоар. Приликата ни очевидно стъписа сервитьора, който ни посрещна, и го накара да ни изгледа втренчено, дори подозрително. Бяхме като странни близначки, родени с разлика от двайсет години.

– Имай предвид, че и аз съм наясно с подобни хитрости – каза тя веднага щом седнахме.

Орор. Значи, тя ме е следяла от самото начало.

Сега, когато седеше срещу мен, не знаех как да подхвана разговора, макар да виждах, че е готова да отговаря на въпросите ми. Все още стъписана, дълго мълчах.

– Вие... В течение ли си за Луи? – бяха първите ми думи.

– Имаш предвид затвора?

– Да.

Тя кимна утвърдително. Макар да живееше като отшелница, очевидно следеше новините. Медиите бяха описали подробно влизането на Луи в затвора. За това без съмнение бяха допринесли и приятелите му, предизвикали безредици пред вратите на „Санте“...

– Вече по никакъв начин не мога да помогна на Давид – сметнах за уместно да заявя аз, без да чакам тя да повдигне въпроса.

– Зная, зная...

Нима се бе примирила с участта, сполетяла нейния брат? Беше ли се превърнала в безпомощна зрителка на падението на мъжа, посветил живота си на нея?

Самотен лъч се промъкна през витрината в дъното на залата, където се намираше нашата маса, и падна върху лицето на моята двойница. Блясъкът му изглади бръчиците по него и сега Орор изглеждаше не по-възрастна от мен. Приликата ни бе по-изумителна от всякога.

– Така или иначе, Олга се завърна в Русия – добави веднага тя. – Открих човека, осигурил пътуването ѝ. Веднага щом взела парите, се качила на първия самолет за Москва.

Това съответстваше на моите предположения. От друга страна, бях удивена, че и Орор е способна да прави подобни разследвания. След дългите години уединение бе проявила активност с надеждата да спаси Давид.

Мрачното ѝ изражение обаче ясно показваше, че е изгубила всякаква надежда да успее. Дълго мълча с празен поглед, отпуснала ръце от двете страни на стола, сякаш всички жизнени сили внезапно я бяха напуснали.

– А Давид? Къде е той сега?

– Тъкмо в този момент нямам представа – излезе от вцепенението тя. – Последния път, когато ми се обади, беше в Жуан ле Пен. Уреждаше някакви дела.

Тогава си спомних, че сред недвижимите имоти на фамилията Барле, споменати от Маршадо и Клое, имаше няколко гарсониери на Лазурния бряг.

– Мислех, че тези жилища са съвместна собственост? – зачудих се аз.

– Не и тези апартаменти. Те са лична собственост на Давид. Един от последните подаръци, които му направи Андре преди смъртта си. Така подчерта волята си кой да го наследи.

– Има ли още много дългове?

– Изобщо не съм в течение. Но по принцип да, дължи много. Като се започне с неговия адвокат. Докато трае разследването, харчи луди пари за юридически разходи. По неговото дело Бофор използва екип от пет души на пълно работно време.

Тези подробности показваха до каква степен споделя близост с брат си. Какво ли е било положението, докато живеех заедно с Давид? А преди това? Най-вероятно двамата никога не се бяха разделяли. От Сен Броладр, където бяха обитавали братът и сестрата, през плажа в Динар връзката им явно бе станала неразривна.

Не, аз не бях близначка на Орор. Въпреки разликата във възрастта и пола те двамата бяха истинските близнаци. Достатъчно бе единият да бъде нападнат, за да се почувства засегнат и другият. Докато Давид понасяше атаки от всички страни, Орор линееше. До такава степен, че сивият ѝ призрак постепенно губеше очертания и бе на път да изчезне.

Щеше ми се да я разтърся, за да я събудя и да я накарам да живее заради самата себе си. Бих могла да я подтикна да ми разкаже за миналото и така да се избави от него. Ала вече беше твърде късно. Струваше ми се недосегаема в това отношение.

Ето защо реших да я разпитам за онова, което ме засягаше лично.

– Дълго ли продължи връзката ти с Луи, след като се настани на площад „Орлеан“?

Тя леко се усмихна. Сякаш чувстваше облекчение, че не я подлагам на разпит по всички правила. Същевременно разбираше тревогите ми на влюбена жена.

– Зависи от гледната точка...

„Може би година или две“, бе споделил Луи.

– Хм... – замисли се тя, вдигнала очи към тавана. – По-малко от две години. И ако искаш да знаеш, аз реших да скъсаме.

Това противоречеше на казаното от моя съпруг или по-скоро бе забравил да спомене този факт.

– Поради каква причина?

– Луи призна пред Давид, че знае за мнимата ми смърт. Един ден, докато беше при мен, двамата разгорещено се караха по телефона. Луи мислеше, че съм излязла. Вдигнах слушалката на другия апарат, без той да забележи, и чух целия им разговор.

– И за какво си говориха?

– За споразумението, сключено зад гърба ми. Наричаха го нашата договорка.

– Вероятно нищо не си могла да разбереш... – въздъхнах аз.

– Разбрах достатъчно: Луи обещал да не казва нищо за кръвната ни връзка. И двамата търсели моя двойница за Давид.

Това наистина беше договорката, която Луи ми бе описал. Бих могла да си представя яростта на Орор, когато бе открила, че се е превърнала в залог на подобна срамна сделка.

– Но защо си наказала Луи? – възкликнах аз. – Та той няма никаква вина! Това не е било негово начинание!

– Права си... Но вече не можех да му имам доверие. Чувствах се предадена. Бездруго му се сърдех, че вече веднъж е отстъпил пред Давид и не е разказал всичко на родителите си...

– И затова реши да останеш с твоя палач, а не да заминеш с мъжа, който е бил влюбен в теб? – упрекнах я безцеремонно.

Тя ме погледна безизразно. Очите ѝ бяха лишени от мекота и възраст, избелели от годините, прекарани между четири стени.

– Зная, че изглежда безсмислено... Ала за мен Давид е всичко. Дължа му живота си. Ако трябва да избирам между него и когото и да било друг, никога няма да се поколебая.

Затова през всичките двайсет години, всеки път когато се бе изправяла пред дилема, неизменно бе побеждавал той. „Подценяваш силата на връзката между брата и сестрата“, няколко дни преди това ме бе упрекнала Ребека. Сега разбирах до каква степен бе права.

– Как разбра, че са открили мен?

– Вече не се виждах с Луи. А Давид по обясними причини не ми спомена нищо.

– Тогава... Кой?

Ребека? Господин Жак? Кой друг?

– Арман.

Старият майордом бе толкова дискретен, че почти бях забравила за важната роля, която бе играл. Естествено, той осъществяваше връзката между улица „Тур де Дам“ и площад „Орлеан“.

– Отначало не му повярвах. Едва когато ми показа твои снимки в сайта на Ребека, започнах да осъзнавам какво се случва... И от този момент нататък правех каквото ми скимне.

– Как така?

– Когато видях лицето ти на снимките, никак не ми бе трудно да си представя продължението. Луи щеше да се влюби в теб. Давид бе открил прословутата двойница... Значи, двамата братя отново щяха да се вкопчат един в друг.

– И какво? Та те открай време са в битка. Ти нямаш никаква вина, това си е тяхната история.

– Не изцяло.... Този път аз влоших положението.

Веднага се досетих каква неприятна насока е на път да вземе нашият разговор. Нали в леглото, обсипано с бели цветчета, докато неговото Ян бе долепено до моето Ин, Луи бе признал: „Разказах ѝ за теб и тя ме насърчи да те отнема от Давид“.

– Ти си подтикнала Луи да ме отнеме от Давид, нали?

– Да. И не само това.

– Не разбирам...

– Моя беше идеята Давид да накара Луи да се заеме с посвещението ти в секса. Заявих му, че твоята прилика с мен никога няма да му позволи да се доближи до теб.

– И той е приел без възражения, така ли? – ядно възкликнах аз. – Само защото ти го молиш за това?

– Не... Първо отказа. Но го заплаших, че ще изляза на бял свят и ще разкрия всичко на пресата. За разлика от Луи и Ребека аз нямам тъмни петна в миналото си, чрез които да ме изнудва. Така че не му оставаше нищо друго, освен да приеме.

По този начин договорът между двамата братя се бе превърнал в договор между трима и по този начин бе станал още по-извратен, като Орор се бе превърнала във връх на триъгълника. От този момент нататък тя е определяла посоката: Давид ще бъде мой съпруг, а Луи мой любовник. Подобно положение бе непоносимо, неприемливо за всяка от страните, и непременно щеше да предизвика нова, този път безмилостна война между двамата братя.

– Защо си направила това?

– Може би за да си отмъстя на тях...

Да си отмъсти на Луи, който в крайна сметка я бе изоставил. На Давид, който, въпреки безпределната си братска обич, открай време я бе задушавал с покровителството си. Докато накрая я бе докарал едва ли не до безумие.

– А също и за да изляза от сянката. Да живея живота си без намесата на никого от вас. Знаеш ли какво означава да прекараш толкова време, без да имаш право да се покажеш пред хората?

Не. Не бях в състояние да споделя болката ѝ. Ала виждах очите ѝ на преследвано животно, които щяха да си останат завинаги такива. И тежкият, невидим похлупак над нея, който никой и нищо не би могъл да повдигне.

– От двайсет години не съм виждала майка си! – изписка с изтънял глас тя.

После се изправи рязко и напрегнатото ѝ до крайна степен тяло се строполи обратно на стола. Очевидно нямаше търпение да сложи край на нашия разговор. Ала сега вън плющеше проливен дъжд, по тротоарите се лееха същински потоци и това я задържаше при мен.

Не знаех какво да ѝ отговоря. Разкъсана бях между гнева и съжалението. Дължах на тази съсипана жена най-прекрасните и най-ужасните мигове в живота си. Ако не беше тя, Луи никога нямаше да бъде мой. Ако не беше тя, той никога нямаше да попадне в затвора. И най-сетне, ако не беше тя, никога нямаше да се превърна в жената, която седеше сега срещу нея, нейно отражение, по-съвършено от оригинала...

– Какво ти пречеше да отидеш да я посетиш?

– Флоранс ли? – назовавайки приемната си майка с малко име.

– Да.

– Но... Тя знае ли, че съм жива?

– Не, не вярвам. Но след излизането на моя роман непременно ще разбере...

– Не зная... – заключи колебливо тя. – Не съм сигурна, че е добра идея.

После вдигна ръце към лицето си, за да прикрие просълзените си очи.

Животът ѝ се разпадаше, приключваше, без да е истински започнал. А възстановяването на бездруго крехката връзка с Флоранс Делбар едва ли би могла да ѝ помогне особено.

А моят живот едва сега започваше, изпълнен с надежди и обещания, подобно на книгата, която тя извади от чантата си и с разтреперана ръка я постави върху масата.

– Между другото... Ще ми дадеш ли автограф? – помоли ме, внезапно станала по детински боязлива.

– Да, разбира се.

Със сигурност все още не я бе прочела, а аз се въздържах да ѝ спомена, че в последните страници на този първи том бе описан моментът, когато открих нейното съществуване благодарение на снимка, скрита в една посребрена кутия.

– Харесва ми заглавието... – поласка ме тя, подавайки ми химикалката.

– Благодаря.

Отворих страницата, върху която се мъдреше само заглавието: „Десет пъти дневно“.

После започнах с многоточие, последвано от следните думи, побрали всичката искреност, на която бях способна в този толкова особен момент:

„...занапред ще мисля за теб,

и дори по-често отпреди,

защото с теб сме двете страни на една монета,

която при всяка игра на съдбата

ще пада ту на твоята, ту на моята страна.

С обич“

23

2 ноември 2010 година

Още на другия ден след срещата ми с Орор изпратих на Луи следното трезво и подробно писмо:

Правих любов със самата себе си. При това не става въпрос за изпълнение на условния сигнал ММ.

Вчера дълго разговаряхме с Орор в една кафене недалеч от гара „Сен Лазар“, след което я последвах в дома ѝ на площад „Орлеан“. Щом влязох, ме обзе усещането, че съм у Жорж Санд. Не толкова поради предметите, принадлежали на писателката, а защото, изглежда, от сто години насам никой не бе чистил и подреждал. Дори се учудих как е възможно родителите да изпращат децата си на уроци по пиано на подобно място.

Веднага след като прекрачихме прага, Орор ме улови за ръка и ме отведе право в своята спалня. Както знаеш, там прозорците гледат към площада. Вътре цареше полумрак поради слабото осветление и спуснатите дебели прашни завеси. Без да каже нищо, тя ме блъсна върху белите измачкани чаршафи. Коленичи между краката ми, ловко свали обувките ми, после трескаво пъхна пръсти в слиповете ми. Остана известно време така, вперила очи в моите, после оголи вулвата ми, от която нетърпеливо бе избила влага, така че долових омайващата ѝ миризма. Орор наведе глава и усетих как дъхът ѝ гали нежното ми отверстие.

Ненадейно устните ѝ уловиха клитора ми и започнаха жадно да го смучат, а в отговор той набъбна и стана едновременно по-твърд и по-гъвкав. Насладата я караше да стене и да се притиска в мен. Всяко нейно докосване изтръгваше от гърлото ми сподавена въздишка. Намерението ми да се отдръпна и да избягам постепенно се изпари. Вероятно ме задържа нейното лице – тоест моето! – което зървах до корема си, когато тя надигнеше глава, за да си поеме дъх. Необичайната сцена бе пробудила у мен противоположното желание, защото сексът със самата мен усилваше възбудата ми. Изглежда, тя усети, че съм на прага на оргазма, защото внезапно спря и на свой ред се съблече.

Избута ме по средата на леглото и с нежна усмивка доволно се покатери върху мен с глава между краката ми и долепен до лицето ми задник.

Едва ли би могъл да си представи човек по-безумна и сладострастна поза 69 от тази със своето точно копие. В момента, когато и двете изкрещяхме едновременно, почувствах, че сме се слели в едно цяло. Едно удоволствие за две тела. Оргазмът на всички оргазми. Две страни на една монета, както бях ѝ казала малко преди това.

(Ръкописна бележка от 16 октомври 2010 г.)

След изпращането на това писмо не получих отговор от Луи цели две седмици. Може би дори повече. Не вярвам да е бил шокиран от моите лесбийски фантазми. Предполагам по-скоро, че отгласът от публикуването на Десет пъти дневно е преминал отвъд стените на затвора и е стигнал до него.

Ала това беше нищо в сравнение с появата ми върху екрана на малкия телевизор в килията му.

– Добър вечер, Ел Барле. Благодаря, че откликнахте на поканата ни за участие във вечерната емисия на Франс 2.

– Добър вечер – отвърнах скромно аз.

Отблизо русокосият водещ с изкуствен загар изглеждаше по-набит, отколкото на екрана. Гласът му обаче си беше същият, топъл и успокояващ, прибягващ до всевъзможни вариации, за да предразположи събеседника.

– Книгата ви Десет пъти дневно черпи вдъхновение от историите на вашия съпруг Луи Барле и на вашия девер Давид Барле, чиито неприятности напоследък бяха предмет на оживени коментари. Очаквахте ли подобен успех? И че се превърнахте в център на внимание?

Съблазнителен поглед и усмивка под немирния златист кичур... Тази фабрична марка го превръщаше в идеалния зет за всички френски домакини. Наистина трудно бе да му се устои... Той бе лъвът, а аз неговата плячка.

– Не... – изкряках аз като пиле, което колят. – Знаете, че по принцип всеки пише преди всичко за самия себе си. Писателят не се опитва да си представи своя бъдещ читател, а още по-малко търговския успех на своята книга.

– Искате да кажете, че сте написали вашия роман, за да се избавите от цялата тази история? Нещо като терапия?

– Да... Предполагам, всички романи са терапия за своите автори, нали?

Цял следобед Елоди ме бе учила как да импровизирам и да намирам най-подходящите отговори – забавни или хапливи. Ала ето че под силната светлина на прожекторите, в задушното студио, пред сините очи на водещия говорех само баналности. Ако ме гледаше, Луи със сигурност би казал, че те не са достойни за мен. Че не са достойни за нас.

– В романа се описват по доста интимен начин отношенията с вашия съпруг, който в момента излежава присъда в затвора „Санте“. Дали за вас писането не е начин да поддържате емоционалната връзка с него?

Той произнасяше всяка дума, сякаш вкусваше сладкиш. Очевидно този разпит му правеше удоволствие.

– Да, разбира се... Връзката ни не може да бъде прекъсната само защото телата ни са разделени, а неговото е затворено в килия. Думите продължават да бъдат на наше разположение...

И нашата азбука.

– ...Особено когато са красиви – добавих, като на свой ред произнасях отчетливо всяка дума. Когато са уникални.

Съзнателно натъртих върху К и У: моят Клитор и неговите Устни. Надявах се, че ако случайно следи интервюто, ще разбере посланието и това ще го накара да приеме по-леко моето предателство.

Когато изтезанието най-сетне приключи, с изненада чух водещият да обявява името на следващия гост:

– Сега за пръв път ще видите на телевизионния екран човека, предизвикал скандала в галерията „Барле-Соваж“: художника и скулптора Давид Гарше!

Един асистент ми даде знак да напусна студиото и аз видях младия мъж да се задава по отсрещния коридор, за да заеме моето място... Целта сякаш беше да не се озовем лице в лице. Погрижили се бяха да скрият от мен неговото пристигане, да не би да се откажа от участие.

– Давид Гарше, вече ви представих преди малко в присъствието на Ел Барле... Пресилено ли би било да се каже, че именно вашите провокативни творби са причина нейният съпруг да се намира в затвора?

– В известен смисъл това е така – потвърди той, като кимна. – Макар че в действителност Луи Барле просто вършеше работата си на галерист. Също както аз вършех моята работа, като чрез творчеството си разкривам свръхприсъствието на секса в нашето общество.

Иззад кулисите проследих размяната на блудкави реплики и клишета. Гарше може би беше интересен художник, но очевидно му липсваше красноречие. Много бързо водещият сложи край на този безплоден диалог.

Когато се присъедини към мен в гримьорната за гостите, въпреки посредственото си представяне Давид Г. искрено се зарадва, че ме вижда.

– Добър вечер, Ел.

– Добър вечер. Не знаех, че ще имам удоволствието да ви видя тук.

Опитвах се да се шегувам, но истината бе, че двамата почти не се познавахме и разговорът тръгна мъчително.

– А аз знаех, че ще се срещнем. Е, поне се надявах.

– Надявали сте се? Наистина?

Погледът му се плъзна за момент по стената, заета от екрани, после се върна към мен.

– Миналата седмица ходих да видя Луи в затвора.

Не знаех какво да отговоря и в стаята се възцари тягостно мълчание. Не бих могла да се задоволя с баналния и белязан от безразличие въпрос „Как е той?“. Освен това сметнах, че би било унизително да получавам вести за моя любим от почти непознат човек. Аз самата непрекъснато отлагах момента, когато ще отида да го видя. Просто нямах сили да го сторя. Дори не бях подала молба за свиждане.

– Той иска да избяга – добави Гарше, оправяйки дългия кестеняв кичур, който падаше върху лицето му.

– Моля? – едва не извиках аз.

– Не, просто... Не да избяга наистина. Преди всичко иска да ви види. Каза ми, че ако може да ви гледа, ще се почувства свободен.

– Значи, иска да се срещнем в стаята за свиждания?

Трудно бих могла да си представя как Луи ще се задоволи с няколкоминутен диалог, при това под наблюдение. Що се отнася до мен, предварително знаех, че не ще мога да го понеса и че след това ще ми трябват дни, за да се съвзема. Предпочитах да не го виждам, вместо да го зърна, без да мога да го почувствам, да го докосна, да го прегърна. Дали, лишена от усещания, ще успея да позная Луи, когото обичам?

Не беше ли по-добре да съхраня спомена за розата, за татуираната буква Е, за тялото му, долепено до моето, спомен, който грижливо бях скътала в паметта си?

– Търси начин да се срещне с вас извън затвора.

Не виждах друг начин това да се случи, освен да ме споходи в сънищата.

– Не съм сигурна, че ви разбирам...

За пореден път Гарше смутено отклони поглед, след което добави още по-тихо:

– Казва, че вашата стая в „Шарм“ е снабдена с нужното за това.

Снабдена е с камера за наблюдение, разбира се. Бях му разкрила това малко преди влизането му зад решетките.

– Вярно, така е.

Ето какво е имал предвид моят мъж. За него не бе достатъчно да чете писмата ми и чрез тях да научава, че съм щастлива, задоволена, отдадена на нови наслади. Нужни му бяха картини. Искаше да види отново извивките на моето тяло, цвета на кожата ми, да чуе въздишките ми.

– Ако ми предоставите програмата, чрез която получавате изображението, бих могъл да го изпратя до терминал, на който той да го приема.

Проектът беше дързък и неуместен. Ако бъдеше заловен, присъдата му щеше да стане още по-тежка. Ала подобно начинание напълно подхождаше на Луи.

– Добре – съгласих се аз, като се опитах да прикрия усмивката си. – Ще ви дам каквото ви трябва.

После показах върху екрана на моя смартфон програмата, предоставена ми от Фред.

– Чудесно. Още утре се заемам с това.

Странна личност беше този Давид Г. Привидно бе боязлив, а творбите му се отличаваха с необикновена дързост. Ето че сега приемаше да служи на нашите еротични приумици, докато същевременно се изчервяваше, когато стане дума за тях.

– Благодаря.

Канех се да си тръгна, когато тихият му глас ме спря:

– Луи ми възложи да ви предам още две съобщения. Първо... Каза, че можете да правите каквото си искате пред камерата.

Тъкмо такова бе и моето намерение.

– Окей. Какво още?

– Ако успеете да му предложите това, той ще забрави всичко останало. Каза, че вие ще се досетите за какво става дума.

За моята книга, естествено.

Още на следващата сутрин изпратих по пощата един екземпляр на Луи. Исках сам да си състави мнение и като естет да оцени поне формата, а не да обръща внимание на небивалиците в медиите.

Посвещението ми отне часове. Накрая се спрях на следните прости, но искрени думи, макар не дотам оригинални: „Може би ще сметнеш, че тези страници представят откъслечни парчета от нас двамата, че са само зле сглобен пъзел, докато в тях сме ние целите“.

Два дни по-късно Давид Гарше ми изпрати есемес, за да ми съобщи, че е успял да предаде на Луи мобилен телефон със съответната програма. Значи, между нас вече имаше връзка. Декорът беше налице. Липсваха само актьорите.

Следобед за пореден път опитах да се свържа със София, която най-сетне благоволи да отговори на повикването ми. Не ѝ позволих да се впусне в дълги и мъгляви обяснения и веднага отправих към нея молба, която я накара за онемее:

– Бих искала да ме включиш в новата картотека на горещите момичета.

– Ако намерението ти е да ми покажеш по този начин колко си ми сърдита...– отвърна тя и след продължително мълчание добави: – Имай предвид, че никак не е смешно...

– Говоря съвсем сериозно, Софи. Искам отново да изпълнявам поръчки. Под псевдоним, разбира се.

– Добре де... А сега, драга моя, ми обясни защо откачаш, или веднага затварям. Кълна ти се, че вече съм си получила дневната доза тъпи шеги по телефона.

Тогава ѝ обясних нещо, което само тя би могла да разбере.

– С една дума, искаш да ти изпращам подбрани любовници.

Представих си лукавата ѝ физиономия.

– Точно така. Те ще избират мен, но аз ще си лягам само с онези, които ми харесват.

– Голяма си безсрамница... – прошепна тя и по гласа ѝ разбрах, че се усмихва.

Този път вземах решителна преднина пред нея в нашата отколешна надпревара в разюздания секс.

– Не съм приключила. Имам още две условия.

– Слушам те.

– Не искам заплащане.

– Моля?

– Добре ме чу: няма да приема нито сантим от тези господа.

– Само че те няма да са съгласни! – кресна тя.

Такъв е светът на куртизанките. За да бъдат в мир със съвестта си, клиентите непременно искат да платят за услугата. Такова е правилото. По този начин смятат, че не дължат нищо повече на момичетата. Не са длъжни дори да ги смятат за жени. За тях те са просто стока, която те могат да омърсят, оставайки си чистички. За някои от тях възбудата от обладаването без всякакви задръжки няма равна на себе си.

– Имай предвид, че не бива да ги предупреждаваш за това.

– Може би ти ще го правиш, така ли? – запита предизвикателно тя.

– Точно така, в последния момент, когато вече са получили онова, за което са дошли.

– Дадено... И какво е другото ти условие?

– Да няма проникване. Във всеки случай не и ако сама не го пожелая.

– Хайде де... И как смяташ, че ще ти намеря клиенти?

Въпреки това веднага след откриването на агенцията се появи тълпа мои кандидати. Някогашните клиенти на „Нощни красавици“, а също и нови непременно искаха да научат какво крие тази капризна хубавица, която не само поставя условия, но и си прави реклама с помощта на няколко неясни и зле кадрирани моментални снимки. Само колкото да позволи на въображението да се развихри! Силата на моето привличане бе на върха си: бях опърничавата, която те непременно искаха да укротят.

Аз от своя страна не изпитвах особена възбуда. Без съмнение моите претенденти притежаваха всички необходими качества: до един бяха образовани, богати и с прилична външност. Само че никой от тях не беше... Луи. И толкова.

Изиам ме пусна във втора стая без възражения въпреки предстоящата продажба на „Шарм“. Очевидно беше очарован да ме види в предишните ми владения. Съумяваше всеки път да вкара в хотела мен и клиента ми под носа на господин Жак.

– Изиам, смяташ ли, че мога да доведа за известно време тук Фелисите? Искам да кажа, без господин Жак да забележи.

– Фелисите? Това е вашата котка? Мисля, че може. Стига през деня си остане на етажа. Обикновено денем господин Жак не се качва горе.

През онази вечер за пръв път влязох във втора стая, моята брачна спалня, с чужд мъж. Ала всеки жест, всяка ласка, всяко усещане, което предстоеше, бе посветено на Луи.

Бях поискала моят любовник да прикрие лицето си. Ето защо още с влизането той си сложи обикновената бяла маска, оставена на леглото от Изиам. С посредничеството на София предварително му бях предоставила програма за нощта, която щяхме да прекараме заедно. Нямах намерение да оставям място за импровизации и затова се боях от възможни отклонения. За да мога да понеса допира на кожа, различна от тази на Луи, всичко трябваше да съответства напълно на моите желания. На нашите желания. Държах спектакълът да съвпадне с очакванията на Луи. Никак не ми се щеше той да се почувства ограбен при гледката на ритуали, които принадлежаха единствено на нас.

1 – Поставете маската веднага щом влезете в стаята

Знаех, че под белия картон лицето на непознатия е красиво. Именно това ме бе накарало да го избера по снимката.

Мъжът беше висок, с атлетична фигура, по-пълен от Луи. Напомняше по-скоро спортен тип като Давид или Франсоа. Маската покриваше устните му, за да не може да ме целува. Следвайки старото правило на проститутките, нямаше да позволя подобен контакт.

2 – Съблечете се безшумно

Без да спори, той свали дрехите си и откри мускулестото си тяло, което съответстваше на предварителната ми представа. Пенисът му беше къс и набръчкан, по-тъмен от останалата кожа. Поради хладния въздух в стаята той остана отпуснат през цялата първа част на нашата среща. Мъжът никак не изглеждаше смутен и с нетърпение очакваше да пристъпим към действие. Впрочем и аз нямах намерение да се бавя.

3 – Обърнете се, докато аз на свой ред се събличам

Разкриването бе една от привилегиите, която смятах да запазя за Луи. Ето защо, когато моят клиент се обърна, аз се подготвих да предоставя прелестите си на камерата. Знаех, че в този момент Луи ме гледа, защото десет минути преди това ми бе изпратил есемес, за да ми съобщи, че е успял да се усамоти със своя телефон.

С цялото си тяло усещах погледа на моя мъж. Макар да не бе тук, можех да доловя нежността, с която ме обгръщаше.

4 – Гледайте ме, докато се отдавам на самотни игри

Ако трябваше да разчитам на блудкавото присъствие на този непознат, трудно бих могла да се възбудя. Това изцяло зависеше от невидимата връзка с Луи. Представях си неговото желание. Жаждата му за мен бе толкова силна, че бе готов да я засити дори чрез посредник. Нима това не е истинското определение за любовта: безусловно да желаеш щастието на другия, включително и без теб, въпреки теб?

Бях донесла със себе си част от моята колекция секс играчки, която вече спокойно можеше да съперничи с тази на София. Под погледа на моя партньор се излегнах върху чистите и все още донякъде твърди чаршафи и започнах да се възбуждам с помощта на моя любим „Ирландец“. Внимавах през цялото време долната част на тялото ми да бъде обърната към камерата. Скоро почувствах как големите устни набъбват, вагината ми да омеква, вътрешността ѝ да се изпълва с влага и вкарах в нея вибратора. Стените мигом прилепнаха към тази трептяща ос.

5 – Задоволете се сам, без да ме докосвате

Веднъж Луи ми бе доверил, че за един мъж няма по-омайваща гледка от жена, която сама си доставя наслада. По думите му всеки мъжкар изпадал в такъв смут, че понякога губел способностите си. И дори да успеел да постигне ерекция, предпочитал да се задоволи сам. Именно това се случи. Очевидно мъжът не бе виждал често жена да мастурбира, защото доста време остана неподвижен до леглото, точно пред широко разтворените ми крака. Когато най-сетне дойде на себе си и пенисът му започна да се надига, той го улови и започна непохватно да гали оголената главичка като някой юноша. От моето място долавях все пак острата миризма на неговия член, която стигаше до мен на вълни, примесена с моето сладникаво ухание.

Опитах се да възстановя в паметта си друга сцена и да заместя неговия пенис с друг, по-тънък, по-дълъг и тъй познат.

6 – Оставете ме сама да стигна до оргазъм и очаквайте нови нареждания

Първия път мъжът ми се стори изумен от силата на моя оргазъм. Цялата се тресях, задникът ми се повдигаше, анусът ми се сви, очите ми се обърнаха, вълната достигна до гърдите ми и едва не ме събори от леглото. За момент той остана неподвижен, след това с удвоена енергия продължи да лъска члена си. При всяко негово движение имах усещането, че ще разкъса препуциума. Когато на свой ред бе на ръба на оргазма, му дадох знак да се приближи и като посочих гърдите си, му дадох позволение да се изпразни върху тях. През това време продължавах да се галя, а „Ирландецът“ бе покрит с избилата пяна. Ето че вдървеният от екстаза пенис изхвърли бяла струя, която сякаш на забавен кадър измина пространството до мен, и падна върху гърдите ми с лекотата на лист. Мъжът изръмжа със затворени очи и гримаса на удоволствие. Очевидно му харесваше тази волност, която обикновено се смяташе за неприсъща на жените. С наближаването на втория ми оргазъм, когато клиторът ми бе набъбнал като готов да се пръсне плод, а вулвата ми плувнала в телесен сок, аз крадешком намигнах към камерата. С този знак исках да запитам: „И ти ли вкуси насладата, любов моя? Дали спермата върху моето тяло не бе твоята?“.

Като поразена от мълния, отново затворих очи и ми се стори, че чувам в отговор неговото „да“. Заедно бяхме преживели оргазма. Мъжът до мен не бе нищо повече от манекен в магазин за облекло, който носи свещените одежди на моя любим. Чрез него аз виждах моя Луи, нежния денди на моите желания, принц на моите сетива и повелител на моята наслада.

24

2010–2011: Една луда година отмина

Вихреният период, който се разкри пред мен, може да бъде описан чрез три епитета. Трепетен, задъхан, удивителен... А също самотен.

Всъщност безумието, настъпило след излизането на първи том от Десет пъти дневно, продължи цяла година. Все още не мога да осъзная как са изминали дванайсет месеца, защото събитията се развиваха с главоломна скорост.

Не, три епитета изобщо не са достатъчни...

Прочута

Тази дума определено предава най-точно промяната, настъпила в моето всекидневие. Още на следващата сутрин след интервюто по телевизията всички вече ме познаваха и ме спираха на всяка крачка. Повечето бяха приветливи и дори донякъде смутени. Само шепа досадници се държаха агресивно, враждебно, а понякога ми подхвърляха и обиди: „Я кажи, мръснице, не ти ли е неудобно да пишеш гнусотии за семейството, което те е угоило като свиня?“.

Това нямаше нищо общо с истината. Не бях забогатяла от връзката с братята Барле и всичко, което притежавах, дължах на мама (чрез наследството) и на моя труд: тази книга. Естествено, тъканта на моята творба бе почерпана именно от тяхната история. Само че успехът ми се държеше единствено на моя талант, придал форма на тази история.

По този повод Ева ми донесе от Съединените щати чаша с надпис, който ми се стори като заговорническо намигане: „I’m a writer, everything you say or do may end up in my novel“.

Бербер, моят издател, беше в екстаз. Пред журналистите и пред всички, които искаха да го чуят, повтаряше, че отдавна е предвидил този успех. Без колебание се провъзгласяваше за предтеча на нова литературна мода, наречена „порно за домакини“, на която аз съм поставила начало. Не след дълго заяви, че успехът на моята книга се дължи на моето писателско майсторство, а не на популярната тематика.

– Да се твърди, че Десет пъти дневно привлече толкова читатели благодарение на съдебната сага на семейство Барле, е все едно геният на Виктор Юго да се приписва на каторжниците от Тулон. Това е пълна безсмислица! Настоявам, че сърцевината на творбата не е сюжетът... а авторът!

Той толкова дълго повтаря това, че започнах да му вярвам. Още повече че продажбите продължаваха да се увеличават, макар пресата постепенно да ставаше все по-дискретна по отношение на Давид. Материалите, свързани с поглъщането на групата „Барле“ от GKMP, изчезнаха от първите страници на вестниците.

При това журналистите все по-рядко споменаваха името на моя бивш годеник във връзка със сюжета на книгата. В същото време хвалебствията по адрес на Десет пъти дневно не секваха и дори придобиваха нова сила всеки път, когато се появеше поредното издание в чужбина. Навсякъде жънех успех, дори в страните, където еротиката би трябвало да шокира.

Ухажвана

Бернстейн, Ева и Елоди ме предупреждаваха, че този триумф ще привлече към мен тълпа нови приятели и че трябва да бъда предпазлива при подбора на онези, които ще допусна до себе си.

И действително, редом с купищата покани за приеми и коктейли, които редовно отхвърлях, получих писма от хора, които преди сякаш напълно бяха забравили за моето съществуване. Колеги от университета, от стажа и дори съученици от колежа внезапно изникнаха от нищото и прибягваха до всевъзможни хитроумни поводи да се срещнат с мен. Макар че смених името на пощенската си кутия, завръщайки се към моминското Анабел Лоран, блокирах телефона си и промених адресите си в Интернет, някои все пак успяваха да постигнат своето.

Сред тях бе и Ален Бернардини, който изпрати писмо до моя издател. В него ме поздравяваше и ме канеше на чашка, за да си припомним времето, когато ми е преподавал азбуката на словесното майсторство. Въпреки моята съпротива успя да ме убеди. В крайна сметка той бе новият шеф на Франсоа Маршадо и макар да не се надявах тази среща да бъде особено приятна, все пак разчитах, че ще ми позволи да се застъпя за моя приятел, който от месеци беше на легло и за пореден път бе на път да изгуби работата си.

Срещнахме се с бившия ми преподавател през една студена и снежна февруарска вечер в „Зимер“, моята главна квартира на площад „Шатле“. Чувствах се сигурна в уютната обстановка на това заведение, което бях открила благодарение на Маршадо. Именно там уговарях професионалните си срещи и интервютата.

– Анабел! – възкликна той, когато ме зърна, седнала на червената плюшена пейка, и поглади огромните си мустаци. – Вие сте дори по-красива, отколкото си ви спомням! Направо ме е срам.

Чувствах се неудобно от комплиментите на моя някогашен преподавател. Той се възползва от смущението ми и продължи да ме ухажва до края на нашата среща.

– Охо! Как да повярва човек, че издателите подбират младите автори само и единствено заради достойнствата на тяхното перо!

Прекомерната му любезност отначало беше само досадна, но постепенно ставаше все по-двусмислена и накрая се наложи да полагам усилия, за да не плесна косматата му лапа, която постоянно посягаше към коленете ми.

Това за мен бе важен урок, който занапред се оказа твърде ценен: в очите на другите жена, която открито говори за своята сексуалност, незабавно се превръща в сексуален обект. Това ми се струваше нелепо и възмутително, но трябваше да го приема. Отсега нататък само онези, за които сексът е благороден, богат и сложен предмет на изследване, щяха да гледат на мен не като на чувствена кукла. Като на същество, разкрило себе си върху хартията и същевременно в тяхното въображение.

Отгласът от моята книга ми спечели също така няколко сериозни, но и нелепи предложения. Така мис О, прочутата феминистка, оглавила платен еротичен канал, ми предложи съавторство за следващия си порно филм. Каква ирония, като се има предвид благодарение на какви видеозаписи бях предизвикала провала на Давид.

Тя настоява в продължение на няколко седмици, но неизменно получаваше моя любезен отказ.

Състрадателна (въпреки всичко)

Маршадо прекара в „Макс Фурестие“ близо шест месеца. Възвърна говора си на третия или четвъртия месец и започна отчасти да се движи едва към края на престоя си в болницата на Нантер. Подобно на мнозина пострадали при пътни произшествия, последва дълъг период на рехабилитация в реномираната болница „Реймон Поанкаре“ в Гарш.

Най-сетне нашето съучастие можеше да продължи. Попаднал в нова среда, той проявяваше младежки оптимизъм и жажда за живот, която сякаш бе пример за мен. Бързаше да се наслади на всеки миг и гореше от нетърпение отново да заживее заедно със София. Сега тя изцяло заемаше мислите му и не можех да му се сърдя, че донякъде пренебрегва нашето разследване, посвещавайки се на своята Дулсинея. Напълно бе заслужил това ново щастие. Над миниатюрното бюро, което моята приятелка му бе обзавела, бе забол с кабарче пощенска картичка със следната мисъл: „Човек има два живота и вторият започва в деня, когато той разбере, че има само един живот“.

– Ченгетата все още ли не са открили нищо?

– Нищо... – потвърди той, като се намръщи. – От известно време дори си мисля, че са закрили случая.

Значи, никога нямаше да се разбере кой е посегнал на живота му. Ала видях, че не му се говори на тази тема. Подпирайки се на патериците, той ме поведе, куцукайки, към парка на клиниката със скоростта на охлюв.

– А ти откри ли нещо ново, свързано с нашите приятели Барле? – запита ме накрая той.

Неочаквана последица от неговата жажда за живот бе, че вече се обръщаше към всички на „ти“ и искаше да му отвръщат със същото.

– Не... Впрочем донякъде разчитам на теб. На твоите записки, които, надявам се, си запазил.

– Окей. Ще накарам София да ти ги приготви. Вероятно мухлясват в някоя от папките в мазето.

Той така бързаше да възвърне предишната пъргавина на краката си, че внезапно пусна една от патериците с риск да се сдобие с нова фрактура.

– Ей! Внимавай! – предупредих го нежно аз.

– Видя ли? Почти успях!

В крайна сметка произшествието бе отнело една година от живота му, но в замяна му бе върнало пламъка на двайсетгодишен. Така в тази игра на съдбата резултатът за него бе положителен. Занапред не приемаше да го съжаляват.

Усърдна

Благодарение на материалите, събрани от моя приятел журналист, и под натиска на все по-настоятелния Бербер се заех с работа върху втория том на сагата. Издателят реши този път заглавието да бъде: Единайсет пъти дневно.

Честно казано, седях затворена у дома, за да избягна неприятни срещи и всички отрицателни страни на славата, така че нямах какво друго да правя, освен да се трудя, следвайки адски ритъм. Вечер едва стоях на краката си, замаяна от думите, които през целия ден се бяха въртели в главата ми. Придружена от призраците, обитаващи моята история, се отправях към втора стая на среща с поредния клиент, доставен от София.

Към моите бележки добавих тези на Франсоа и така успях да установя пълната и подробна хронология на събитията, свързани с фамилията Барле от шейсетте години насам, след довелата до фатални последици сделка на Андре: покупката на Емрод, поставила началото на цялата драма. Това ми позволи да забележа някои празноти в основната нишка на историята. Няколко въпроса без отговор, които като черни дупки засмукваха в себе си останалата част от повествованието. Кой бе свързал дома Марс и някои от стаите в хотел „Шарм“ с инсталираната от Андре система за наблюдение? И преди всичко: кой бе повредил умишлено кормилото на лодката, като по този начин бе причинил смъртта на Андре и Ортанс и бе осакатил за цял живот Луи? И в двата случая това не би могъл да бъде Давид. Тогава кой? И защо?

На няколко пъти опитах да се свържа с Орор, надявайки се да ми помогне. Тя обаче така и не ми отговори. Дали отново бе напуснала Париж? Дали бе намерила убежище в „Рош брюн“ или на улица „Мандел“ при своя брат?

Към края на юни 2011 година, макар да не бях открила решението на тези последни неизвестни, вече можех да предам на Бернстейн първия вариант на втори том, който описваше двамата Барле-Делбар-Льобурде и завършваше с неочакваната ми сватба с Луи.

В своя кабинет на тринайсетия етаж на кулата „Барле“ човекът със сини очи и синя риза прие ръкописа с възторжен вик.

– Чудесно!... А сега? Пристъпваме ли към третия том?

Виждах, че при него апетитът идва с яденето. Без дори да благоволи да поиска мнението ми, вече бе съобщил на чуждестранните издатели, както и на разпространителя във Франция, че Десет пъти дневно ще бъде трилогия. На мен се падаше задачата да напиша съответния брой страници.

Американка

– Ел? Ел, чуваш ли ме?

Въпреки смущенията по линията и ехото веднага разпознах гласа и акцента на моята агентка.

– Ева? Къде се намираш?

– В Лос Анджелис. Тук е три часът сутринта. Само че не исках да си легна, преди да съм ти съобщила голямата новина.

– Какво? – възкликнах аз.

– Ще стане официално след два дни, а дотогава си трай и си дръж езика зад зъбите! Твоят роман е начело на седмичната класация по продажби на Ню Йорк Таймс!

Шумът в слушалката стана оглушителен. Десет пъти дневно бе излязъл в Съединените щати едва преди десетина дни.

– Е, какво ще кажеш? – закачливо попита тя.

– Луда работа... Казвам, че това е луда работа!

– Те са тези, които са луди за твоята книга! И тъй като една добра новина никога не идва сама, Десет пъти дневно е на път да предизвика същинска еротична вълна в книгоиздаването. Според моите информатори за нея се готвят всички конкурентни издателства.

– Наистина ли? Дотам ли са стигнали нещата?

– Да! – провикна се възбудено тя. – Най-сериозният проект в това отношение е фенфикшънът на една авторка, публикувала текстове в Интернет, преди да бъде открита от издателя.

– Според вас това неприятно ли е?

– Напротив! Чудесно е! Колкото повече такива заглавия са на мода, толкова повече читателки ще купят твоята книга. Така всички ще са доволни. Разбираш ли?

– Да, струва ми се.

– Впрочем Албер иска ти да направиш тук турне по повод излизането на втория том.

Американско турне. Начело на най-големия книжен пазар в света. Струваше ми се, че сънувам. Всичко това ми изглеждаше същинска лудост, гледано от моята гарсониера на последния етаж...

Отмъстена

По искане на Бофор първото съдебно заседание на делото срещу Давид по аферата East-X Prod бе отлагано няколко пъти. Прочутият адвокат се нуждаеше от време, за да подготви аргументите си.

Най-сетне, в началото на септември 2011 година, тоест близо година след оневиняването на моя съпруг по това дело и последвалото обвинение срещу Давид, ХVІ състав на Наказателния съд отхвърли последната молба за отлагане. Основните действащи лица в този афера, на първо място Давид Барле и Антоан Гобер, бяха длъжни да се явят в Съдебната палата.

Реших този път да не се показвам и се задоволих с кратките съобщения във вечерните новини:

„...В крайна сметка Давид Барле бе осъден на две години затвор условно и двеста хиляди евро глоба за използване труда на нелегални работници и за сводничество при утежняващи вината обстоятелства. По същите обвинения, както и за документни измами и за злоупотреба с обществени средства, Антоан Гобер получи три години затвор, от които шест месеца ефективно, и глоба от седемдесет и пет хиляди евро.“

За разлика от брат си Давид нямаше да лежи в затвора, но глобата допълнително щеше да утежни финансовото му положение. А то бе тъй критично, че пред протегнатите към него микрофони Бофор обяви нова разпродажба на търг на имущество, принадлежащо на неговия клиент, което този път щеше да засегне недвижимата собственост. Зерки, който ме осведоми по този въпрос, потвърди, че Орор и Луи са дали съгласие за публична продажба на последните съвместни недвижими имоти: на апартамента на площад „Орлеан“ – но в такъв случай къде щеше да живее Орор? – апартамента на улица „Мандел“, вилата „Рош брюн“ в Динар и най-сетне сградата на улица „Пигал“, заета понастоящем от хотел „Шарм“. Домът Дюшеноа, еднолична собственост на Давид, също подлежеше на продажба.

Пресата, която от известно време бе позабравила Давид Барле, отново се нахвърли върху него. В отсъствието на Маршадо друг журналист от „Медиатак“, известен със своята упоритост на питбул, се зае с придобилите публичност архиви на групата „Барле“. Той изрови най-тъмните тайни на Андре, а преди него и на баща му Пиер Барле. Престъпните връзки на последния с нацистите по време на Окупацията силно развълнува общественото мнение. От този момент нататък името Барле бе опозорено завинаги.

Длъжница

В края на пролетта, когато най-малко очаквах, бях поканена от Франк Лекроар, наречен Франки, за да свидетелствам в негова полза пред трудово-правната комисия по повод неговия иск срещу групата „Барле“. Бившият информатик от БТВ не бе забравил моето обещание, дадено с посредничеството на София, и сега искаше онова, което му дължах, като при това едва ли не се извиняваше.

Веднага приех с облекчение мисълта, че един няколкоминутен монолог пред публика, съставена от стари господа във велурени сака, ще бъде достатъчен, за да го удовлетворя.

Когато Франки ме посрещна пред зловещата, слабо осветена зала, веднага забелязах синината, която красеше дясното му око. Беше се опитал да я прикрие набързо с малко пудра и фон дьо тен.

– Да не сте се били с някого от комисията? – пошегувах се аз.

– Не. Бих се с Фред.

Значи, моят бивш (и бившият на София) все още беше в играта.

– Охо!... И кога се случи това?

– Преди десет дни. Изненада ме, докато излизах от вкъщи.

– Заради видеото ли? – предположих аз и се намръщих.

– Ами да... Никак не му хареса, че съм ви го дал.

– И къде е той сега? Още ли живее в Нантер?

– Не. Изгонили са го от жилището. Доколкото разбрах, на изпроводяк е набил хазаина. Само че онзи е подал жалба.

Фред си оставаше непоправим. Дори когато пропадаше, не умееше да се държи мъжки като Давид. Продължаваше да се чувства онеправдан и в самоубийственото си ожесточение затъваше още повече.

– Заплашва ли го сериозна присъда?

– Още не се знае, защото не се е явявал пред съда. Зависи от състоянието на пострадалия. Ако е като моето, стига да попадне на съдия в лошо настроение, Фред като нищо може да получи шест месеца ефективно.

Дебела?

След като почти не излизах от вкъщи и прескачах до хладилника на всеки две-три страници, накрая тялото ми би тревога: възглавничка на пъпа, паласки отстрани... Чувствах, че натежавам, и се боях да се кача на кантарчето.

Намирах се на върха на славата, целият свят ме ухажваше, а никога преди не се бях чувствала толкова грозна и неугледна. Постепенно започнах да избягвам срещите във втора стая. Не толкова от страх, че ще отблъсна клиентите, колкото за да спестя на Луи печалната гледка, която представлявах.

И именно в този момент, когато вече не се понасях, ми се обадиха Ема и Тони, моите приятели от „Ту муунс“.

Възторжена (или поне би трябвало да бъда такава)

Вече се бяхме уговорили никой от нас да не се интересува от живота на своите партньори извън еротичния клуб и затова двамата изобщо не бяха свързали мен и Луи с подсъдимия Луи Барле и нашумялата писателка. Така, след като оставих без отговор няколко техни есемеса, откликнах на поканата им една октомврийска вечер, когато есенният хлад и самотата ми се сториха особено непоносими.

Все пак, вместо да се видим в „Ту муунс“, им предложих това да стане на моя територия. Реших, че гледката на любовната ни игра с помощта на камерата би бил най-добрият подарък за моя лишен от свобода съпруг.

Тони и Ема приеха без възражения. Ала щом ги видях да влизат в светилището, наречено втора стая, веднага съжалих за начинанието си. Макар че се стараеха да се държат непринудено, очевидно не се чувстваха на мястото си.

При това обстановката би трябвало да предразполага към особените прояви на нашата сексуалност...

Двамата почти веднага се съблякоха, без да се допитат до мен и без свян. Изглежда, бяха доловили смущението ми, защото не настояха да последвам примера им. След това се сгушиха в леглото, всеки с крака към главата на другия, и не след дълго стаята се изпълни със стенанията им и с тръпчивата и мощна миризма на секс, която при други обстоятелства непременно би пробудила сетивата ми.

Ала аз стоях студена и безмълвна. Вагината ми бе отчайващо безразлична пред хармоничното съчетание на телата им. Очевидно те влагаха особена пламенност в ласките си с цел да ме възбудят и да ме увлекат и аз да взема участие в лудешкия им танц. След няколко минути Тони дори протегна ръка, хвана моята и властно долепи дланта ми до мократа вулва на своята партньорка. Тъй като продължавах да стоя неподвижно, той ме прикани без колебание да вкарам пръсти в нея. Накрая отстъпих и пъхнах рязко и решително цялата си ръка. Разбирах какво очаква мъжът от мен и започнах да извършвам въртеливо движение в разширената вагина на жена му, а през това време Ема стенеше и се гърчеше.

Ала нищо не се случи. Ненадейно зърнах студеното око на камерата, вперено в нас, и неволно долових неодобрителния поглед на Луи от неговата килия. Съпругът ми искаше от мен оргазми за двама, бе ме накарал да обещая, че ще се възползвам от чувствената свобода, която ми предлагаше. Само че без него, без неговата любов, явно не можех да се справя.

Рязко издърпах ръката си от тръпнещата вагина тъкмо в момента, когато Ема извади от устата си синкавия пенис на Тони. Той се изпразни върху лицето ѝ, а тя се опитваше да улови с розовия си език белезникавите струи още във въздуха.

Бях останала чужда на техния оргазъм.

Канена

За един нашумял писател не минава и ден, без да бъде поканен на някакво празненство: коктейли, срещи с читатели, връчване на награди или изложби. Последните все пак предоставят свободно пространство за забавления. Глезят ви, поемат ви разходите, храната е безплатна, а публиката многобройна, както на панаира на книгата в Брив ла Гайард. В специалния за това събитие влак седях до Бербер и Елоди и единственото ми развлечение бе да наблюдавам известните личности около нас: звезди от киното, телевизията и популярни певци. Тук имаше повече знаменитости на квадратен метър, отколкото на „Кроазет“ в Кан, и те трябваше да придадат блясък на събитието.

Моята книга отново бе начело на продажбите във Франция, предстоящото излизане на втория том бе насърчило търсенето на първия, а аз самата бях обявена за забележителност на предстоящия панаир. Подобен статут ми костваше неудобства, защото моята поява в просторната зала привлече погледите на всички присъстващи, в които се четеше не само любопитство, но и завист.

Пред щанда търпеливо чакаше дълга опашка. Повечето бяха млади жени, които вече си бяха купили моята книга, а това ми даде да разбера, че всъщност очакват мен. Именно мен и никой друг. Сякаш електрически ток мина през тях, когато приближих и дочух някои да си шепнат: „Сладка е, нали?“ „Не ти ли се струва малко напълняла?“ „Мамка му! Половин час закъснение... Тази Барле се прави на звезда!“.

А аз просто изпълнявах заръките на моя издател. Той бе сметнал, че за легендата ми е уместно да не се явя точно в уговорения с книгоразпространителя час. Известно е, че една звезда трябва да буди трепетно очакване. Поздравих набързо, извиних се със скромна усмивка за закъснението и веднага се заех да пиша посвещения: „А при вас колко пъти дневно? Еротично ваша, Е.Б.“.

Щеше ми се посланията да бъдат някак по-лични, да мога да разменя по някоя дума с жените, да разбера по какъв начин моята книга е разкрила техните собствени, дълго потискани пориви. Ала нямах време, защото те ме притискаха от всички страни. На моменти успявах все пак да вметна:

– Бих искала да ви запитам къде четохте книгата. У дома или по време на пътуване?

Чудно ми бе как жена ще се осмели да разтвори подобна творба на публично място, пренебрегвайки недискретните погледи и мълчаливото неодобрение.

– О, навсякъде – призна си младата русокоса жена пред мен и се изчерви.

– А това не ви ли... смущаваше?

– Не! Само че всеки път, когато някой седнеше до мен, веднага се опитваше да чете през рамото ми! Много се нервирах! Вие сте виновна за това – засмя се тя и ми намигна.

Повечето жени бяха настроени доброжелателно и липсваше само чаят със сладките, за да оформим кръг от приятелки.

След стотина автографа с изтръпнала китка поех следващия екземпляр, без дори да вдигна очи, когато разпознах гласа, който бе малко по-неуверен, отколкото в моите спомени. Въпреки това не бих го сбъркала с никой друг.

– Добър ден, Ел... Ти... Ти си прекрасна. Е, никак не си се променила.

Не бях виждала Давид след ужасната сцена, предизвикана от Луи в ресторант „Жюл Верн“. Той обаче много се бе променил. Бе направо неузнаваем: небръснат от седмица, с разчорлена коса и угаснал поглед. Веднага забелязах липсата на превръзка, която да прикрива дългите белези върху лявата китка. За пръв път, струва ми се, ги излагаше на показ, без да се бои от недискретни погледи. При това никак не се срамуваше от вида си.

– Да... – възкликнах и веднага се спрях, за да не го разпознае тълпата и да го линчува.

– Ще ми отделиш ли няколко минути?

– Да... – прошепнах. – Да, разбира се. Ще ме изчакаш ли на барчето?

Мина почти час и половина, докато удовлетворя първата вълна фенове и да отида при него. Зърнах го отдалеч. Стоеше сам, някак объркан, с чаша шампанско в ръка и дебела червена папка под мишница.

Не знаех как да се държа пред този мъж, изгубил всичко за толкова кратко време. В много отношения той изглеждаше далеч по-съсипан от стария си приятел Франсоа.

– Каква изненада да те видя тук – засмях се като идиотка в опит да разчупя леда.

– Признавам, че не дойдох само заради удоволствието да те видя – призна той, отпивайки от чашата. – Търся издател.

При тези думи вдигна папката над главата си като някакъв трофей.

– Какво е това?

Предусещах отговора и отлагах, доколкото е възможно, момента, когато ще го чуя.

– Книга. Моята книга...

– Така ли? – усмихнах се смутено аз.

– Или, да речем, по-скоро... Моята версия на твоята история.

– Разбирам... И намери ли издател?

– Не – призна гузно той. – Изглежда, си изчерпила докрай темата Барле. Сега на никого не му пука за някакъв пропаднал богаташ, който няма дори покрив над главата си.

От публикации във вестниците знаех, че преувеличава. Вярно бе, че от богатството му не е останало нищо, а имаше още куп дългове, но все пак имаше жилище. Засега апартаментът на улица „Мандел“ не беше продаден, а и разполагаше с известни средства, за да си осигури минимум комфорт.

– Представи си, похлопах дори на вратата на Бернстейн – добави той с горчива усмивка.

– Е, и какво? – запитах, макар да се досещах как е приключил техният разговор.

– Отговори ми както на всички онези, които се обръщат към него след твоя успех: „Много ми е приятно, че те виждам, но вече съм претрупан. Така или иначе, сега се търсят истории за овчарки, станали принцеси. А не обратното. Когато някой принц си счупи главата, всички ръкопляскат. И никой няма да купи твоята книга. Приятелят ти Фред сигурно е доволен: това е реваншът на малките“.

Трогната

Неговата неприязън го караше да греши в този случай, защото, като се изключи затворът, Фред изобщо не беше в по-добро положение. Малко след това Давид си тръгна явно разочарован, че не му предлагам помощта си.

В Брив всички важни вечери биват организирани в „Трюф ноар“, гастрономичен ресторант в центъра на града, а после нещата продължават в „Кардинал“, донякъде неугледен нощен клуб, с автентична обстановка от осемдесетте години на миналия век. Всяка година, по време на Панаира на книгата, снобите от парижките издателства с перверзно удоволствие се подрусват редом с местните посетители под звуците на ремикси на Далида и Клод Франсоа.

Бербер почти насила ме завлече там. Самият той плуваше в свои води сред този фалшив декор и дори припяваше гръмогласно на някой хит от седемдесетте. Явно му отиваше да бъде душа на компанията.

– Хайде, Ел! Престани да се дуеш! Отпусни се малко – насърчаваше ме той, опитвайки се да ме помъкне към дансинга.

– Мисля да се прибирам – креснах в ухото му аз, в опит да надвикам тонколоните.

– Но забавата едва сега започва. Погледнете ги, не са ли чудесни?

И лукаво обърна поглед към изтупаните местни, които в очите му бяха селяндури. Не споделях класовия му цинизъм. Ако можех да избирам, никога нямаше да застана на страната на присмехулници от неговата порода.

Все пак успях да се измъкна почти незабелязано. Ала на гардероба зърнах клатещата се фигура на Давид, когото охранителят блъскаше безцеремонно навън.

– Пусни го да влезе, нещастник такъв!

– Хайде, хайде, разкарай се, преди да си получил някоя – заплашваше го едрият чернокож и внимателно го побутваше към вратата.

Давид беше толкова пиян, че дори този лек тласък бе достатъчен, за да го събори в една локва на улицата. Проснат на асфалта, опрял задник в бордюра, той продължаваше да мучи:

– Ти знаеш ли кой съм аз, тъпако? Знаеш ли колко милиарда струвам?

– Да, точно така, татенце...

– Мога да купя скапаната ти кръчма, докато се усетиш!

Здравенякът не му обърна внимание, но някогашният виден бизнесмен се изправи с един скок и сграбчи охранителя за гушата. Въпреки габаритите си последният с мъка се освободи от хватката.

– Мамка му! Ти май плачеш за бой. Сега ще си го получиш!

След като известно време двамата останаха вкопчени в гротескна поза, охранителят успя да се отскубне, като нанесе силно кроше в челюстта на пияния. Видях как като на кино Давид политна назад и се просна с лице върху лъскавата настилка. Този път не се изправи.

– Давид! – провикнах се аз и се втурнах към него.

Изглеждаше зашеметен, но в съзнание, защото вдигна ръка към пострадалата си брадичка.

– Хайде, хайде... – изръмжа той и ме отблъсна. – Остави ме.

Без да ме погледне, успя да се надигне и понечи отново да се нахвърли върху своя противник. Изглежда, чернокожият следеше всяко негово движение, защото още преди Давид да се е изправил, го ритна в корема. После още веднъж в ребрата. За момент помислих, че ако не се намеся, като нищо ще го убие.

– Престанете, по дяволите! – креснах, все още коленичила на тротоара. – Не виждате ли, че не е на себе си!

Под разкривените от болката черти на моя бивш годеник, проснат върху асфалта, зърнах далеч по-страшната маска на човек, който знае, че е изгубен и иска да изпие докрай горчивата чаша на унижението. Давид се стремеше към едно: да го пребият наистина и дори да бъде убит в някоя тъпа кръчмарска свада.

– А, стига... Отивам да се обадя на ченгетата! – изръмжа охранителят и се отправи към вътрешността на клуба.

– Не! Не, почакайте!

Втурнах се след него, за да го успокоя, че сама ще се погрижа за досадника. Посетителите около нас ни гледаха с презрение. Наложи ми се доста време да успокоявам охранителя.

След по-малко от минута отпред спря повиканото от мен такси. Със сетни сили избутах на задната седалка Давид, който вече не съзнаваше какво става наоколо. Седнах до него и бялото пежо, което не си знаеше годините, ни понесе в нощта. За нас празникът бе приключил. В последен опит да навлече върху себе си омразата, свит в ъгъла на кабината, Давид промърмори:

– Аз бях... Аз смачках Маршадо. Като лайно го смачках! Чуваш ли?

Изглежда, прие мълчанието ми като окончателна присъда. В действителност изпитвах към него по-скоро жалост, отколкото презрение.

Сама

Поривът ми на съчувствие към Давид пресекна пред входа на неговия хотел, където един грум пое щафетата и се погрижи за изпадналия в безпомощно състояние гост.

Всичко беше ясно. Завърших вечерта сама в моята стая.

Търсена, превъзнасяна, чествана. Но отчайващо сама.

25

Близо година по-късно, октомври 2012

–Ел, колко се изръсихте, за да купите този прословут хотел?

– Моля...?

Дърдоренето на останалите гости в студиото бе приспало моята бдителност. Витаех в странна атмосфера, където не проникваше нито един познат звук. При това, като броим водещия, техниците и останалите гости на телевизионното предаване „Голямата библиотека“, поне двайсетина души оживено разговаряха или се суетяха наоколо.

Нашият домакин, петдесетгодишен опитен журналист и майстор на интервютата, бе видимо смутен от моята разсеяност.

– Исках да ви попитам... – смотолеви той. – Тъкмо се канех да ви питам...

Подобно нещо не се случваше често в неговото предаване. Моята замечтаност напълно подхождаше на програма, която възхвалява силата на въображението...

Настъпи неловко мълчание и прошареният водещ даде знак да изключат насочената към него камера. За щастие, предаването не се излъчваше директно. Когато се съвземех, нещата щяха да дойдат на мястото си и емисията, посветена тази седмица на новата вълна еротична литература, спокойно щеше да продължи в обичайното русло.

Въпросът му ме върна няколко месеца назад, към февруари 2012 година. Тогава в „Друо“ се проведе втората и последна разпродажба на имуществото на Давид. Също както първия път, тя бе обявена в печата една седмица предварително. Отново я водеше представител на „Корнет дьо Сен Сир“, но този път не се продаваше нито един предмет. На търга се предлагаха последните недвижими имоти на Давид Барле, когото не бях виждала след случая в Брив. Неприятно ми бе да присъствам на разпиляването на фамилното наследство, но Франсоа настоя аз и София да отидем заедно с него. Както по времето, когато мечтаехме за идеалния мъж, двете с моята приятелка се срещнахме в кафене „Антикер“, точно срещу аукционната къща „Друо“. Откакто бе поела от Ребека работата на агенцията, тя беше извънредно заета. Бизнесът ѝ процъфтяваше. Без да се хваля, смятах, че успехът на Десет пъти дневно, където се споменава хотел „Шарм“, бе допринесъл немалко за това. Клиентите и кандидатките за работа прииждаха, без да се налага София да ги търси, привлечени от трепетните преживявания, описани в моите книги. Картотеката ѝ гъмжеше от нови красавици, а тефтерчето с резервациите непрестанно се попълваше. Въпреки това, след случая с East-X Prod, беше нащрек и от страх да не привлече вниманието на Отдела за борба със сводничеството работеше по класическия метод. Тоест без използването на Интернет, което би я направило прекалено уязвима. Сега клиентите ѝ се обаждаха на телефон, чийто номер тя периодично променяше, или идваха направо в малкия ѝ офис на улица „Абвил“ в Десети район.

– Единствената пречка пред нашето разширение е хроничният недостиг на свободни стаи. През деня използваме няколко хотела тук и там, като прибягваме до услугите и на твоите английски приятелки до „Порт доре“...

Почти бях забравила за малкия уютен хотел, където двамата с Луи се срещнахме след раздялата в неосветената стая. Бях похвалила пред София неговото спокойствие, дискретност и специфичните ухания във всяка стая.

– Така или иначе, без „Шарм“ вечер положението става критично.

– Зная – съгласих се аз. – И, представи си, именно затова се съгласих да дойда днес в „Друо“.

– Хм... Не разбирам какво имаш предвид...

Маршадо ме бе помолил да не казвам нищо на приятелката си, за да я изненадам. Отначало бях доста резервирана, но след това реших, че планът му е разумен и дори прелестно ироничен: да притежавам мястото, където съм била притежавана. При всички случаи трябваше да влагам някъде колосалните суми, които сякаш се сипеха от небето благодарение на Ева. Авторските ми права струваха милиони. От продажбите в Съединените щати, нараснали след моето турне там, сметката ми непрекъснато набъбваше.

Франсоа бе единственият компетентен човек, към когото можех да се обърна неофициално за съвет при управлението на моите пари. Той прие тази задача с възторга на хлапе, което си играе на „Монополи“.

– Много просто, Софи – обясних накрая аз, поглеждайки крадешком към Маршадо. – Имам намерение да купя „Шарм“.

– Какво? Да не си откачила?

Въпреки това един час по-късно напуснах „Друо“, след като бях похарчила осем милиона и шестстотин седемдесет и пет хиляди евро. Колкото и пари да бях спечелила, в момента не разполагах с такава колосална сума, затова се налагаше да тегля кредит. Ала Маршадо изобщо не изглеждаше притеснен.

– Очевидно това няма да бъде подарък към агенцията. София ще ти плаща наем. Според моите изчисления така разходите ще бъдат възстановени без проблем.

– Прощавай, Ел – намеси се София, като се обърна към своя годеник. – Ами ако продажбите на нейните книги спаднат? Ако не може да изплаща редовно кредита?

– Доколкото разбрах от Ева, няма такава опасност. Тя има намерение да продаде правата за филмиране с процент от продажбата на билети.

Кимнах, но все пак бях смутена. Вече се говореше за престижен кастинг и за мое учудване продуцентите се бяха съгласили да се съобразят с моето мнение при подбора на актьорите.

– Ако филмът пожъне същия успех като книгата – продължи Маршадо, – досегашните приходи на Анабел ще бъдат като бакшиш в сравнение с онова, което предстои да получи.

Всичко това ми се струваше някак сюрреалистично и слушах разговора им, сякаш не се отнасяше за мен.

– Затова и включих в договора с банката възможността за предсрочно погасяване – обясни той, като отново се обърна към мен. – Така, ако през следващите години приходите ти са такива, за каквито говори Ева, ще можеш да погасиш кредита наведнъж, без да плащаш нито сантим лихва.

Без съмнение бе предвидил всичко. С изключение на непредвидените разходи в една публична продажба, която, както е известно, не следва обичайните търговски правила. Затова и „Шарм“ за малко не ми се изплъзна, когато анонимен азиатски купувач (Бон Ку Мун?) при наддаването обяви сума над моите възможности. Петстотин хиляди евро повече от максималната сума, която бяхме определили с Франсоа преди началото на търга. Ала докато се колебаех дали да вдигна ръка, което щеше да ме направи новата собственичка на хотел „Шарм“, приятелят ми кимна насърчително.

Ударът на дървеното чукче едва не ме накара да подскоча на стола.

След това Маршадо и София ме изведоха от залата, за да полеем заедно новата придобивка. Давид дори не се бе появил. Така и не можах да срещна погледа му в момента, когато се разделяше с последните отломки от своето богатство.

Силното осветление отново сякаш разтопи декора и върху насочената към мен камера светна червена лампичка. Записът на „Голямата библиотека“ продължаваше.

– Ел, защо не озаглавихте вашия роман чисто и просто „Хотели“?

Значи, първия път не бях чула добре въпроса. Най-сетне съсредоточена, побързах да се усмихна приветливо и едва след това отговорих:

– Това наистина беше вариант. Но понеже всичко започна с моето прословуто тефтерче Десет пъти дневно, заглавието сякаш дойде от само себе си.

– За онези, които все още не са чели вашата книга, напомням, че средно десет пъти дневно ни спохождат еротични мисли.

– Да – потвърдих аз. – Точно така.

– Значи, бихме могли да кажем, че с вашата творба всъщност изследвате разликата между десетте мисли и истинската сексуалност?

– Имате право. Пропастта между фантазма и реалните сексуални практики е огромна. И колкото повече се задълбочава, толкова двойките се чувстват отчуждени. Именно по този начин схващам еротиката: тя е предназначена да сближи двата бряга и да ги слее. Поне колкото трае една прегръдка.

Еротиката като свързващо звено между две либида: бях си изработила тази реч от месеци насам в резултат от безбройните интервюта. Бях започнала да я рецитирам, без да се замислям. Водещият от своя страна кимаше одобрително, без твърде да вниква в думите ми, а клепките му трептяха от нетърпение. Бързаше да мине нататък, за което несъмнено режисьорът на предаването го подканяше в слушалката.

Въпреки това продължихме да разменяме подобни клишета още четвърт час, докато накрая водещият заяви:

– Отлично. А сега е време да представя и останалите гости, които, естествено, ще коментират същата тема.

Той се обърна към фотьойлите срещу мен, говорейки бавно, за да даде възможност на моите събратя по перо да заемат местата си в студиото. Охотно им отстъпих думата и отново потънах в мисли.

След края на търга посетих нотариуса, господин Оливо. Заедно с останалите документи той ми връчи подробен план на хотела, етаж по етаж. Спрях се на първия, където се намираха двете свързани стаи, „Жозефин“ (прекръстена от нас на стая номер едно) и втора стая. Схемата окончателно опроверга подозренията ми, че редом с тях има още едно помещение. Трябваше да приема истината: отвъд двете, към ъгъла на сградата имаше малък защрихован триъгълник, с други думи, зид. Там нямаше стая, а камък и мазилка, предназначени да запълнят това пространство, за което архитектът така и не бе открил предназначение. Въпреки твърдението в писмото до Емили Льобурде, което бях присвоила, стая номер три не съществуваше. Господин Жак не ме бе излъгал. Тройката върху плика бе просто грешка. В „Шарм“ не ме очакваше никаква изненада. Не бих могла да кажа дали изпитвах облекчение, или разочарование.

Оставаше ми една последна формалност: сключването на договор с агенцията на София, „Горещи момичета“ ООД. За тази цел Франсоа, аз и моята приятелка се събрахме за пореден път в „Антикер“.

– Ако наемът се изчисли с оглед площта – започна веднага Маршадо, – сумата би била непосилна за агенцията.

– Окей. В такъв случай какво правим? – запитах аз, стараейки се да прикрия раздразнението си.

В крайна сметка именно заради тях и доверявайки се на техните изчисления, се бях решила на тази покупка. Продължавах да обитавам двайсет квадратни метра на улица „Трезор“, докато огромната сума, погълната от „Шарм“, би ми позволила да се сдобия с просторен и удобен апартамент в някой от най-добрите квартали на столицата.

– За компенсация имаме две предложения.

– Слушам те...

До този момент София бе мълчала намусено на стола, но сега взе думата:

– Първо, отстъпваме ти двете стаи на първия етаж, които добре познаваш.

Тоест първа и втора стая.

– Уха! – възкликнах с известна ирония аз. – Изнасям се от гарсониера и се установявам в две стаи без баня и кухня. Какво издигане в обществото! Струва си продадените милиони екземпляри.

Истината бе, че не си представях по-приятно и сигурно убежище от това. Вече бях обитавала „Шарм“ в продължение на цяла година и това бе най-щастливият период от живота ми.

И освен това бе крайно време да напусна улица „Трезор“. Пощенската ми кутия вече няколко пъти беше разбивана, а вратата ми покрита с графити на пениси и грамадни вагини. Без да броим обиди от рода на „курва“, „мръсница“ и пр.

– Съгласни сме, че не е кой знае какво – подхвана Франсоа. – Но докато бъдат направени съответните подобрения, ти предлагаме да използваш санитарните възли на свободните стаи от същия етаж. Що се отнася до храната, ще имаш на разположение меню за сметка на хотела.

– Ще можеш да поръчваш на рум сървиса каквото си поискаш! – добави София.

– Разбрах – засмях се аз, за да покажа, че съм съгласна. – А какво е другото ви предложение?

– Отстъпваме ти мажоритарен дял от дружеството. Петдесет и един процента. Ако не желаеш, това няма да става официално, но, така или иначе, в края на годината ще получаваш най-големия дял от дивидентите.

– Ако има такива... – охладих ентусиазма ѝ аз.

– Непременно ще има – заключи Маршадо. – В момента търсенето надвишава онова, което можем да предложим, преди всичко поради недостига на свободни стаи вечер. Ако това се промени, агенцията ще бъде десет пъти по-печеливша от „Нощни красавици“.

Споменаването на агенцията на Ребека ми подейства по особен начин. Защото в края на краищата сега аз заемах нейното място. Аз щях да бъда главната сводница на всички момичета. Превръщах се в първата куртизанка на Франция.

– Завръщаме се в студиото на „Голямата библиотека“...

Паузата за реклами бе приключила и последната част от предаването можеше да започне. Сега край водещия бяхме четирима писатели, сред които една палестинка, скандализирала общественото мнение в своята страна със сборник непристойни новели, и брадатият автор на Скандален речник. Церемониалмайсторът посочи последния празен фотьойл.

– В заключение – започна тържествено той, като ме погледна крадешком, – бих искал да обърна внимание на друг един аспект в книгата на Ел Барле: нейната ангажираност.

Той отново се обърна към мен и започна да ме обсипва с въпроси:

– Отвъд еротичния манифест, съзнавахте ли, че Десет пъти дневно е също така пледоария в защита на вашия съпруг, който излежава присъда?

Никога не бях се сещала за подобно нещо и предположението му ме извади от релси. Като размислих обаче, си дадох сметка, че всъщност разследването, което водех, имаше за цел да оневини Луи първо в моите очи, а след това и пред правосъдието. Дали любовта, която влагах във всеки ред, не бе плод на надеждата, че моите читатели ще изпитат съчувствие към него?

– Не... – промърморих аз. – Когато започнах работа над книгата, процесът срещу Луи дори не бе започнал.

Кого се опитвах да заблудя с такъв смешен аргумент?

Сякаш прочел мислите ми, водещият погледна към камерата и продължи с онзи престорено весел тон, до който прибягваше, когато искаше да подчертае възлов момент в своето предаване:

-– Задавам ви този въпрос, Ел, просто защото сега ще поканя един необикновен гост. Необикновен, естествено, заради своето творчество, както всички присъстващи тук. Но също така поради настоящия му начин на живот, което превръща участието му в истинско събитие. Ще ви помоля да го посрещнете най-радушно...

На това място млъкна, за да се наслади на постигнатия ефект, а през това време аз зърнах позната фигура да излиза под светлините на прожекторите. Гърлото ми се сви.

– Луи Барле!

Продуцентът ме бе предупредил за неговото участие преди няколко дни. Отначало се отнесох сдържано към идеята, но след това отстъпих пред настояванията. Преди всичко исках да видя Луи. Поне за няколко минути. Изобщо не ми пукаше за тъпото им предаване, но липсата му за мен бе все по-болезнена.

Мъжът ми стигна, куцукайки, до празния фотьойл, без да ми продума и без дори да погледне към мен. За него тази принудителна среща пред недискретния поглед на камерите очевидно бе не по-малко непоносима.

– Държа да повторя, че вашето присъствие тук е истинско събитие, защото понастоящем вие, Луи Барле, излежавате присъда в затвора „Санте“. Отпускът ви е даден единствено за да участвате в това предаване.

– Точно така – потвърди Луи с топлия си глас.

– Вие сте брат на Давид Барле, за когото често се говори в Десет пъти дневно, но също така и един от главните герои на романа... А също съпруг на присъстващата тук Ел.

В гърдите ми се бе свила топка, която ме изгаряше отвътре и ми пречеше да говоря. Чувствах, че моят любим в другия край на студиото се намира в същото състояние. И той като мен едва се сдържаше да не се хвърли в прегръдките ми. Срещата ни при подобни обстоятелства бе дори по-жестока от раздялата.

– Ел, надявам се, че сте доволна от малкия подарък, който ви направихме тази вечер...

Дали бях доволна да се срещна с любовта на моя живот пред погледите на милиони зрители? Доволна, че съм принудена да стоя като вкаменена, след като съм готова да бъда осъдена на вечни мъки, само и само да изживея няколко мига интимност с него? Глупак!, изкрещях в себе си аз.

– Да... – произнесох едва чуто.

Моите събратя по перо също изглеждаха възмутени от това положение, което ни принуждаваше да бъдем заедно и в същото време разделени. Можеше ли да се измисли по-жестоко изтезание?

За момент помислих, че Луи ще скочи от мястото си и ще ме хване за ръка, за да избягаме далеч от този пъкъл. Ала той се овладя и остана неподвижен. Нима можех да му се сърдя за това?

Всъщност какво знаех аз за истинската липса на другия, след като спокойно можех да го гледам върху старите видеозаписи? Какво знаех за липсата на свобода, когато разполагах изцяло с моята сексуалност?

– Луи Барле – започна интервюиращият в явен опит да преодолее неловката ситуация, – вие сте тук благодарение на една малка творба, публикувана преди повече от година от издателство „Галимация“. Тя представлява ода в прослава на вашата съпруга и е озаглавена Азбуката на твоето тяло.

Той разрови купчината книги, струпани от лявата му страна, и измъкна книжката, която добре познавах.

– Напоследък тя е била преиздадена с успех, който първото издание не е постигнало. Бихте ли казали няколко думи за съдържанието?

– Това са по-скоро... по-скоро няколко писма – отвърна загадъчно Луи.

Най-сетне се обърна към мен и от този момент нататък не ме изпусна от острия си поглед. Този път ми стана ясно, че едва се сдържа. Бушуващите в него сили постепенно вземаха връх над правилата на благоприличието. Дали двамата нямаше да предложим на зрителите спектакъл, на който организаторите на предаването вероятно разчитаха?

Водещият сигурно чуваше в слушалката гласа на режисьора, който му крещи нещо от рода на „Давай, зрителският интерес се покачва мълниеносно! Накарай ги да кажат нещо, мамка му, независимо какво!“. Затова и с пресилена усмивка той се обърна към Луи:

– Какви по-точно? Може би писма, които бихте искали да ѝ изпратите?

– Да... – промълви мъжът ми и спазми стегнаха мускулите на цялото му тяло. – ЦУ, ЦШ, ЦЗ, ЦГ, ЦК, ЦВ...

– Почакайте, почакайте! – прекъсна го водещият. – Бихте ли обяснили на зрителите какво означават тези съкращения?

Да обясни на зрителите и те да отнемат нещо, което принадлежи единствено на нас?

Това вече бе твърде много. За изненада на самата мен аз първа се изправих с намерение да напусна студиото. Дори не бях сигурна дали искам да избягам, да зашлевя водещия или да се хвърля в прегръдките на Луи. Ала в последния момент застанах пред моя съпруг тъй близо, че той без съмнение можеше да усети дъха ми върху лицето си. Аз самата долових уханието на неговия парфюм.

– Означават, че ме целува по устните, по шията, по задника, по гърдите, по клитора... и по вагината. Това е.

Улових ръката на слисания водещ и я долепих до долната част на корема си, сякаш той се нуждаеше от демонстрация, за да проумее смисъла на думите ми. Нали искаха шокираща сцена? Е, щяха да я получат! Ако съберете два звяра в една клетка, непременно трябва да се пазите от ноктите им.

– Ето това означава – провикнах се без всякакви задръжки. – Сега доволни ли сте, или искате още?

На излизане откъснах микрофона от ревера на роклята си и го запратих върху лъскавия под. Кръвта тъй силно пулсираше в слепоочията ми, че почти не чувах суетенето зад гърба си. Не чувах и гласа, който ме викаше и който малко преди това бе в състояние да ме докара до транс:

– Ел! Ел, почакай!

Спрях едва в съблекалнята, където бях оставила нещата си. Луи се втурна след мен, изблъска навън двете гримьорки, които се мотаеха там, и превъртя ключа в бравата.

– Как можа...?

Жадно целуна устните ми, притисна ги до болка, сякаш искаше да ги вземе със себе си. Устата му трепереше и той някак слепешком диреше моята в мрака.

Твърде скоро обаче не се задоволи с това. И докато някой блъскаше отвън по вратата, той трескаво ми свали дрехите, за да се добере до онези места, които бе изброил в студиото: устните, шията, задника, гърдите, клитора и вагината. Целуна ги точно в тази ред.

Когато приключи с това повърхностно докосване, аз на свой ред го съблякох. С опиянение отново откривах тялото му, закръглено от липсата на движение и от лошата затворническа храна. Наслаждавах се на новите му форми, възглавничките върху бедрата и задника и дори върху корема, който преди бе тъй плосък, дори хлътнал. Те напълно съответстваха на моите. Вече бяхме тъй близки, че телата ни се променяха едновременно, като всяко приемаше пропорциите, най-подходящи за сливането помежду им. Затова когато се долепих гола до него, не почувствах никаква несъразмерност, сякаш нашите материални обвивки никога не се бяха разделяли.

Въпреки все по-сърдитата врява в коридора останахме така няколко минути. Отвън гласът на водещия надмогна глъчката:

– Окей, окей... Успокойте се! Нека ги оставим на мира за десетина минути. Той няма да я нареже на парчета, не е убиец.

Откъде беше толкова сигурен?

А аз исках тъкмо това. Исках Луи да разкъса тялото ми, да ме превърне в куп тръпнеща от наслада плът.

– Той е просто... С една дума, имат нужда от малко интимност.

Сякаш очаквал само това разрешение, моят съпруг помете с опакото на ръката всевъзможните шишенца и бурканчета от тоалетната маса и положи задника ми направо върху покрития с петна пудра гетинакс. Коленичи пред мен и започна да лиже пламналата ми от желание вулва, чиито спазми предвещаваха първия оргазъм. Той почувства това и леко промени ъгъла, за да вкара вътре върха на езика си. Мъжкият член е дълъг, широк и твърд. Ала, Господи, колко подвижен, пъргав и точен може да бъде езикът! Толкова е приятно! Всеки следващ път той успяваше да докосне нов участък, по-податлив от предишния, и особено грапавата повърхност отпред. Почувствах как в мен се изля течност като при еякулация и тя на няколко вълни потече по лицето му, по ризата и сакото. Не след дълго моята наслада го измокри целия. Той избърса само лицето си с ръка, дръпна ципа на панталоните с другата и извади вирнатия си член. Долепи устни, ухаещи на моя телесен сок, до моите, след което вкара члена си в мен. Мокра, широко разтворена, аз вече го очаквах. Той сграбчи възглавничките на талията ми, сякаш движенията му щяха да ни лишат от равновесие.

Напорът му ставаше все по-рязък и див, съпроводен с животинско ръмжене. Рядко ми се бе случвало да го усетя толкова дълбоко в мен, воден сякаш от желанието да се слее с моите вътрешности. Превръщаше се в мой затворник и по този начин за момент вкусваше отново свободата. Аз бях нежната клетка, която сам си бе избрал.

Би могъл да остане така в продължение на часове, отдръпвайки се тъкмо преди решителния спазъм. Бе прибягнал до цялото си майсторство, за да доведе двама ни до върха на насладата. Ала през това време в коридора отново се надигна шум. Нямаха нищо против да ни оставят за няколко минути насаме, но не биваше да прекаляваме. Гримьорната в телевизията не е бардак. Дискретно почукване ни върна към реалността тъкмо в момента, когато той се изпразваше в мен. После се отпусна върху гърдите ми и скри усмихнатото си лице в основата на шията ми.

– Колко ми е хубаво... Толкова ми е хубаво – въздъхна той.

За пръв път от дълго време насам, докато казваше това, видях трапчинката върху дясната му буза.

Нищо че нямаше втори оргазъм. Щастлива бях от това негово признание на всеотдайност и слабост, което правеше любовта ни още по-силна отпреди. „На мен също“, сякаш му отговори вулвата ми, стягайки няколко пъти неговия член.

На мен също.

26

20 октомври 2012 година

Нямам намерение да ти описвам сцената, защото ти беше там. Няма да ти напомням обстоятелствата, защото ти пожела да бъдат такива. Онова, което не знаеш, е объркването, в което изпаднах след няколкото минути, прекарани заедно с теб. Твоето отсъствие става все по-болезнено, а нуждата да бъда отново задоволена все по-неистова. Защото така ти ме правиш ненаситна. След първия оргазъм, който ми дари, веднага пожелах още един и още един, при това постигнат по различен начин. Чрез местата, които докосна, но и чрез други, за които дори не се сещаш. Затова ти повтарям въпроса, който ти зададох в предишното си писмо: би ли могъл да ми доставиш наслада с лакът, с брадичка, с чело или с коляно? Би ли могъл да ме доведеш до такъв екстаз, че всяка частица от тялото ми да се почувства приласкана и зарадвана? Хайде, долепи устни или член до този лист хартия, за да мога да ги почувствам, да ги оближа, а после да ги поставя там, където ми е най-приятно. Хартията се превръща в наша кожа. Не ми ли вярваш? Ето, опитай се да ме докоснеш. Виждаш ли това петънце отдолу на страницата? То е белег от моя сок, дар за теб. Дай му живот с малко слюнка. Потъркай го върху главичката на твоя член. Долови уханието на моята телесна течност. Мирише приятно, нали? Мирише на мен, мирише на нас. Не след дълго твоята килия, целият затвор ще се изпълнят със съчетанието на нашите благоухания. Всичките ти другари ще започнат да мастурбират благодарение на нас, без дори да си дават сметка за това. Ще им дарим свобода чрез един оргазъм.

(Ръкописна бележка от 10 октомври 2012 г.)

Everybody knows, Леонард Коен

Дните след предаването на 10 октомври бяха белязани от най-различни реакции както от страна на журналистите, така и на моите близки. Имах познати, които след излизането на книгата не се бяха обадили, но сега решиха да възобновят връзката си с мен. Сред тях беше Олга (имейл от Москва), Давид Гарше (покана за откриване на поредната изложба, по-целомъдрена от предишните, в новата галерия на Албан Соваж), Ребека (с мил есемес), Албан Льоклер („Защо не пийнем по чашка в някой от следващите дни?“) и дори Флоранс Делбар. Оказа се, че тя е прочела първата ми книга, а после и втория том, който бе излязъл само преди няколко седмици. Опитваше се по всякакъв начин да се свърже с осиновената си дъщеря, за която сега вече със сигурност знаеше, че е жива. Без много да разчитам на това, все пак ѝ дадох адреса на площад „Орлеан“. Макар да бях насърчавала Орор да се срещне с майка си, тя така и не се бе появила. В същото време някои главни действащи лица упорито оставаха в сянка: Давид, Орор, Фред. Вероятно впечатляващата ми изява по телевизията нямаше да ги накара да се появят.

– Ама, разбира се, ти какво си въобразяваш? – убеждаваше ме София, сякаш това бе очевидно. – Всички знаят... Всички са наясно.

Без съмнение зрителите лесно бяха отгатнали какво се е случило зад кулисите след нашето излизане от студиото. Епизодът бе изпълнен с емоция и водещият на „Голямата библиотека“ го бе запазил при монтажа в името на бизнеса.

– На живо и двамата бяхте страхотни – продължи тя. – От месеци не се бяхте чукали... Няма нужда да си сексолог, за да разбереш!

Разкъсана връзка, Жан-Луи Мюра

Случилото се през няколкото вълшебни мига в гримьорната скоро нямаше да се повтори. Перспективата за възстановяване на връзката между нас беше нулева, тъй като всички молби да ни бъде предоставена семейната стая за свиждания бяха отхвърляни без ясни мотиви.

Мислех си, че моята известност дразни съдиите. И ето че един ден... Представям си как някой, може би лично министърът на правосъдието, е видял изпълнението в „Голямата библиотека“ и е бил трогнат.

Не бе минала и седмица от предаването, когато аз Луи бяхме уведомени, че молбата ни ще бъде удовлетворена в най-скоро време. След още два дни получих покана да се явя на следващия ден в затвора „Санте“.

Consequence, Нотуист

Целия ден преди свиждането посветих на приготовления. Първоначалното ми намерение бе да съставя нова плейлиста, както преди постъпих за нощните ни срещи в „Шарм“. Не разполагахме с много време – един час със събличането и обличането, така че нямаше да го губим в празни приказки. Единствената възможност да създадем някаква атмосфера и да хвърлим светъл лъч върху мрачните стени бе музиката.

„Да се открие съвършената музика за правене на любов е трудна работа, бе споделил Луи. За някои това дирене продължава цял живот.“ А аз имах броени часове и затова трябваше да ги оползотворя максимално, за да постигна задоволителен подбор. Да не говорим, че докато слушах, ровех из гардероба в търсене на идеалното облекло. През това време Фелисите виеше пухести осморки в краката ми. Откакто бях заживяла отново в „Шарм“, котката просто не се отделяше от мен. Двете се чувствахме като господарки на замък в моя хотел.

Със съгласието на София и Франсоа бях въвела тук известни промени по мой вкус. Господин Жак запазваше длъжността си, но Изиам бе станал негов началник. Сега младият шриланкиец управляваше „Шарм“ с присъщата си приветлива усмивка, която толкова харесвах. Дори не се сърдеше на плешивия здравеняк за предишното лошо отношение и нито веднъж не се опита да си отмъсти. Разчитах, че младежът ще прояви великодушие и здрав разум и не бях разочарована. Сега сърцето на хотела туптеше с нежност, която контрастираше с развихрената чувственост в стаите.

Morning has broken, Кет Стивънс

Дългоочакваното утро най-сетне настъпи. Трябваше да се явя половин час преди уреченото време. Минах през контролната кабина отдясно на грамадния син портал, после бях отведена в студено и мръсно помещение, което при това би трябвало да бъде най-представителното на това място за изтърпяване на наказания. Лъхна ме дразнеща ноздрите миризма на пот, а може би на страх.

След поредица изщраквания на ключалки и далечно бръмчене се появи един надзирател в морскосин пуловер. Той ме поведе по маршрут, който, както предположих, е специално избран, за да не действа потискащо на посетителките. След няколкоминутно бродене по коридорите той отключи една врата, водеща към стая без прозорци, обляна от ослепителната светлина на неоновите лампи. По средата се мъдреше единствената мебел: пейка със зелена пластмасова покривка. Също като в „Ту муунс“, помислих си аз и едва не прихнах.

Inside of Love, Нада Сърф

Благодарение на Луи бях научила, че да пребивавам в любовта означава неговата любов да ме обгръща като уютен пашкул, изтъкан само и единствено за мен. Пак с него щях да вкуся любовта на място, което няма нищо общо с подобно сигурно убежище.

Поставих на земята плейъра, който ми бяха разрешили да внеса. Прегледах плейлистата, колебаейки се какво да пусна за неговото пристигане. Така ме и завари, клекнала във не особено грациозна поза, с гръб към него. Неговият вид също не беше особено представителен. Облечен беше в мръсни джинси и стара, раздърпана тениска. Предположих, че елегантността в затвора нито е приоритет, нито може лесно да се постигне.

Прегърнах го, без да кажа нищо, и го притиснах до гърдите си, сякаш за да изцедя от него сока на безизходицата, промискуитета и мизерията, която го заобикаляше. Сокът на затвора.

I don’t know what save you from – Кингс ъф Конвиниънс

– Знаеш ли кой пристигна наскоро? – бяха първите му думи.

– Не – отвърнах полугласно. – Може би аз?

Заблуждението ми го накара да се усмихне.

– Антоан Гобер излежава присъдата си тук.

Антоан Гобер от скандала с галерията „Соваж“. Същият, комуто Луи дължеше престоя си на това място. Бушонът на Давид, изгорял заедно с него по време на процеса. Гобер бе прибягнал до всички възможни средства, но накрая все пак се бе озовал на свой ред зад решетките. Щеше ми се да запитам Луи дали не го е мяркал в трапезарията, дали като затворник Гобер бе станал по-симпатичен от омразния гражданин, какъвто бе на свобода, дали самият той не е наел някой бияч да му види сметката под душовете. Щеше ми се да го запитам дали все пак Фред е получил присъда и дали по някаква случайност не се е озовал също в „Санте“.

Ала часовникът на плейъра напомни, че ни остават само петдесет и шест минути, преди пазачът да дойде да го прибере. Свалих дрехите си под погледа му на изгладняло дете и застанах пред него боса върху студените плочки, изчаквайки той да се съвземе. Дадох му време да си припомни всички наши букви – от А до Я, за да състави думите и изреченията, които най-много му се нравят.

Жарава, Етиен Дао

Да правиш любов в мазе, при това да знаеш, че ви наблюдават... И единственият разкош да бъде музикалният фон, след като ви напомнят да намалите звука с удари на палка по желязната врата... Да се притискате върху ложе, не по-широко от кушетка в спален вагон... Да правите любов при подобни условия е същинско наказание.

Въпреки това любовта вътре в нас бе по-силна от всякога. Без съмнение защото когато една двойка достигне определена степен на интимност, може да се абстрахира от всичко наоколо. Бяхме като в непроницаем мехур, който ни предпазваше, и вътре в него голите ни тела горяха отвъд границата на търпимото. Затова изхабихме още десет допълнителни минути в допир на нашата кожа, за да може другият да усети необикновената вътрешна топлина. Скоро не ни оставаше нищо друго, освен да се слеем като разтопен метал.

Луи легна върху мен и почувствах проникването на члена му като целувка по челото. Сетне съхранихме тази поза, ограничавайки жестовете и движенията си, все едно двама ленивци се отдават на следобедна почивка. Това бе един от редките случаи, когато преживях оргазма повече с душата, отколкото с тялото си. Най-ерогенната ми зона се съсредоточи някъде в недрата на мислите ми. Нямаше викове, драскане с нокти, нямаше лудост. Само нежно полюшкване, сладострастен плисък, бръчица щастие върху гладката водна повърхност, която изпълваше главата ми.

Тази рана, Лео Фере

Остана ни четвърт час, който прекарахме притиснати един до друг, неподвижни, заслушани в тихите звуци на последната мелодия. Оставяхме думите на песента да проникват в нас. Използвах момента, за да погаля тялото му открай докрай: хлътналите бузи, беглата трапчинка върху едната от тях, високото му чело, а после всичко останало, докато накрая дланта ми спря върху лявото коляно, коляното на оцелелия след злополуката. Тази рана, върху която полагах устни в отговор на сърцераздирателния глас на певеца. Като заклинание срещу драмата отпреди двайсет години, в която той едва не бе изгубил живота си.

Бях се примирила. Тайната на лодката все още беше непокътната. Смъртта на родителите му щеше да си остане нелепо престъпление без виновен. Може би Давид? Може би Орор? Може би някой друг, призрак, изплувал сред вълните? Всъщност какво от това? Нима не можех да живея, без да науча истината? Нашата любов, моят успех, горещите момичета, възродени от пепелта, връзката на София и Франсоа... Нима всичко това не ми носеше достатъчно щастие, което да излекува тази последна рана в съзнанието ми?

В крайна сметка нима раната не се бе затворила от само себе си?

Are You ready to be eartbroken, Лойд Коул

Не, не бях готова да се разделя с него толкова скоро. Още не. Когато надзирателят постави ръка на рамото му, единственото, което се сети да ми каже, бе:

– Това беше, нали? Няма да има друг път...

Кимнах утвърдително, макар да знаех, че отново ще подам молба. Вече виждах как Луи се отдалечава по коридора с цвят на пикоч, отнасяйки със себе си част от моята кожа и от моите флуиди, нелегално проникнали в забраненото пространство, които никаква охрана не би могла да спре.

Perfect Day, Лу Рийд

Лош ден. Преди да се отдалеча на стотина крачки от затвора, зареяна без цел по безлюдните тротоари на булевард „Араго“, все още вдъхваща уханието на Луи и с празна от мисли глава, получих есемес от Жан-Марк Зерки.

Молба за условно освобождаване отхвърлена. Съжалявам. Зная, че трябва да се срещнете днес с Луи. Ще ви бъда благодарен да не му споменавате това. Сам ще го направя по-късно днес... или утре.

Да, според мен по-добре би било утре. Никога няма да бъде късно. Луи щеше да излежи присъдата си докрай, цели трийсет месеца, тоест деветстотин и десет дни в тази дупка. Сякаш бе взет за заложник в някоя далечна варварска страна. А при това ни отделяха само няколко метра.

Моята вагина ти принадлежи. Ти си този, който завоюва тази територия. Други биха могли да проникнат там. Биха могли да минат през нея. Но ти си този, който поби своето знаме, моят клитор, изправен и горд. Той е обагрен с твоите цветове. Аз съм твоята нова граница. И все още очаквам да ме превърнеш окончателно в своя колония.

(Ръкописна бележка от 21 октомври 2012 г.)

27

Февруари 2013 година

Трагичните новини, отнасящи се за нас, които научаваме от медиите, ни нараняват по-силно от останалите. Може би защото се чувстваме ощетени от това, че споделяме болката си с целия свят.

И все пак знаех, че тази тъжна новина ще остане почти незабелязана от широката публика:

„Овъглените тела на мъж и жена са били открити вчера сред развалините на една къща в Динар, департамент Ил е Вилен. Произшествието не би предизвикало особен отзвук, ако не беше повторение на минал инцидент, защото преди трийсет и пет години пожар е изпепелил същата къща. Една подробност е накарала прокуратурата в Рен да започне разследване за непредумишлено убийство и е издала разпореждане за ДНК експертиза на двете тела.“

Аз бих могла да им предоставя резултатите от анализа. За мен нямаше никакво съмнение относно самоличността на двамата непознати, мъжа и жената.

„Може би знаете дали ще се завърнат?“, бе ме запитала възрастната съседка на семейство Льобурде по време на посещението ми в Сент Енога заедно със София.

– Да се завърнат ли? За кого говорите?

– За двата призрака!

Значи, все пак се бяха завърнали. Двамата Делбарле се бяха слели веднъж завинаги. Пепелта на Емили и Давид се бе смесила и първият порив на вятъра би могъл да я отнесе в морето.

Трябваше да минат две седмици, за да бъде потвърдена моята хипотеза: обезобразеният от пламъците мъж наистина беше Давид Барле, бивш генерален директор на едноименната група. Що се отнася до жената, геномът ясно сочеше роднинска връзка с мъжа. Дали беше негова сестра? Или братовчедка? По този въпрос съществуваше неяснота, която нито разследващите, нито журналистите успяха да разсеят. „Тъмнокоса жена на около четирийсет години“, до това се свеждаше описанието на Орор.

След повече от двайсет години лъжи и нелегално битие Орор отдавна не съществуваше и затова в крайна сметка никой не се интересуваше особено коя е тя всъщност.

След още няколко дни тази история, макар и дискретно, стигна до своя медиен и съдебен епилог. В полицейския участък на Динар се бе явила жена на име Флоранс Делбар, пребиваваща в Сен Мало, и бе разпознала тялото на непознатата, която се бе оказала Орор Делбар.

Следствието стигна до заключението за смърт в резултат на самозапалване. Анализът на веществото на мястото на пожара се оказа спирт за горене, обилно разлят върху дрехите на жертвите и около тях. Така случаят беше приключен.

Никой не се обади, за да оспори това заключение, а най-малко аз. Сякаш всички бяха доволни.

Около седмица след това събитие получих писмо от кантората на нотариуса Оливо. Противно на всякакви очаквания се оказа, че няколко седмици преди смъртта си Давид ме бе включил в своето завещание. От бездната на своето падение не ме беше забравил.

Тъй като не му бе останало почти нищо, което да ми остави, никак не бях учудена, че моят дял се свеждаше до два дебели плика от здрава хартия, надписани с писателския ми псевдоним, Ел Барле.

В първия открих ключ, подобен на този, с който имах достъп до първа и втора стая в хотел „Шарм“. Към него беше прикрепен стар етикет с надпис: Стая номер три. Трепнах от любопитство и уплаха. Отначало не посмях да отворя втория плик, по-плосък от първия. Когато най-сетне се реших, разочарована открих, че съдържа само подробен план на хотела. На пръв поглед той не се отличаваше от онзи, с който вече разполагах, само че беше по-стар и покрит с кафяви петна.

Когато разгледах по-внимателно обаче страницата на първия етаж, една подробност веднага привлече вниманието ми. Като продължение на „Жозефин“ и свързаната с нея стая имаше трета, по-малка и едва вписана в оставащото триъгълно пространство. Вместо зид тук недвусмислено беше отбелязано помещение. Нещо повече, имаше дори врата, свързваща другите две с тази митична трета стая.

– Не разбирам – зачуди се Изиам и ококори черните си очи. – Когато вие и аз търсихме, там се чуваше ток-ток, а не бум-бум.

По образен начин искаше да каже, че срещу входната врата на втора стая има плътна стена. По моя молба и след известно колебание той се съгласи да повика свой приятел на име Ягдиш, който работел в хотела на черно като момче за всичко. Когато на другата сутрин Ягдиш се появи, видях, че той е почти съвършено копие на бившия грум. С белозъба усмивка върху лицето и голям чук в ръка.

– Сигурна ли сте, госпожице? – запита ме за пореден път Изиам. – Да изкъртим стената? В моята страна казват: „Да къртиш стена носи нещастие, ако не знаеш какво има отвъд“.

– Хм... – съгласих се с него аз и се намръщих. – Сам знаеш, че нещастията вече се случиха. Не вярвам малко мазилка да промени каквото и да било.

При тези мои думи той направи знак на приятеля си. Макар на вид хилав, Ягдиш скоро се справи с мазилката и зида, отвъд който се показа дървеното крило на врата.

Мина доста време, докато я разкрием изцяло, а след това да почистим от праха пантите, рамката и ключалката, за да можем да я отворим, без да се налага да я изкъртваме. Когато приключихме, младият шриланкиец ме подкани с жест и аз пъхнах с разтреперана ръка дългия ключ в ключалката. Ами ако поговорката на Изиам се окажеше вярна? Ако отвъд тази врата ме дебнеха други ужаси? Само че какво по-лошо би могло да ми се случи от раздялата с любимия мъж? Нима суеверията биха могли да осуетят желанието ми да разкрия загадката на тази стая?

Ключалката заяде и се наложи на няколко пъти да я смазваме, докато успеем да превъртим старото резе. С времето доста парчета мазилка бяха попаднали между вратата и рамката, така че когато я натиснах, тя поддаде със зловещо скърцане.

Помещението пред нас тънеше в мрак. Всъщност върху плана не бяха отбелязани прозорци. Ала вместо неугледния килер с потекла по стените селитра, който очаквахме да видим, пред нас се разкри уютно гнездо, едва покрито с тънък слой прах.

По чия воля бе зазидана тази стая? Кой я бе обзавел и с каква цел?

След първоначалното стъписване видях малък скрин с кехлибарен цвят, селска направа, какъвто би могъл да се види при парижките търговци на стари мебели. Четирите чекмеджета нямаха дръжки. Върху него бе поставена лампа в стил „ар деко“ с матов абажур. До стената беше опряно малко легло, очевидно предназначено за един човек, с дюшек и бели чаршафи. Обзавеждането приключваше с метално сгъваемо легло. Тази подробност показваше, че все пак някой е спял тук, или поне си е почивал.

Неволно се сетих за Ане Франк и за скривалището, приготвено от нейните родители в техния апартамент в Амстердам, където да се крият от нацистките хайки. Нима тази малка стая имаше същото предназначение?

Не можех да повярвам, че това тясно помещение е било зазидано по време на войната. Седемдесет години, без никой да влезе тук и да открие неговото съществуване? Възможно ли бе? Не, обзавеждането ми се струваше по-скорошно.

С помощта на отвертка Ягдиш успя да размърда едно от чекмеджетата и да го отвори достатъчно, за да може да пъхне ръка вътре. Сетне извади съдържанието върху малкия квадратен килим на пода.

Първият документ, който внимателно разгърнах, защото листите бяха слепнали от времето, бе копие от акта за раждане на Луи, подобно на екземпляра, който бях получила. В него се уточняваше, че Луи е син на Ортанс и Андре Барле, припознат от последния на „20 май 1968 година, в 14 часа и 10 минути“, в кметството на 15 район на град Париж.

Друг документ беше от медицинско естество, защото върху него фигурираше адресът на доктор Либлиш, лекар от Девети район. Очевидно бяха някакви изследвания и не разбрах нищо от редиците цифри. Най-отдолу на страницата беше вписано заключението, но почеркът беше съвсем нечетлив. Все пак успях да разбера следното: „Спермата на последния страда от хроничен недостиг на сперматозоиди и не подлежи на лечение“. Друга ръка бе написала още една дума, подчертана три пъти, като присъда: „Стерилен!“.

Ръката очевидно принадлежеше на обекта на изследването, чието име фигурираше най-отгоре:

Андре Барле, улица „Тур де Дам“ № 3, 75 009 Париж.

За няколко секунди дъхът ми спря.

Под въпросителните погледи на Изиам и на Ягдиш повторих тихо на глас, сякаш за да убедя себе си:

– Андре е бил стерилен. Той не е можел да има деца.

Преди известно време Ева ми бе предложила за прочит странен роман, в който с шеговит тон бе описан доведен до отчаяние мъж, принуден непрестанно да припознава деца, които не са негови. От тази книга научих, че във Франция е възможно един мъж да се яви в кметството и дори без наличието на временно удостоверение за раждане, издадено от болнично заведение, да декларира, че е баща на дадено дете. За това не се изискват никакви доказателства, дори потвърждение от страна на майката. Андре бе обявил, че е заченал Луи, плачещото новородено, и че майката е Ортанс. Тъй като двамата са били съпрузи, общинската служителка Мартин Ласко му е повярвала.

Достатъчно бе да отворим останалите чекмеджета, за да открием отговора на следващия въпрос. Ако не Андре, кой всъщност беше биологичният баща на Луи Шарл Максим Барле?

Също както чекмеджетата в „Рош брюн“, и тези бяха пълни със снимки. Подобни не бях открила нито у Давид, нито у Луи, нито дори във вилата в Динар, която при това на три пъти бях претърсвала най-щателно.

На тях бяха само двама души и по вида им личеше, че снимките са правени по едно и също време. Вероятно няколко месеца или няколко години преди края на шейсетте. Ортанс изглеждаше много по-млада. За пръв път бях поразена от приликата ѝ с Луи. Същият нежен овал на лицето, тъмните и дълбоки очи, дългият нос, високото чело и дори трапчинката върху лявата буза. Чертите, които тъй харесвах у моя мъж.

Що се отнася до майордома Арман, защото това бе мъжът, той я бе прегърнал непохватно и определено изглеждаше смутен. Снимката беше направена в градината на „Рош брюн“. Друга показваше Ортанс на плажа на Сент Енога в момент, когато бе поверила Давид и Луи на бавачката, за да открадне от съпружеския си живот този миг интимност със своя любовник. Върху серия полароиди двамата лежаха притиснати един до друг върху тясното легло в трета стая. Вероятно нарочно се бяха снимали по този начин, защото липсата на негативи и на копия не заплашваше от разкриване тяхната връзка.

Арман... Как съм могла да не се досетя?

„Защо имам усещането, че клоните повече към Луи, отколкото към неговия брат?“, бях го запитала по време на последната ни среща на четири очи преди близо две години. А неговият отговор бе: „Вече ви казах. Познавам го от по-дълго време“.

А накрая бе добавил: „Ортанс открай време смяташе, че Давид трябва да бъде държан изкъсо... А Луи да бъде пазен от брат си“. До такава степен увлечена в моите издирвания, не бях разчела признанието му: Арман бе ангел-хранител на Луи.

И негов баща.

В пламналата ми глава всичко идваше на мястото си. Поривите на топлота към мен от страна на Арман както в деня, когато напусках дома Марс. Арман, вечният съучастник в тайните на фамилията Барле и пазител на най-съкровената от тях.

Кой друг освен него знаеше? Ребека? Давид? Андре? Или Луи, най-пряко засегнатият? Нито един от тях, бях почти сигурна в това. В противен случай досега щях да съм попаднала на следа. В противен случай Ортанс не би се погрижила да скъта тези доказателства в невидимата стая на „Шарм“, от която само тя притежаваше ключ.

Питах се само защо Давид, който бе разполагал с всички тези сведения след смъртта на родителите си, не бе проникнал в тази стая. Може би се е боял от онова, което ще открие в нея. Или пък, обзет от жаждата за отмъщение, обсебен от мисълта за сестра си, не се е интересувал от нищо друго. Сега вече го нямаше, за да отговори.

Бях потисната не само защото имаше отговори, които ми убягваха. Изпитвах чувство за вина. След поглъщането на групата „Барле“ от GKMP и първите удари, понесени от Давид, изобщо не се бях сетила за стареца. Знаех, че завещанието на Ортанс го бе осигурило материално. Но къде живееше сега, след продажбата на дома Дюшеноа? Кой се грижеше за здравето му? Жив ли бе изобщо?

След влизането на Луи в затвора шофьорът Ришар вече не бе на служба при моя съпруг. За огромно негово съжаление, разбира се. Ала Зерки бе настоял да съкратим всички ненужни разходи на нашето домакинство. Беше уговорено обаче, че срещу по-малко заплащане Ришар ще продължи да се грижи за белия мерцедес, който събираше праха в един частен паркинг до площад „Трините“.

Ето защо, когато една сутрин лимузината спря пред входа на „Шарм“, не очаквах той да бъде на волана, нито пък да видя пътниците на задната седалка: Луи, получил разрешение да излезе, но с електронна гривна на крака; Ребека, която ми се стори още по-отслабнала; София и Маршадо, както винаги неразделни и притиснати един до друг. Луи ме целуна по челото, а аз се сгуших в прегръдките му, където останах чак до пристигането ни в Бретан. По време на пътуването никой не проговори, освен от време на време да предложи почивка край магистралата.

Атмосферата на гробището в Рокабей беше зловеща. Леденият януарски дъждец проникваше под дрехите и се питах дали ще успее да премине и през гранитната плоча, около която се бяхме събрали. Колко странно бе погребението на тази жена, мъртва от двайсет години и почиваща редом със „своите“: Делбар Амеде (1910–1985), Сюзан (1912–1999), Жан-Франсоа (1938–2005) и Орор (1970–2013). Променена бе единствено последната дата, 1989, заличена и заместена от наскоро поставена нова златна плочка.

Върху подпухналото лице на Флоранс Делбар, по-руса и по-червендалеста, отколкото си я спомнях, не се четеше нито скръб, нито гняв. По-скоро облекчение. Изглежда, болката, че не е могла да се срещне приживе с осиновената си дъщеря, бе отминала. В края на краищата вече бе преживяла веднъж този траур преди двайсет години.

– Благодаря ви, че дойдохте... – прошепна тя на ухото ми и подсмъркна.

Съвсем неочаквано Флоранс ме прегърна с пълничките си ръце и, изненадана, отначало не можах да отвърна нищо. Само звучно я целунах по двете пухкави, покрити с червени петна бузи. Ноздрите ми отново се изпълниха с натрапчивата миризма, която ме бе посрещнала още на стълбите към нейното жилище на площад „Пласитр“.

След като явно смутеният от нелепата ситуация свещеник произнесе няколко думи и обичайната молитва, всички мълчаливо се отправихме към гробницата на фамилията Барле. Този път предстоеше да оплакваме Давид, но никой не го направи. Очите останаха сухи като сърцето на починалия. Ала аз знаех, че Давид бе много повече от онзи непреклонен образ, който сам си бе наложил.

По ирония на съдбата братът и сестрата сега бяха разделени завинаги. Значи, в крайна сметка Давид бе изгубил. Тленните останки на двамата щяха да почиват в съседство, но не и заедно.

Свещеникът се обърна към моя съпруг и, с вдигнати вежди, го подкани:

– Луи? Желаете ли да кажете няколко думи в памет на вашия брат?

– Не – отвърна той тихо, но категорично.

Другият не настоя и кратката церемония премина все така печално и механично, както и предишната.

По едно време, между капките дъжд, които постепенно се сгъстяваха, зърнах една двойка под ръка да прекосява гробището. От това разстояние ми беше трудно да позная кои са, особено под широкия чадър. Внезапно мъжът и жената забавиха крачка и ми се стори, че наблюдават мен и Луи, мнимите Барле. Луи, защото не бе син на Андре, а аз, защото незаслужено носех тази фамилия. Беше нелепо, но за момент сякаш видях Давид и Орор, призраците, дошли за ежегодното си поклонение.

– Ел? Всичко наред ли е?

Залитнах и в последния момент София и Луи ме прихванаха, за да не падна. Всеки от тях ме държеше за лакътя и аз стоях така, подкрепяна от любимия мъж и от най-добрата ми приятелка. Дъждовните капки се стичаха по лицето ми. Двете привидения се бяха стопили в пространството. Занапред повече нищо лошо не би могло да ме сполети.

– Да... Да, благодаря. Добре съм.

Когато церемонията най-сетне приключи, Флоранс Делбар се приближи до мен, хвана ме с неочаквано силната си ръка и ме отведе настрани от чадърите. Вдигна към мен подпухналите си очи и ме запита рязко и без заобикалки:

– Защо скрихте от мен?

– Смятах, че тя би трябвало да ви потърси, когато намери за добре.

– Глупости... – промърмори жената.

– Бих могла да ви кажа само – защитих се меко аз, – че последния път, когато се видяхме с нея, я посъветвах да дойде да ви види.

– Тя наистина дойде... – призна едва чуто тя.

А това означаваше: твърде късно.

– Така ли? Кога?

Нима Орор ме бе послушала? Въпреки това самоубийството ѝ показваше, че тази среща не е постигнала очаквания резултат. Тя така и не се бе върнала към живота. Орор се бе оставила да бъде увлечена в спиралата на своя брат. Давид бе спечелил последния рунд.

– Не помня точно. Може би... няколко дни преди нейното... преди да науча за станалото.

Колебанието на Флоранс да произнесе жестоките думи показваше, че наистина страда.

– И... какво каза?

– Нищо особено – оплака се тя с глух и разтреперан глас. – Не си казахме кой знае какво.

И тогава, в спонтанен порив, аз на свой ред я притиснах до себе си, неспособна да призная какво си мисля в този момент: че нищо не би могло да спаси дъщеря ѝ. Че двете с нея бяхме направили всичко по силите си, за да избавим Орор от влиянието на по-големия брат. Напразно. Съвсем напразно.

Ненадейно от пелената на дъжда изплува друга фигура. Човекът застана отстрани и ни загледа неподвижно. Този път дошлият беше съвсем жив.

Изобщо не се притесняваше от пороя, свит в бежовия шлифер без качулка. Сивите му коси бяха мокри. Той открай време бе стоял встрани от семейство Барле и в същото време не бе преставал да брани него и децата като роден баща.

Сетне очите ми неволно спряха върху надгробната плоча пред мен: Андре и Ортанс Барле, 6 юли 1990 година. Починали в един ден.

Ирония бихте казали вие?

28

Март 2013 година

Въпреки това разговорът ни с Арман не се състоя в деня на погребението на Орор и Давид. Не беше нито времето, нито мястото. Освен това, така или иначе, след края на церемонията той бе изчезнал дискретно и незабелязано, както се бе появил.

Не споделих с Луи откритията, направени в трета стая. Защо допълнително да го обременявам? Никога не бе късно да поговоря с него, когато окончателно се завърне при мен.

На връщане към Париж късно вечерта в лимузината цареше още по-дълбоко мълчание. София заспа в прегръдките на Франсоа, а аз в прегръдките на Луи, опряла нос в татуираното на шията му цвете. Опиянена от неговия парфюм, броях дните, които ни деляха от освобождаването му и от момента, когато телата ни отново щяха да се слеят.

С полуотворени очи наблюдавах призрачния нощен пейзаж, който преминаваше край нас като на кино. На моменти от мрачните гънки на зрителната ми памет изникваха лица: лицето на Орор, на Давид, но също така деликатните черти на Ортанс, каквато я бях видяла на снимката. Яви ми се и строгото лице на Алис като предзнаменование, защото няколко дни по-късно и тя щеше да сложи край на живота си. Не научих подробности, но предположих, че не е понесла смъртта на своята голяма любов и е решила да последва Давид в отвъдното.

За щастие, през този период бях твърде заета и това за известно време пропъди от главата ми черните облаци. Дванайсет пъти дневно, третият том на моята еротична сага, неотдавна бе излязъл едновременно в двайсет и пет страни. Очертаваше се успехът му да превиши този на първите две части. Ева, Бербер и чуждестранните издатели настояваха да се захвана с осъществяването на следващите си творчески планове.

– Защо не направиш спин оф? – запита ме Ева през едно дъждовно мартенско утро.

– Да направя какво?

– Това означава да вземеш един второстепенен герой, например София, и да разкажеш нейната история. Например да опишеш работата на горещите момичета отвътре като самостоятелна интрига.

– Хм... – поколебах се и се намръщих, обзета от съмнение. – Признавам, че самата аз имах друго предвид.

Дори ако центърът на внимание, декорът или интригата биха се променили, не виждах как бих могла да използвам един и същ сюжет. А освен това вече бях мажоритарен собственик в агенцията на София и смятах, че е прекалено опасно да хвърлям светлина върху нашия не дотам законен бизнес. Откакто бях поела „Шарм“ и предоставила стаите на тяхно разположение, горещите момичета печелеха повече от всякога. Ала аз самата съзнавах колко уязвим е този успех.

– Имам две идеи, но не съм сигурна, че ще ти харесат... – обявих аз.

– Защо?

– Защото нито една от тях не е плод на въображението.

На издателски език това означаваше: никакъв търговски потенциал.

Ставаше въпрос за проект на четири ръце, моите и тези на Луи. Имахме намерение да използваме нашите еротични прищевки, придавайки им по-интимна и същевременно по-поучителна форма. Сега, когато милиони читатели по целия свят ми оказваха честта да следят написаното от мен, се чувствах задължена да споделя с тях онова, на което моята връзка с Луи дължеше своята необичайна сила. Щеше ми се и те на свой ред да превърнат любовта си в чувствен шедьовър. Както вече бях заявила по време на интервю: „Сексуалността преминава в еротика, когато престане да бъде само преживяване, а стане обект сам по себе си. Обект на изследване, на дебати или просто предмет на разговори в интимна среда. Когато се превърне в изкуство да се живее“.

– Още не съм се сетила за заглавие... Да речем, в първата книга ще става въпрос за историко-еротични разходки из Париж.

– Искаш да кажеш, нещо като посещение на местата, белязани от присъствието на прочути любовници от историята?

По това време актьорът Лоран Дойч вече бе представил в своята книга Метроном историята на столицата чрез поредица забавни случки и жънеше небивал успех. Моята цел не беше да разработвам същата тема, а да представя идеята на Луи, според която всяка парижка улица носи в себе си паметта за любовниците, които са се прегръщали на нея.

– Луи ще даде своя принос с енциклопедичните си познания, а аз ще представя портретите на прочутите любовници.

– А втората книга?

– Нещо по-практично.

Виждах, че предложенията ми я хвърлят в смут.

– Нещо като справочник за най-добрите места за правене на любов в Париж.

– Имаш предвид обществени места?

– Да. Е, не само... Но ще има и такива.

Отивах все по-далеч в разсъжденията си, без да съм се допитала до моя съпруг. Дори не знаех какво смята да прави след излизането от затвора. Разбира се, бяхме материално осигурени, но никак не го виждах да води живота на рентиер, който прекарва времето си в посещения на галериите. Дали щеше да подкрепи моите пристрастия, или щеше да си намери други?

Макар мислите ми да бяха поели в приятна посока, след разкритията, направени в трета стая, някои въпроси продължаваха да ме измъчват. След като грижливо прибрах документите в склад, разположен в сутерена на хотела, накарах Изиам да се погрижи за подновяването на малкото помещение. Срещу няколко банкноти Ягдиш скоро му придаде чудесен вид с помощта на украшения и огледала по стените и дори успя да постигне илюзията, че това тясно пространство разполага с изглед към улицата. Сега стаята изглеждаше два пъти по-просторна, отколкото бе в действителност.

В един здрачен следобед, под проливния дъжд се отправих към родилния дом „Сент Фелисите“. За моя изненада в сградата, строена през шейсетте години, бях посрещната от монахиня с бял воал.

– Добър ден, госпожо – поздрави ме тя с весел и напевен глас. – Може би желаете да бъдете приета?

– О, не... – смотолевих аз.

Как при това положение да призная, че се интересувам повече от миналото, отколкото от евентуалното ми бъдеще на майка?

Ангелската усмивка не слизаше от лицето ѝ.

– Бих искала да направя справка във вашия архив.

Извадих от чантата си акта за раждане на Луи и ѝ го подадох.

– На съпруга ми е. Роден е тук в края на шейсетте години.

– Виждам – отвърна тя. Тонът ѝ неочаквано бе станал по-рязък. – И какво повече искате да узнаете?

– Имам основание да смятам, че този акт за раждане е бил фалшифициран. Бих желала да проверя дали съдържанието на временното свидетелство за раждане, издадено от вас, потвърждава, че той е биологичен син на своята майка.

– Носите ли документ за самоличност?

Показах ѝ личната си карта и семейната книжка като доказателство за брачната ми връзка. Монахинята изчезна и след доста време се завърна с пожълтял лист хартия.

– Ето какво открих. Това е дубликат.

Документът, който ми подаде, озаглавен „Удостоверение за раждане“, съдържаше следния текст:

Долуподписаната г-жа Терез Льолуш, главна акушерка в родилен дом „Сент Фелисите“, удостоверявам, че именуващата се Ортанс Барле роди на 18 май 1968 година, в 16 часа и 20 минути, дете от мъжки пол.

Съставено в Париж, на 18 май 1968 година

– Днес подобни документи не се издават – уточни монахинята. – Прави се само когато детето е мъртвородено. В останалите случаи се издава направо временен акт за раждане.

Луи наистина бе дете на Ортанс, но нищо не говореше кой е неговият баща. Както предполагах, с помощта на този документ Андре без всякакви затруднения бе обявил, че той е негово дете.

За добро поведение Луи бе освободен десет дни предсрочно, но нито ден по-рано. За разлика от онова, което някои си въобразяваха, успехът на Десет пъти дневно и положителната светлина, в която представях Луи, не бяха повлияли по никакъв начин върху правосъдието. Той не се възползва от облекчен режим и напусна затвора точно в уречения ден, вечерта на един мрачен мартенски понеделник.

Всъщност в първите крачки на току-що получилите свободата си хора няма нищо празнично. Само аз и Зерки стояхме под дъжда и очаквахме пред високите стени да се отвори синята желязна врата. Къде бяха всички онези приятели, които го подкрепяха при влизането? Албан, Давид Гарше и останалите паразити, вдигали плакати и отправяли дръзки призиви?

Едва излязъл, Луи се втурна да се приюти при мен под големия чадър, който държах в разтрепераната си ръка.

– Къде искаш да отидем? – запитах полугласно, притисната в прегръдките му.

Известно му бе, че още преди месеци съм напуснала дома на госпожица Марс. Къде ли щеше да установи новото ни жилище?

– При Стефан.

Неуместният му отговор ме завари неподготвена. Желанието му да посвети първите мигове свобода на татуистката ме подразни.

– Сигурен ли си?

Той кимна с глава.

Ришар натисна газта, лимузината се плъзна безшумно и скоро се озовахме на улица „Роа дьо Сисил“. Макар моята гарсониера в Маре да бе на две крачки, не бях стъпвала в салона от години. Последният път бе, когато устроихме заедно със Стефан церемонията с татуировките на нашите пубиси за годежната ни нощ. Оттогава нямаше никаква промяна, а Стефан все така бе с военна фуражка на главата.

Когато Луи описа новата си приумица, тя не скри разочарованието си.

– Цялата азбука наведнъж?

– Да. Увита около дясната ми ръка.

Тоест симетрично на кадуцея над китката на лявата му ръка. Перото, което лекува чрез слово.

Новата татуировка окончателно скъсваше с проекта за Човека-Азбука. Първоначално Луи имаше намерение да разпредели буквите върху цялото си тяло, както и по протежение на своя живот. Така всяка татуировка трябваше да съответства на ключов момент от неговото битие.

– Може да има повторения... – отбеляза Стефан.

– Зная. Няма значение.

– Съгласна съм. Ти решаваш. Само че мога ли да те запитам защо?

Луи отправи към мен изпълнен с печал поглед и отвърна без колебание:

– Защото човек никога не знае още колко време има пред себе си.

Чрез полагането на всички тези букви наведнъж той искаше да приеме върху себе си цялото ми тяло. Нашите две същества никога нямаше да се разделят, защото кожата му щеше да бъде като обвита в моята. Веднага го разбрах и докато се отправяше към нишата, където работеше Стефан, аз, без да искам разрешение, го последвах.

– Искам същото – обявих високо и решително.

– Моля? – прошепна Стефан и завъртя недоверчиво очи.

– Искам да татуираш същата азбука върху дясната ми ръка. Съвсем същата като тази на Луи.

Луи сграбчи китката ми и я стисна толкова силно, че едва не изпищях. Не искаше нищо от мен, но моето желание вероятно го трогна повече от всички любовни думи на света.

На свой ред почувствах парещото докосване на иглата, която дълбаеше бразда в епидермиса ми. И то десетократно повече пъти от броя на буквите. За всяка от тях Стефан минаваше по няколко пъти по очертанията. И всеки път мастилото и кръвта се смесваха върху нежната плът над моята китка. Отначало помислих, че болката ще бъде нетърпима, но след първоначалния шок успях да я овладея. За татуировките на двама ни бяха необходими два часа. Когато Стефан приключи, нашите ръце, които природата бе направила различни, сега изглеждаха като изработени по един модел.

– Доволни ли сте? – запита тя, докато мажеше пламналата ми кожа с обезболяващ крем.

– Чудесно е – отвърнах аз.

Луи мълчеше, но знаех, че споделя моето щастие. Вече се намираше в моята обвивка от А до Я. Също както аз в неговата.

С все още пареща кожа се отправихме към „Шарм“, където вечерята с шампанско, приготвена от Изиам по моя поръчка, вече изстиваше. Това изобщо не ни интересуваше. Не чувствахме глад. Веднага заведох Луи в наскоро обновената трета стая и бавно и грижливо го съблякох, както обикновено се постъпва с пострадалите от изгаряния. Внимавах не само за местата на татуировките... Чувствах го тъй крехък... Не желаех сблъсъкът му с външния свят да бъде прекалено рязък. Исках да положа целувка върху всеки участък от разголваната му кожа. Не само духът му напускаше затвора, но също лицето му, коремът му, пенисът му. Прокарах устни по тила му, по раменете, по цялото му тяло, жадуващо за ласки.

Спомних си, че преди няколко години, когато литературните ми планове все още бяха откъслечни и лишени от подредба и сюжет, бях определила петте най-приятни преживявания в „Шарм“. Исках тази вечер да ги възпроизведа всичките, за да наваксам последните две години и половина, прекарани без секс.

Когато Луи застана гол пред мен, целунах последователно всяка негова татуировка с изключение на последната, разбира се. Черните очертания ми изглеждаха като врати и бе достатъчно да положа устни върху тях, за да разтворя широко целия Луи. Тънкият му пенис се изправи. Коленичих, за да го приютя в устата си, сякаш бе останал без подслон скитник. Той притвори очи, а под кожата му мускулите се издуха от напрежение. Вероятно си бе представял тази сцена хиляди пъти. А ето че сега я преживяваше наяве, докато бузите ми притискаха главичката, а езикът ми играеше по основата на члена му. Той хвана с две ръце главата ми и замръзна.

– Спри... Спри, прекалено хубаво е. Боя се, че ще свърша прекалено бързо.

Аз наистина вече усещах тръпките му. Желанието му бе толкова силно, че цялото му тяло бе придобило чувствителността на най-ерогенната зона. Само едно докосване би било достатъчно да го доведе до оргазъм.

Тогава се сетих, че за да забавя този момент, мога да го лиша от сетивото, което усилваше възбудата му. Протегнах ръка, дръпнах вратата на малката стая и изключих осветлението. Тъмнината беше почти непрогледна. Също както София и Франсоа се бяха открили първоначално, без да се виждат, ние трябваше да се преоткрием слепешката. Вниманието ни щеше да бъде насочено към миризмите, предизвикани от допира на телата ни, на пръстите и на устните, към мимолетния шум от нетърпеливите ни движения. Наложи се опипом всеки от нас да намери мястото си до другия, в другия. Изправен пред мен, с пенис между бедрата ми, той жадно пъхна показалец в омекналата ми вагина и този ненаситен дервиш започна да се върти, докато първата вълна не го заля и потече на солени лепкави струйки по дланта.

Последвалото мляскане ми показа, че той ближе пръстите си, вкусвайки по този начин моята наслада. Прокарах ръка по оголената главичка и усетих, че семенната течност вече е избила, знак, че и той приближава до зенита.

Стаята беше толкова малка, а сгъваемото легло толкова тясно, че се питах как Арман и Ортанс са успели да изживеят своята любов в подобни условия. При това без съмнение именно тук бяха заченали момчето, което сега притисках до гърдите си. В каква ли поза се бяха слели? Колкото и неудобна да е била, от нея се бе родило любимото на сърцето ми същество. Щеше ми се сега да са тук, за да прошепнат на ухото ми вълшебните думи, за да можем на свой ред да заченем в това кътче на хотел „Шарм“.

След като опитахме различни позиции, предвид наличното пространство, накрая избрахме отвесното положение. То в най-голяма степен задоволяваше и двама ни. Луи знаеше, че освен дълбокото проникване, особено харесвам позите, които не пренебрегват предната част на вагината ми. Ето защо ме притисна с лице към стената, застана между краката ми, като сви колене, колкото да може да достигне до влажната ми от желание цепка. Така при всеки тласък пенисът му минаваше по грапавия ръб, подобно на лък, който се стреми да изтръгне звук. Звукът обаче дойде не отдолу, а от гърлото ми. Отначало тихо изпъшках, а след това възторжените ми стенания ставаха все по-силни. Оргазмът бе толкова силен, че усетих как лявото му коляно се огъва под тежестта на слетите ни тела.

– Добре ли си? – запитах го аз.

В отговор той леко впи зъби в тила ми, но аз усещах, че едва се сдържа да не ме разкъса цялата. Членът му бе обзет от сетните тръпки, благодарение на които той за пореден път докосна най-чувствителната ми точка.

Помислих си, че занапред за любовните ни игри ще имаме на разположение целия хотел, най-прекрасните стаи в Париж. Щяхме да се прегръщаме под одобрителния поглед на най-красивите куртизанки – Жозефин дьо Боарне, Мари Бонапарт, Каролин Отеро и всички останали. И все пак постоянно ще се завръщаме, за да се любим в тази тясна, тъмна и лишена от удобства стаичка, наше гнездо сега и завинаги.

Сякаш сенките на неговите родители все още витаеха тук, затова не можах да се сдържа и го запитах:

– Знаеш ли кой друг е правил любов тук?

Отначало той не повярва. После, след като се облече, изслуша моя разказ, подкрепен с доказателства и документи. Явно убеден в неговата истинност, стоеше слисан, неспособен да произнесе нито една дума. Вложих всичките си усилия, за да смекча шока от това разкритие, но въпреки това с всяка следваща подробност го виждах как се затваря в себе си, как, подобно на охлюв, се прибира все по-дълбоко в черупката си.

Когато приключих, стегнатите мускули на лицето му го бяха превърнали в страховита маска.

– Повикай го. Още сега – тихо, но с необикновена решителност каза той, почуквайки с бастуна си по пода.

– Почакай, той...

– Кажи му да дойде тук! – прекъсна ме глухото ръмжене, изтръгнало се дълбоко от гърлото му.

Арман отговори на повикването без каквито и да било възражения. След появата му на гробището в Рокабей вероятно бе очаквал това. Може би дори се бе надявал. Изиам сигурно го бе осведомил за случващото се в трета стая. От този момент нататък Арман е бил наясно, че часът на равносметката наближава.

Когато два часа по-късно се яви на рецепцията в „Шарм“, господин Жак веднага ме предупреди. Луи държеше разговорът с майордома – той продължаваше да го нарича така – да се състои на неутрално и публично място. Малкият салон отдясно на входа беше напълно подходящ. Слизахме по стълбите, когато зърнах фигурата на Арман, по-прегърбена от всякога.

– Добър ден, Ел – поздрави той.

Гласът му леко трепереше, а сбръчканото му лице бе изкривено в пресилена усмивка.

– Добър дан, Арман.

Бащата и синът не смееха да разменят поздрави. Накрая Арман плахо кимна към Луи, който се отпусна в един от малките, тапицирани в червен плюш фотьойли. Беше като ударен от мълния, напълно неспособен да преодолее смущението си, и затова на мен се падна да подхвана разговора.

– Знаете защо ви помолих да дойдете тук, нали?

– Да – отвърна Арман и наведе глава като виновно дете.

Беше облечен в обичайните кадифени панталони и жилетка и сякаш бе слязъл от екрана на черно-бял филм. Би могъл да играе ролята на начален учител или на пенсиониран слуга, когото неблагодарните господари са забравили в килера.

Подобно на пострадалата лодка в „Рош брюн“, Арман бе прекарал живота си в сянката на фамилията Барле. Бе стоял неизменно встрани, забравяйки за собствените си нужди, пренебрегвайки насъщните си стремежи. За момент си представих лъскавата моторница и се запитах какво ли е станало с нея след продажбата на търг. По всяка вероятност е била закарана на сметището или използвана като дърва за огрев през някоя студена зима.

Следях крадешком Луи, опасявайки се да не се нахвърли върху стареца или, напротив, да се строполи в безсъзнание.

После ненадейно Арман се реши. На пресекулки, с лице, зачервено от вълнението и от изпития в последния момент за кураж алкохол, той заяви без заобикалки:

– Двамата с Ортанс направихме всичко възможно... Всичко възможно да съхраним нещата.

Да съхранят финансовата империя на Барле, съвършеното семейство, съставено от Андре, Ортанс, Давид и Луи, ваканциите в Динар, разходките в морето с моторницата... За да не накърни тази идилична картина, Арман бе приел да се откаже от всичко. И на първо място да изживее открито любовта си съм Ортанс.

– Дълго ли продължи това?

Луи внезапно наруши гневното си мълчание. Ала едва посмя да погледне възрастния мъж с посивели коси. Арман се намръщи, преструвайки се, че не е разбрал въпроса.

– Ти и мама – процеди Луи. – Дълго ли продължи?

– До смъртта ѝ – призна едва чуто нашият събеседник.

– А вие... Искам да кажа, как започна това?

Арман едва вдигна очи като тъжно старо куче и едва отлепи устни. Открай време виждах в него някакво особено благородство, известен аристократизъм, но ето че сега пред мен седеше просто един изнурен старец. Вече разбирах защо тъй често е посягал към бутилката.

– Баща ти беше постоянно зает и почти не се прибираше. В края на шейсетте години неговата компания се разрастваше с бурни темпове. Андре изкупуваше един след друг провинциални вестници.

Сред които и прословутия Емрод, ръководен от Роже Льобурде, бащата на Давид и Емили-Орор, до неговото самоубийство.

– Непрекъснато пътуваше... – добави той, сякаш да подкрепи оправданието си.

– А ти си бил непрекъснато у дома – заядливо го прекъсна Луи. – Така ли?

– Зная какво си мислиш. И аз си помислих същото. Особено когато Ортанс сподели с мен за стерилитета на Андре. Само че не бях просто удобен заместник.

Дали не се опитваше да убеди сам себе си? Да ни представи разкрасена картина на своята тайна любов? За момент си спомних снимките, на които той бе заедно с Ортанс. На тях тя изглеждаше щастлива, а той силно, безкрайно влюбен в своята богиня.

– Двамата се обичахме.

– А татко... Андре – поправи се Луи. – Той със сигурност е знаел, че не е мой биологичен баща, нали? Никога ли не те заподозря?

– Със сигурност го е направил... На предпочете да затвори очи. Никога не е говорил за това. Нито с мен, нито с Ортанс. Смятам, че за него най-важно бе да съхрани на всяка цена семейството си. Макар да знаеше, че всичко е привидно.

По лицето на Луи премина тръпка. Дори когато порасне, едно дете не се разделя с представата за своите сплотени и влюбени родители, залог за неговото съществуване. Само с няколко думи майордомът бе строшил тази картина и сега детските спомени се пръскаха на всички страни като частите на пъзел.

– В такъв случай защо не избягахте заедно, ти и мама? Защо тя просто не е напуснала татко?

– Имай предвид, че времената бяха други. А освен това...

Той отправи към мен пълен със съжаление поглед.

– А освен това? – настоя безмилостно Луи.

– Имаше ги Давид и Орор... И преди всичко те имаше теб, редом с тях.

– Не разбирам.

– Ортанс много скоро прозря истинската природа на Давид. Беше го осиновила с надеждата да изправи злото, сторено от Андре. Ала Давид растеше и ставаше все по-очевидно намерението му да съживи миналото.

– И да си отмъсти?

– Да... По-скоро да възмезди Орор и самия себе си за онова, което бяха изгубили.

– И каква е връзката с мен?

– Ортанс се боеше, че Давид ще те стъпче по пътя си, както постъпваше с всички около себе си. Повярвай ми, безброй пъти е била на път да разкрие връзката между Давид и Орор. Включително в деня на тяхната сватба.

– И защо не го направи? За мен това би променило всичко! Тя знаеше, че съм луд по Орор!

Този вик на отчаяние накара гърдите ми да се свият от съчувствие и ревност.

– Поради същата причина, която я накара да остане при своя съпруг: искаше да те защити от Давид.

Арман, бащата, останал в сянка, през цялото време бе закрилял своя син и в рамките на своите възможности се бе старал да облекчи живота му. Накрая двамата братя се бяха унищожили взаимно, а Арман се бе провалил в онова, на което бе посветил живота си. Старият майордом сигурно се чувстваше отговорен за тази катастрофа.

– Смятате ли, че Давид би стигнал дотам, че да посегне на живота на Луи? – намесих се аз.

– Не, не мисля...

– А злополуката с моторницата? С един удар цялото семейство Барле да бъде премахнато! Само не ми казвайте, че не сте заподозрели Давид?

Той закърши ръце, погледна ни с просълзените си очи и накрая промълви:

– Знаех, че Давид няма нищо общо с този инцидент.

– Откъде можеш да бъдеш толкова сигурен? – запита предизвикателно Луи.

– Защото... – отвърна старецът и се закашля. – Защото аз повредих руля на лодката.

Луи остана с отворена уста. За момент помислих, че ще вдигне бастуна и ще започна да удря прегърбеното тяло на своя баща. Ала той не помръдна, явно замръзнал от изумление.

– Опитали сте се да убиете сина си и майката на вашето дете? – обадих се едва чуто аз.

– Нищо подобно! – възмути се Арман. – Ортанс и Луи изобщо не се качваха на тази моторница. Инак никога не бих направил подобно нещо!

Това съвпадаше с чутото от мен. Лодката е била любима играчка на Андре и Давид и само те са излизали с нея в морето. Само те с изключение на фаталния юлски ден на 1990 година...

– Разчитали сте да премахнете Давид и Андре, така ли?

Той кимна с глава и допълни:

– Жаждата за власт на Андре и стремежът за реванш на Давид... Всички злини в това семейство се дължаха на тях. Зная, че звучи налудничаво, но си въобразявах, че ако тях ги няма...

Той млъкна и едри сълзи потекоха по покритото му с червени петна лице.

– Ще заживеете тримата, така ли? – предположих аз.

– Ще заживеем щастливо... Да, зная, че звучи ужасно наивно.

Родните баща и майка с тяхното дете. Не толкова наивно и неоправдано, ако си помисли човек.

Ала нещата се бяха преобърнали по начина, известен на всички. Арман бе станал причина за смъртта на Ортанс и бе осакатил за цял живот Луи. След това бе положил всички усилия да поправи стореното, като държи Давид колкото се може по-далеч от брат му. И да се намесва всеки път, когато собственият му син кривне от правия път.

Така, след сключването на онова ужасно споразумение между двамата братя, той се бе поставил изцяло в услуга на Луи и на всичките му налудничави прищевки. Бе съставял бележките и поканите за нашите нощни срещи, изпращал бе писмата в сребристи пликове, дебнал бе какво ще кажа в просъница: „Така няма да успее да ме накара да се почувствам на седмото небе“. Готов на всичко в името на нашата идилия и за да ме отнеме от Давид.

– Искали сте да осигурите на мен и Луи живота, който не сте могли да имате с Ортанс... – предположих аз.

– Да, доколкото ми позволяваха възможностите.

Затова бе осведомил Орор за моето съществуване и бе положил усилия войната между Давид и Луи отново да пламне и този път неговият син окончателно да излезе победител. Луи щеше да ме завоюва, да ме отнеме от Давид и по този начин да постигне онова, което баща му не бе успял да направи.

Една тайна обаче продължаваше да ме измъчва.

– Вие ли свързахте дома Марс с камерите в стаите на хотел „Шарм“? Значи, вие се използвали системата за наблюдение, инсталирана от Андре?... Или може би се лъжа?

– Права сте... Когато Давид започна да се забавлява с момичетата, които се снимаха в порно филмите, разбрах, че един ден това може да послужи. Дори не съм си представял до каква степен... Нито пък че точно ти ще натиснеш копчето за запис в най-подходящия момент.

Усилията му да избави Луи от потисничеството на неговия брат наистина бяха стрували живота на Андре и Ортанс, но, от друга страна, благодарение на тях Давид и Орор окончателно бяха излезли от играта и бяха сложили край на живота си.

Арман бе използвал системата за наблюдение, аз бях натиснала копчето за запис и така любовта бе превърнала двама ни в убийци. При това обединени от страстта към един човек: Луи.

Последният явно сега си даваше сметка колко силни са връзките между трима ни, защото погледна баща си с неочаквана нежност, а в очите му се четеше съчувствие, може би прошка. Със сигурност му бе необходимо още време, за да даде израз на своята признателност и любов към стареца. Надявах се това да стане, преди Арман да напусне този свят. Не разполагаха с много време, за да се почувстват истинско семейство.

29

Май 2013 година... и след това

Докато се преоткриваме взаимно, Луи придобива някои нови навици. Не зная защо сега позата 69 става все по-предпочитана. В нея има някаква особена нежност, плавност и внимание към другия, което ни подхожда. Когато сме съчетани по този начин, никой от нас не усеща нито за миг умора или отегчение. Напоследък Луи обича да поема между устните си моя клитор. Лапва изведнъж малкото ми вирнато израстъче като бонбон, който мигом се стапя в устата. Не минава много време и тази пъпчица става толкова чувствителна, че и най-малкото докосване е достатъчно, за да я наелектризира. Понякога възбудата продължава чак до следващия ден и допирът до слиповете ужасно ме възбужда.

Скоро се установихме в дома на госпожица Марс ако не за друго, то поне за да имаме постоянен адрес. На практика прекарвахме вечерите в хотел „Шарм“, във втора или трета стая, като според желанието си минавахме от едната в другата.

Луи държеше да продължи да живее в своя дворец на улица „Тур де Дам“. Отстъпих без възражения на тази му прищявка, давайки си сметка за всичко, което бе пожертвал заради мен през изминалите години: отказал се бе от Орор, нарушил бе договора с Давид и бе предпочел пред своя брат любовта си към мен. И въобще бе приел да се сблъска с мрачното минало на своето семейство.

В същото време оставаха няколко нерешени въпроса. Трябваше ли да запазим системата за наблюдение, инсталирана от Андре и използвана по-късно от Арман по известния вече начин? Споразумяхме се да съхраним основните линии и по-конкретно връзката със стаите в „Шарм“. Така занапред имахме възможност да се отдаваме на приятно воайорство за сметка на горещите момичета на София. Известно е, че с времето брачните нощи се нуждаят във все по-голяма степен от фантазия. В замяна на това се отказахме от видеовръзката с дома Дюшеноа. Джанфранко, италианският милиардер, който купи някогашното жилище на Давид, стана наш приятел. Не бяхме дотам извратени, че да наблюдаваме любовните му игри без негово знание.

Що се отнася до камерата във втора стая, тя се превърна в най-добрия стимулант за нашето либидо, обезсмъртявайки бурните моменти на нашата интимност.

След завръщането на Луи имам странното и доста опияняващо усещане, че нашето съвместно съжителство се свежда до една безкрайна сексуална връзка, прекъсвана на моменти от епизоди на всекидневието. Животът ни е наслада и прозаичните задължения, които на моменти я смущават, допълнително усилват желанието ни. Когато не правим любов, мислим за нея, говорим за нея, пишем за нея или кроим планове за бъдещите ласки, водени от неудържимия стремеж да се слеем. Преди твърдях, че сексът преминава в еротика, когато престане да бъде само преживяване и се превърне в обект сам по себе си. Сега смятам, че той може да бъде тъй неразривно свързан с вашия живот, че действията и мислите стават неотделими като телата на любовниците.

Много по-сериозна бе дилемата по отношение на Арман. След продажбата на дома Дюшеноа той намираше подслон у приятели, но, от друга страна, и дума не можеше да става да постъпи на служба като майордом в дома Марс, както той сам бе предложил. Намерихме компромисно решение с назначаването му за портиер в хотел „Шарм“ на мястото на господин Жак, който не бе понесъл унижението да бъде подчинен на бившия грум и бе напуснал. Арман чудесно се справя с новата си роля, която му е съвсем по мярка, а вродената му приветливост очарова клиентите. По този начин се радва на собствени доходи и не живее с мисълта, че зависи от нас. Освен това можем да се виждаме с него при всяко от нощните ни посещения в хотела. Малко по малко бащата и синът свикваха един с друг и започваха постепенно да дават израз на взаимните си чувства.

Що се отнася до моята гарсониера на улица „Трезор“, решихме да я превърнем в работен кабинет, където всеки от двама ни може да се уедини, предимно през деня, за да пише на спокойствие. Истината е, че често прекарваме там заедно следобедите под предлог, че се каним да работим върху проектите за бъдещи книги, обсъдени с Ева, а в действителност правим любов върху тясното и неудобно легло като някакви припрени и непохватни студенти.

Когато прекарвате живота си, правейки любов, времето започва да тече по удивителна крива. Изострените ви сетива непрестанно ви приковават към сегашното. Чувственото течение постоянно ви носи и отблъсква встрани всякакви други дразнения. Няма носталгия, няма спомени, а само бегла памет за минали оргазми. Занапред аз и Луи сме способни да даряваме ума си с наслада, все едно че той е ерогенна зона като всички останали... Може би дори по-отзивчива и плодоносна.

Не след дълго обаче у Луи се проявиха стремежи, различни от издателските проекти на четири ръце. С мое разрешение и с разрешението на Бербер, който държеше авторските ми права, той кръсти новата си галерия Десет пъти дневно. Разположена е в помещенията на бивша ремонтна работилница, недалеч от канала Сен Мартен, и не дава израз на претенциозните амбиции, довели до провала на галерията „Соваж“. Няма го Давид Гарше с неговите иконоборчески инсталации. Далеч по-скромна, тя предлага пространство за изложби на еротични фотографии, а разполага също така с кът за продажба на книги, който достойно съперничи на митичната книжарница „Мюзардин“. Отново е ангажиран Албан, който се занимава с организирането на изложбите, докато Луи скромно се отдава на своята страст към еротичната литература и издирва за редовните ни клиенти редки и скъпи издания.

Отчасти благодарение на названието, всъщност заглавие, станало световноизвестно и привличащо поток от чуждестранни туристи, галерията Десет пъти дневно никога не остава без посетители. Без да носи особени доходи, тя е достатъчно печеливша, за да осигури заплатите на трима служители, като за целта Луи се отказа от своя дял. Може да си позволи лукса да работи за удоволствие.

Това дистанциране от материалните неща, което идва с богатството, стана още по-осезаемо, когато получих първите суми от Холивуд. След години колебание филмовата версия на моята сага ней-сетне придоби конкретни очертания. Междувременно бяха сменени продуцентите, а полемиката около кастинга предизвика буря в Интернет, която постави под въпрос моя собствен избор. Всъщност това вече няма значение. Не страдам от никакво тщеславие. Могат да ангажират прекалено стара или прекалено руса актриса, не по-сексапилна от саксия. Тази история вече не ми принадлежи. Животът ми се промени. В него вече няма страдания и интриги. Той се вписва в сегашния момент чрез моите сетива.

Когато проникваш в устата ми, любов моя, имам усещането, че съм сита за дни напред. Черпя сили от теб, наслаждавам се на живота, опивам се от желание. Толкова обичаш да те смуча, че едва си спомняш за съществуването на моята вагина. „Така няма да направим бебета!“, шегуваш се понякога ти. Толкова ли е важно това? А и нима въобще имаме подобно желание?

Сред щастието, в което пребиваваме, от време на време до нас достигат вести за приятели и познати. В края на пролетта получих радостен имейл от Олга, която е бременна от украински индустриалец. Още не знаела от какъв пол е бебето, но се заканва: „Ако е момиче, непременно ще го кръстя Анабел“.

Трогнах се до сълзи, когато получих покана за сватбата на София и Франсоа, защото този брак слагаше край на дългите години лутания и безпаричие за моята приятелка. Ясно е, че аз ще кумувам. Ясно е, че непременно ще се допита за мен при избора на роклята. Що се отнася до мястото на празненството, без изненада научих, че то ще се състои в Боа Прео, павилиона недалеч от замъка Малмезон, където се бяхме оженили аз и Луи. Тази подробност ме зарадва, защото предвещаваше сближаване на двете семейни двойки.

– Ще ми се и ние да се татуираме... – каза ми София по телефона.

– Ти... и Франсоа? – учудих се аз.

– Отначало не беше много навит. Но после му обясних, че татуировката ще бъде на задника и никой друг освен нас няма да я вижда, така че накрая го убедих.

Напуши ме смях.

На няколко пъти Ема и Тони ни каниха на среща в „Ту муунс“, за да преживеем отново някогашните лудории. Ала за нас това време е отминало и им отказахме.

Медиите разпространиха новината, че B-GKMP, френският филиал на корейската група, някогашната група „Барле“, е бил препродаден на шведски пенсионен фонд. Предстоят нови съкращения. Антоан Гобер на свой ред изтърпя наказанието си и излезе от затвора „Санте“. Сесил Маршадо ще сключва втори брак с бившия шеф на Франсоа в Економист. По този начин проявява известна пресметливост, която не учудва никого.

Ала отникъде не идваха вести за Фред. Вечно сърдитият рокер бе напълно изчезнал от хоризонта. Едва след няколко месеца Пеги, другата най-добра приятелка на София, заяви, че уж го видяла сред бездомниците на площад „Шатле“, но нищо не потвърди това шокиращо твърдение.

По наше искане Изиам инсталира във втора стая голям плосък екран. От време на време гледаме на него кадри, заснети с камерата. Така се наслаждаваме на собствените си секс изпълнения и умножени минаваме във всички измерения. Няма кътче в пространството и времето, което да остане встрани. Запълваме цялата вселена и оргазмите ни придобиват галактични размери.

В началото на лятото един телевизионен канал излъчи Непознатата в Париж, посредствения филм, в който за момент се мярка Орор. Когато я зърнах да прекосява екрана на втори план, усетих как цялата се разтрепервам и не можах да сдържа сълзите, които рукнаха от очите ми.

Посвещението, което ѝ бях отправила малко преди нейната смърт, сега ми се стори по-точно от всякога:

„...занапред ще мисля за теб

и дори по-често отпреди,

защото с теб сме двете страни на една монета,

която при всяка игра на съдбата

ще пада ту на твоята, ту на моята страна“.

И така, монетата бе паднала на моята страна. Нейната бе престанала да съществува. Занапред трябваше да живея заради двете. Колкото се може по-силно и по-дълго.

На другия ден, след излъчването на филма, по силата на странно и доста смущаващо съвпадение Луи се прибра малко по-късно от обикновено с тайнствено изражение, което добре познавах. На бузата му се бе появила прословутата дяволита трапчинка. Той извади привързана с лента кутийка и ми я подаде.

– Но... Още нямам рожден ден! Той е чак другата седмица.

– Зная. И изобщо не ми пука. Отвори я!

С мъка развързах възела и повдигнах капака. Вътре блесна кръглият циферблат на часовник. Извадих го и дълго го гледах, занемяла от изненада и вълнение.

– Кога го купи? – промълвих накрая.

– Преди няколко години. Малко след като ти го забеляза.

Значи, още тогава е обръщал внимание на моите желания.

„Ролексът“ от витрината на антикварния магазин „Нативел“, който имах намерение да подаря на Давид, сега цъкаше в шепата на разтрепераната ми ръка.

– И защо... Защо сега?

– Изчаквах най-подходящия момент.

– И смяташ, че е настъпил? – запитах го, взирайки се в усмихнатото му и същевременно сериозно лице.

– Да... Поне така мисля.

Нямаше нужда от обяснения. Чудесно разбирах значението на този подарък: времето бе отминало. „При това не зле“, би казала София.

Дори никак не зле.

Тъгата все още ме навестява от време на време, но сега тя се смесва с радостта, която тече в жилите ми. Така двете емоции се сливат в едно. Аферите, свързани с фамилията Барле, и въобще миналото, не ми оказват никакво влияние. Изцяло съм в сегашното и живея единствено чрез него. В момента пиша редовете, които четете.

Виждате ли как извивам снага върху леглото под ласките на моя мъж? Виждате ли моя оргазъм, докато той впива уста във вагината ми, а след това вкарва в мен своя член? Чувствате ли като мен тръпката, предвестница на бъдещето, мълнията на живота, която преминава през тялото ми, когато той хвърля в него своето семе?

Нашите татуировки Ин и Ян са слети завинаги. Вече са едно цяло. И все пак може би скоро, може би още утре те няма да бъдат сами. Ще се появят и други.

Епилог

18 юни 2015 година

Двете пълнички крачета са неподвижни. И внезапно се размърдват, колебливи, неуверени, все още неспособни да вървят. Момиченцето тупва на гладкия паркет и писва, а рокличката на цветчета оголва пухкавите му бутчета и се вдига чак до главицата с тъмни букли.

Втурвам се да го вдигна. Моето бебе, моята дъщеричка. Близките и познатите край нас ни гледат с умиление: Арман, Ребека, Албан, Бернстейн, Ева и дори Зерки. До мен София пъчи наедрелия си корем.

– Слава богу, че чакам момче! Момчетата проговарят по-късно, но прохождат още на десет месеца.

– Я стига! – хокам я засмяно аз.

В изискан костюм и жилетка, строен и елегантен както при първата ни среща, облегнат на бастун със сребърна дръжка, Луи ми дава знак, че е мой ред да взема думата. На минаване край мен ме целува по тила, както открай време обича.

– Госпожице Ел – шепне в микрофона Изиам. – Да кажеш няколко думи...

Защото всички са тук в моя чест. Днес е моят рожден ден. По идея на София, колкото приятна, толкова и нелепа, една от стаите в хотел „Шарм“ занапред ще носи моето име. До този момент не е била използвана, а сега е изцяло обновена.

Стаята „Ел Барле“ е на разположение на гостите и без съмнение ще привлече вниманието на множество туристи.

Ето че сега съм равна на прочутите куртизанки, прославени в този хотел. За разлика от тях аз съм жива и за в бъдеще двойките ще се отдават на наслади, мислейки си за мен. Горда съм, макар да не съм сигурна, че съм заслужила подобна чест. Но хайде, стига излишна скромност. В крайна сметка написаното от мен вдъхна пламък в сексуалния живот на милиони читатели!

Франсоа Маршадо ми отправя окуражителна усмивка. Откакто отново ходи, и той не се разделя с бастуна, впрочем подарък от моя мъж. Отдалеч двамата са като събратя по неволя.

Докато приближавам към малкия подиум, издигнат в единия край на стаята, обзаведена в напълно съвременен стил, Луи вдига дъщеричката си, която шава, очевидно все още стресната от падането. Това излъчващо решителност чело, тази нежна упоритост... ми напомнят за мама. Вече пет години, откакто нея я няма. Но моята дъщеря ще познава баща си. За нея той ще бъде винаги тук.

Впрочем, привлечен от моята известност, моят собствен родител се е свързал с Ева в Канада, където навремето е заминал в доброволно изгнание. Искал да ме види. Съжалявал за десетилетията отсъствие и мълчание. Все още не съм отговорила. И не знам дали някога ще го направя. Не се чувствам готова.

И понеже малката продължава да се дърпа в дългите ръце на баща си, аз се навеждам към микрофона и нежно се опитвам да я усмиря:

– Емили... Емили, миличка. Позволи на мама да каже няколко думи. Потърпи само минутка.

Благодарности

Бих искала да благодаря преди всичко на моята агентка Ана Ярота.

Благодаря също така на нейния чудесен екип, който съдейства за осъществяването на този проект: Тед, Глейдис, Марк, Одри, Алексис и всички останали, на които не помня имената.

Благодаря на издателите по света, които оказаха доверие на френското ми перо, с всички негови тикове, прищевки и непреводими галицизми!

Благодаря на моя баща, че подхрани въображението ми на възрастна чрез книгите, които открих у дома през младежките си години.

Благодаря на разните татуировчици, които през всички тези месеци съдействаха по свой начин за раждането на тази книга и особено на чудесните момичета от „Драгон Тату“.

Благодаря на Човека-Азбука, далеч не толкова виртуален, колкото си въобразява той самият.

Благодаря на приятелите и близките за постоянната подкрепа и по-специално на някои от тях, които ме насърчаваха: Еманюел, която благосклонно се отнесе към написаното от мен, но също така на Вероник, Кристин, Валери, Филип, Ерик, Виржини и др.

Примерна библиография

Онези, които тепърва започват да съставят своя библиотека от еротична литература, биха могли да се възползват от препоръките на Луи Барле и да прочетат за своя полза (в хронологичен ред на публикуването):

Молба към Афродита, Сафо

Сатирикон, Петроний

Изкуството на любовта, Овидий

Декамерон, Бокачо

Кентърбърийски разкази, Джефри Чосър

Галантните дами, Брантом

Забранени разкази, Жан дьо Лафонтен

Еротични сонети, Джорджо Бафо

Историята на моя живот, Джакомо Казанова

Софата, Морална приказка, Клод Кребийон

Фани Хил, или мемоарите на една лека жена, Джон Клилънд

Еротика Библион, Оноре-Габриел дьо Мирабо

Порнограф, Никола Едм Ретиф дьо Ла Брьотон

Философия в будоара, Маркиз дьо Сад

Моят таен живот, Анонимен автор

Дете на бардака, Пиго-Льобрюн

Гамиани, Алфред дьо Мюсе

Венера с кожените дрехи, Леополд фон Захер-Мазох

Песни за нея, Верлен

Дневник на едно порочно дете, Юг Рьобел

Единайсет хиляди камшика, Гийом Аполинер

Подвизите на младия Дон Жуан, Гийом Аполинер

Наръчник по добри нрави за девойките в пансионите за благородни девици, Пиер Луис

Вагината на Ирен, Луи Арагон

История на окото, Жорж Батай

Любовникът на лейди Чатърли, Дейвид Хърбърт Лорънс

Тропикът на Рака, Хенри Милър

Света Богородица на цветята, Жан Жьоне

Сексус, Хенри Милър

Историята на О, Полин Реаж

Лолита, Владимир Набоков

Еманюел, Еманюел Арсан

Септантрион, Луи Калаферт

В полетата, Андре Пейр дьо Мандиарг

Синдромът Портной, Филип Рот

Делтата на Венера, Анаис Нин

Любовни истории на обикновената лудост, Чарлс Буковски

Аз и той, Алберто Моравия

Комплексът на Икар, Ерика Джонг

Мемоарите на едни гащи, Еме Дюбоа-Жоли

Горчива луна, Паскал Брюкнер

Любовникът, Маргьорит Дюрас

Бурята, Режин Дефорж

Месарят, Алина Рейес

Книжна жена, Франсоаз Рей

Механиката на жените, Луи Калаферт

Автопортрет в ерекция, Гийом Фабер

Чукай ме, Виржини Депант

Sex Vox Dominam, Ришар Моржиев

Механичен ерос, Пиер Буржад

В моята спалня, Гийом Дюстан

Панаир на свинете, Еспарбек

Възрастите на Лулу, Амулдена Грандес

Към белите, Филип Джиан

Сексуалният живот на Катрин М., Катрин Мийе

Моята капитулация, Тони Бентли

Тайни жени, Аня Оз

А Б В Г Д Е Ж З И К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я АА А А А А

Content

Ема Марс
Хотели.Трета стая
(част трета от трилогията "Хотели")

За автора

Париж, първите дни на юни 2010 година, Утро в хотелска стая

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Епилог

Благодарности

Примерна библиография