ЕМА МАРС

ТРИЛОГИЯ "ХОТЕЛИ"

(цялата трилогия в една книга)

ХОТЕЛИ. ПЪРВА СТАЯ

(книга първа от трилогията "Хотели")

Наистина Амур ще е голям учител,

кого ли той не е обучил и възпитал,

едно си бил и на - променяш се за миг,

ако си примерен, послушен ученик.

Молиер

Училище за жени (действие III, сцена IV)

Превод Кирил Кадийски. - Б. пр.

За автора

Ема Марс е френска авторка на двайсет или трийсет години. Освен ако не е на четиресет. Харесва възрастта си, каквато и да е тя, и живее живота, който си е измислила.

Повече от всичко обича мостовете между реалността и художествената литература.

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

Никога не съм принадлежала към категорията жени, които твърдят, че всички хотелски стаи си приличат. Че не са нищо повече от анонимно пространство, без собствен облик. Обикновени хладни помещения с еднакво обзавеждане, предоставящи стандартни удобства от днес до утре. Въпросните жени, изглежда, само са спали в тези стаи, изморени от пътуването и очакващи следващия влак или самолет. Трябва да си ги обитавала през деня, когато хотелът е почти пуст, за да усетиш тяхното своеобразие и уникалност. Да си изпитала трепет, да си се вслушала във всяко от сетивата си, за да доловиш следите, оставени от онези, които преди теб са се смели тук, плакали са, обичали са се или са стигали до оргазъм. Именно в хотел научих през последните месеци, че онова, което получаваш, се съизмерва с онова, което даваш. Ако просто се отдадете на съня, на скуката или на тъгата, до вас ще достигне единствено отражението на собствената ви печал или на собственото ви безделие. И в резултат ще си тръгнете оттам, уви, все същата, без каквато и да било промяна.

Ала ако се вслушате в онова, което една хотелска стая може да ви разкаже, ще чуете безброй истории, безброй случки, безброй въздишки, към които ще ви се прииска да добавите вашите собствени. Понякога най-любопитните биват дори обсебени от тези гласове на миналото. Парфюмът, с който е пропита завесата или покривката на леглото. Оцелялото след почистването петънце. Точиците по огледалото, които рисуват нечия сянка, нечий силует. Всички тези подробности проникват във вас, овладяват ви и ви приканват на свой ред да преживеете вашата собствена история.

Именно това се каня да направя в този момент, гола, със завързани за таблата на леглото ръце. Да прибавя нови страници към разказа, започнал много преди този ден, много преди самата мен. Както повечето стаи в хотел „Шарм“, стаята „Жозефин“ предлага огромно, закрепено върху тавана огледало. По този начин, в очакване на сериозните действия, имам възможност да се съзерцавам на воля. Аз, Анабел Барле, по баща Лоран, двайсет и три годишна, сключила брак същата година, готова да се отдаде на мъжа, който се подготвя в банята. Единственото сигурно нещо е, че той не е моят съпруг. А ако беше той, нима щяхме да се намираме тук? Често казано, щяхме ли да стигнем дотук?

Наричат ме Ел. Открай време и при всякакви обстоятелства. Без съмнение защото името Бел

би било непосилен товар. Ала, повярвайте ми, обикновеното Ел^1 ми тежи още повече. Така сякаш побирах в себе си всички жени! Съсредоточавах в себе си всички техни прелести. Кристализирах всички желания. Претопявах в себе си всички фантазии, суровите метали, от които са направени мъжете.

1 Е11е (фр.) -местоимението „тя“. Ве11е (фр.) - красива. - Б. пр.

Когато вратата на банята най-после изскърцва, от изненада надавам няколко кратки писъка. Може би малко прекалено пронизителни. Може би съм започнала да си въобразявам, че неговото присъствие е просто блян. Непознатият се спира, колебае се дали да влезе. Представям си вкопчената му в дръжката на бравата ръка, пресекливото му дихание.

- Госпожо? Госпожо Барле, добре ли сте?

Гласът, който чувам, не е неговият. Идва откъм коридора. Някой зад кулисите се тревожи за мен. За него е важно да се чувствам добре. Госпожата е редовен клиент. Госпожата се радва тук на определени привилегии. Мъжът при мен им е дал определени разпореждания. Той е човек, чийто глас се чува на това място и чиято воля се изпълнява.

- Да, господин Жак... Не се притеснявайте, всичко е наред.

Не ме глезеха толкова по време на първия ми престой в тази стая преди една година. А и самата аз не бях все още толкова уверена в себе си. Отражението ми в огледалото изглеждаше много по-различно. Още тогава носех товара на същите форми, на същите многообещаващи закръглености. Ала все още не си давах сметка за тяхното въздействие и още по-малко за тяхната употреба. Не изпитвах наслада от другия и още по-малко от самата себе си.

Какво те докарва до оргазъм, Ел? Кажи, какво?

Ех, да знаех само! Какво точно е в състояние да докара до точка на кипене корема ми? Да ме размекне, без дори да ме докосва, само при мисълта за него? Голото мъжко тяло?

Миризмата му? Безименният член, вдигнат заради мен?

Вдигнат срещу мен? В мен...

(Ръкописна бележка от 5 май 2010 г., съставена от мен)

Не, преди една година нямах представа, че всяка стая е любовен кът, в който всяка жена постепенно се научава да бъде самата себе си. Не бях пленница, каквато съм в този момент, и въпреки това имах усещането, че съм затворничка, много по-силно, отколкото след това. Не се заблуждавайте, днес аз съм господарката, и то не само на този мъж, който трепери зад вратата. Отдавам се по-пълно от всякога и въпреки всичко никога преди не към била до такава степен в състояние да контролирам нещата.

Преди една година все още бях само аз, бях Ел. Всички жени, но без нея. Без онази жена, в която ми предстоеше да се преродя...

Една година преди това, 3 юни 2009-а, в същата хотелска стая

През онзи ден се чувствах свободно, сгушена под завивките в стаята „Жозефин“ Свободна и същевременно тъй притеснена. Познавах само от три, най-много от четири часа мъжа, с който щях да споделя леглото. Ето защо не знаех нищо за него, освен гражданското му състояние, размера на портфейла, а не след дълго щях да науча и размера на още нещо. През цялата вечер, предшестваща този момент, не бях обърнала внимание на нито една негова дума, споделена със съседите по маса. Единственото ми участие в разговора се свеждаше до кратки усмивки и покорни кимания с глава. Не бях нищо повече от красива цвете, каквото се и очакваше от мен. С какво всъщност се занимаваше той? С банково дело? С внос-износ? Или пък бе избран за почетен председател на нещо? Във всеки случай изглеждаше достатъчно внушителен, за да наложи уважение, а на моменти и тишина на сътрапезниците.

- Имаш ли предпочитание за позата? - запита ме той, докато ми помагаше да разкопчая ефирната рокля с цип на гърба.

Забавно: само няколко минути преди това седяхме наведени над чиниите с гъши пастет, гарниран с боровинки, и си говорехме на „ви“. Ала още щом прекрачихме прага на тази стая, той властно премина на „ти“, налагайки измамната интимност, подхождаща на твърде бързо разголено тяло.

- Моля? - сподавено запитах аз между две глътки газирана вода.

Никой, обзет от трепетно желание по вас, от когото трескаво очаквате ласки, не би се спрял на подобни технически подробности. Вашето тяло със самото си отдаване би му подсказало отговора. За това не са необходими думи. Всичко би трябвало да бъде музика и спонтанно сливане на вашите сетива.

- Искам да кажа... Има ли пози, които не би приела? Които те карат да блокираш?

Обърнах се и този път се вгледах по-внимателно в него. Беше по-скоро красив, около четирийсетгодишен, с леко посивяла коса, атлетично тяло, определено спортен тип, което вероятно бе и причината да се намира сега в тази стая. Ако не беше така, в никакъв случай нямаше да приема тази добавка към скучната вечеря, която трябваше да изтърпим. Щях да приложа тактика на изчакване. Все пак това бе едва третият път когато, според общоприетия израз, „давах продължение“. За осем месеца това не бе никак много.

По неговата непохватност, по страстоубийственото допитване до моите предпочитания отгатнах, че той не ще да е много по-опитен от мен. Може би дори бях първата му забежка. Избягнах да му задам този въпрос, за да не залича и последните оцелели следи от тайнственост между нас.

- Не... Нищо специално - излъгах аз с усмивка, която трябваше да мине за насърчаваща.

- Окей... - съгласи се той, като поклати глава очевидно успокоен. - Като начало това ми е достатъчно.

През това време си мислех друго...

Кучешката ме смущава, защото е твърде животинска. Затова мога да я приема само с

мъже, които познавам.

Кучешката ме кефи повече от другите пози... тъкмо защото е животинска!

Затова мечтая да я приема с непознат, за предпочитане с маска на лицето.

(Анонимна бележка от 3 юни 2009 г., пусната без мое знание в пощенската ми кутия)

Мислех си за бележките, които получавах от няколко седмици насам, откакто открих в чантичката си тефтерче със спирала и сребристи корици. Празно тефтерче, което неизвестна ръка бе пуснала там по време на блъсканицата в метрото. Залепеното отвътре писмо с непознат за мен почерк би трябвало да ме постави нащрек:

Според проучване мъжете мислят за секс средно по деветнайсет пъти на ден. Жените - не повече от десет. А вие самата колко пъти на ден позволявате да ви завладеят подобни мисли?

Бяха минали няколко дни, когато открих в пощенската си кутия хвърчащ лист без марка и клеймо, перфориран в края, като дупчиците съвпадаха със спиралата на моето тефтерче. Очевидно авторът с удоволствие си представяше какви биха могли да бъдат моите фантазии. При това пишеше в първо лице, все едно че бях аз.

За малко да хвърля листа в кошчето, без да го прочета. После имах намерение да подам жалба в полицията. Ала любопитството ми на студентка по журналистика надделя и аз грижливо прибрах листа в малкия класьор, без да подозирам, че той ще бъде първият от дълга поредица. Защото ръката без лице не спря дотам... О, не.

- Нищо не ме блокира - отвърнах най-сетне аз на моя клиент.

В крайна сметка той не изглеждаше по-зле от малцината мъже, с които бях преспала след някоя добре полята вечеря в невзрачен ресторант. А ако става въпрос за моя първи път в прегръдките на Фред, най-сериозната ми връзка до този момент, трябваше да призная, че тя бе напълно лишена от романтика. Откровено казано, през онази вечер, когато правихме любов, отстъпих, за да се възползвам от случая, защото начинът, по който протече вечерта, го изискваше... не защото наистина имах желание. В такъв случай нима имаше нещо лошо в това да покрия случващото се с лака на парична транзакция? Нима не струвах повече от парче пица и две чаши червено вино?

Този мъж поне беше богат, чистоплътен, красив и при това елегантен в едноредния костюм по поръчка, който правеше впечатление с изисканата си изработка, розов копринен хастар и декоративен шев на илиците. Благодарение на него за една вечер щях да спечеля повече, отколкото за цяла седмица работа на касата на някой супермаркет или заведение за бързо хранене.

С една дума, самонавивах се по всякакви начини. Действието на изпитото шампанско минаваше и се нуждаех от заместител, от искрящ стимул, различен от пенливите мехурчета в чашата.

Въпреки дадения от мен картбланш Господинът-по-поръчка надяна латекса, както си му е редът, и почти без встъпление и преди всичко без нито една дума, подхвана с пухтене класическа мисионерска поза. Винаги съм се чудила на невежеството в любовната игра на така наречените образовани мъже. Вероятно това са единствените знания, които не се придобиват в

университета и за които няма частни уроци и наставници.

- Добре ли си, нали не ти причинявам болка?

Нито болка, нито каквото и да било друго. Странно отсъствие на усещания. Долната част на тялото ми сякаш бе под упойка. Знаех, че това е секс с мен, проникване в мен, съвсем реална любовна игра, но сякаш изобщо не ме засягаше. Въпреки това го бях хванала за задните части и внимателно направлявах постъпателното му движение в мен.

- Всичко е наред - опитах се да го насърча аз.

Собственият ми опит подсказваше да не предприемам инициативи, които той с пълно основание би трябвало да очаква от мен. Трябваше ли да въздишам, да стена, да шепна неприлични думички на ухото му? Доколко можех да си позволя да симулирам? Дали това бе неизменна част от моето представяне?

- А на теб хубаво ли ти е?

Това бе единственото, което се сетих да кажа в този момент. Зная, че не беше кой знае какво. В отговор той изпъшка само едно „да“, което предвещаваше скорошния изход. Както се полага на делови мъж, реши да подчертае сублимния момент, затова спря за петнайсетина секунди, след което отново подхвана равномерното движение като швейцарски метроном.

Въпреки своята безучастност не изпитвах нито смущение, нито отвращение, а още по-малко гняв. Прокарах ръка по гърба му от горе до долу в искрен стремеж да му доставя удоволствие. Приех все по-силното му ръмжене като знак за удовлетворение. Откровено казано, сегашната близост с нищо не бе по-лоша от коя да е хоризонтална гимнастика, която бях правила в миналото. А освен това имайте предвид, че съвкуплението без страст дава възможност да се оцени по достойнство декорът. А обзавеждането на стаите в хотел „Шарм“ заслужаваше да му се обърне внимание. Като се изключи огледалото, закрепено на тавана, всичко останало напълно съответстваше на спалнята в замъка Малмезон, обитавана от г-жа Дьо Боарне, съпругата на Наполеон. Като цяло кръглата стая напомняше разкошна шатра, поддържана от тънки златни колони, свързани помежду си с широки червени драперии, чиито гънки по античен образец придаваха обем и изящна раздвиженост. От двете страни на голямото легло с балдахин, увенчан с разперил криле орел, готов да литне, имаше позлатени лебеди, а в долния край два рога на изобилието. Останалата част от мебелировката, включително фотьойлите и дългото двойно канапе в другия край на стаята, бе обагрена предимно в червено и златисто, с цветни мотиви, които присъстваха върху покривката и върху страничните части на матрака.

Илюзията беше съвършена и не бе необходимо да насилвам кой знае колко въображението си, за да си представя, че съм се върнала два века назад във времето. Дали Наполеон е обладавал Жозефин със същата механична точност, или е прибягвал до вариации? Тъкмо се бях отдала на тези мои естетически и сексуално-исторически гадания, когато Господинът-по-поръчка ме удостои с един последен тласък отдолу и съпровождащото го хъркане. Бе издържал не повече от три-четири минути, може би впечатлен от величествения изглед на това място или чисто и просто защото бе натежал от обилната вечеря и изнемощял от изпития алкохол.

Веднага щом излезе от мен, той се търкулна встрани, като хълбокът му едва ме докосваше, и в изблик на посторгазмена благодарност ме удостои с малък комплимент:

- Знаеш ли... много си красива.

- Благодаря.

Какво бих могла да отговоря, след като бях убедена в обратното? Жената, която виждах в огледалото, изобщо не ми харесваше. Никога не е била по мой вкус. Освен това знаех, че подобни сеанси в никакъв случай няма да ме помирят с нея. Прекалено закръглена, прекалено такава, прекалено онакава. Това бях аз: по-скоро недодялано момиче, отколкото фатална жена. С една дума, непоправимо несъвършена.

- Слабите момичета не ми се нравят - довери ми той. - Боя се да не ги строша... или да не се набода на кокалите им.

Това бе начин да обяви, че закръглените ми форми не са му били неприятни. Значи, поне един от двамата бе доволен от менюто, което бях в състояние да предложа. Обилие на всички етажи. Без остри ъгли. А това, изглежда, в момента го задоволяваше.

Прибрах от махагоновата масичка предназначената за мен малка пачка банкноти, проверих с поглед броя им и използвах оттеглянето му в банята, за да се измъкна на свой ред от стаята, безмълвна като обитаващите я призраци. Какво бих могла да му кажа, което да не прозвучи като лъжа или като лъжливо обещание: „Наистина беше страхотно“? „Благодаря още веднъж“? „До скоро, надявам се“?

Обух се едва на площадката, след като оставих мекият дебел мокет да погали ходилата ми, и се измъкнах, без да спирам в хола и пред рецепцията. Иззад лъскавия плот господин Жак ми махна дискретно, но настоятелно да се приближа.

- Добре ли мина, госпожице?

- Да, да - отвърнах полугласно аз. - Много добре.

Портиерът на хотел „Шарм“ бе внушителен в своята ливрея от великото седемнайсето столетие, цялата в златни и сребърни ширити. Ала мен още повече ме впечатляваше физическият му облик: върху главата на стареца нямаше нито един косъм, нито коса, нито мустаци, нито брада, нито вежди. Нямаше дори мигли върху клепачите на огромните, изпъкнали сини очи. Такъв безкосмест мъж просто не можеше да съществува. Нито толкова белокож.

Удивително бе, че сивите коси на майка ми изобщо не пострадаха от химиотерапията. Последните шест месеца от лечението й отнеха мускулите и тонуса, но нито един косъм от главата. Мод Лоран се държеше. Държеше се здраво, както винаги го бе правила, смело и скромно, без да се оплаче и без да пророни нито една излишна дума. Дробовете й я предаваха, но достойнството й си оставаше непокътнато. Бронзова статуя сред пепелта.

- Дали през следващите дни ще имате нужда от стая? Може би утре?

- Все още не бих могла да кажа. Във всеки случай, ако това стане... със сигурност ще бъде за последен път.

Изобщо не се изненада от безапелационната ми присъда. Изглеждаше дори щастлив, което личеше по широката му, недвусмислена усмивка. Господин Жак ми желаеше само доброто. По-скоро при всяка от редките ни срещи се убеждавах, че той вижда доброто в мен. Че въпреки случващото се и обективните причини за присъствието ми в неговото заведение той усеща, че мога да постигна нещо по-добро, нещо повече. Краткият миг, през който погледът му бе спрял върху мен, бе достатъчен да върне самочувствието ми.

Ала през онази вечер не се застоях край този благотворен извор. Той продължаваше да ми се усмихва, когато вече бях навън, в прегръдките на нежната и все още млада нощ.

Малко по-късно същия ден

И така, тактика на изчакване... или тактика на изчукване?

Авторката на тази посредствена игра на думи, която непрекъснато флиртува с вулгарността, съзнавайки, че по този начин подчертава дяволския си чар, се нарича София. Моята най-добра приятелка. Честно казано, почти единствената ми приятелка. София Петрили е с две години по-голяма от мен и притежава най-малко пет години стаж в областта на мъжете и секса. Две тъмни къдрици, които като магнит привличат всички погледи. Гърди, които с отчаян вопъл зоват мъжките ръце да обхванат съвършената им заобленост. Очи, в чиито дълбини всеки мъж мечтае да се удави. Един от първите й любовници я бе нарекъл Есмералда, защото и тя е танцьорка, от която лъха диво непокорство и която разпалва изгарящи страсти. В ежедневието София бе просто едно объркано момиче, без сериозна връзка и без постоянна работа. Ала това никак не й пречеше да бъде най-жизнерадостното и независимо същество, което някога съм срещала, и на чиято вярност и подкрепа може да се разчита при всякакви обстоятелства. Приятелите еднодневки идваха и си отиваха, но София си оставаше винаги до мен.

- Хм... - отвърнах аз и с движение на раменете се опитах да отклоня въпроса. - По-скоро второто.

- Като гледам колко е часът, бях почти сигурна.

Бяхме се уговорили през вечерите, когато и двете отслужваме (или обслужваме), да се срещаме в кафе „Антикер“ на улица „Гранж-Бателиер“, на две крачки от аукционната къща „Друо“, в самото сърце на Девети район. Правилото беше съвсем просто: тази, която приключи първа със своя клиент, да чака другата. При тактиката на изчакване това ставаше обикновено около 23 часа. При другата - доста след полунощ.

- А твоята вечер успешна ли беше?

- Би могло да се каже - отвърна тя с лека усмивка.

- Мангизлия ли беше?

- И още как! Никога не бях виждала такъв грамаден „Ролекс“. А освен това бях удостоена с честта да пребивавам в стаята „Помпадур“ с всички останали екстри.

Това бе друга особеност на хотел „Шарм“: всяка стая, предназначена за почасов наем, бе наречена на някоя от славните съблазнителки и куртизанки от историята на Франция. Сред тях имаше фаворитки и любовници, кралици и обикновени държанки, чието име се бе съхранило за поколенията, както и удивително сборище от танцьорки, шпионки, актриси и демимонденки, станали известни с влиянието си върху мъжете, от което през бурния си живот се бяха възползвали в пълна мяра. Официално тези названия не съществуваха и не фигурираха над вратите на стаите. Ала, както преди малко се бях убедила с очите си, обзавеждането на всяка от тях бе напълно издържано в духа на епохата на съответната авантюристка и в това отношение беше уникална. Всяка от тези стаи бе въплътила една от тези жени, във всяка от тях и най-необикновените фантазии придобиваха плът.

- Не е зле - одобрих аз с донякъде пресилено въодушевление. - Аз бях наследница на

Жозефин.

- Висша класа! Не си ли била преди там?

- Не, не бях я виждала.

София бе далеч по-редовна посетителка на „Шарм“ от мен: понякога два-три пъти месечно, никога повече от веднъж седмично. При всички случаи обаче тези срещи бяха основният й източник на доходи.

- А после - запита тя с най-двусмислената си усмивка, - после как беше? Получи ли се?

- Софи! - възкликнах аз за пред очи. - Сама знаеш... Не мога.

Познаваше правилото не по-зле от мен: агенцията, която ни свързваше с богати клиенти, строго ни забраняваше след срещата да правим по техен адрес каквито и да било коментари. Всичко, което се случваше в тези разкошни, в старинен стил покои, задължително трябваше да си остава там. Някои от мъжете, които обслужвахме, бяха видни, нерядко много влиятелни личности, и всякаква информация относно държанието им в интимна обстановка, особено за сексуалните им предпочитания, би могла да се превърне в опасно оръжие, обслужващо техните врагове. Поверителността се разбираше от само себе си и за нас бе закон.

Откровено казано, подобен императив напълно ме устройваше. Пазеше ме от изповедите на София и ми спестяваше подобни от моя страна. Говоренето за секс й доставяше не по-малко удоволствие от самия секс. За нея то бе негово естествено продължение, сякаш езикът й бе също толкова еректилен орган, колкото и клиторът, все едно че между двата съществуваше някаква тайна връзка. За нея това бе универсална тема, подхващаше я по всякакъв повод и къде ли не, както пред близките си, така и пред първия срещнат. „Кажи ми откровено, има ли за теб по-интересна тема от секса?, често ме питаше тя с предизвикателен тон. Няма да седнем да си приказваме за борсата или за деца я? Нямаме пукната пара и, поправи ме, ако греша, за деца имаме много време. Средната възраст на първото раждане при жените от предградията на Париж е трийсет и една години! Трийсет и една години!“

Веднъж попаднала на любимата си тема, тя нямаше спиране, без всякакъв срам влизаше в подробности и с особена наслада се спираше на онези от тях, които успяваше да изтръгне от събеседниците си.

- Само да беше видяла колко надарен беше моят клиент. Страхотен! Направо откачена работа! Беше му по-голям дори от банковата му сметка.

- Софи! - възмутих се аз, в опит да прикрия усмивката си.

- Кълна ти се, този тип би трябвало да го показват в цирка.

- Престани!

- Че какво толкова? Не сам ти казала името му. Говоря единствено за неговия пенис.

- Гениално - опитах се да я иронизирам аз. - Приключенията на безименния пенис.

- Да знаеш, беше толкова дебел, че се изплаших да не се задуша, когато го на...

- Тук си права - прекъснах я аз, за да не чуя продължението. - Не бива да се прекалява с фелацията, защото се пристрастяват и вече не желаят нищо друго.

Това бе обичайната ми защита срещу цунамито от неуместни изповеди, с които ме заливаше, и друга засега не бях измислила: придържах се към общоприетите клишета и някои готови изрази, взети преди всичко от статиите, посветени на секса в последните броеве на женските списания.

- Така или иначе - продължаваше тя, - той изобщо не може да сравни с онзи, който изобщо не ме докосваше и ме караше да мастурбирам пред него цели два часа... До пълно изтощение.

- Да, но като мастурбираш пред него, го учиш как да ти достави удоволствие. Това не винаги е изгубено време.

Това бе от списание Космополитен, броят юли-август 2007 г., посветен на секса. Май че там го бях прочела.

Ала какво всъщност знаех самата аз, Анабел Лоран? Почти нищо.

Всъщност изискването на агенцията бе единственото ми алиби, за да не споделям с нея нищо повече. Най-често това бе достатъчно, за да потуши нейното любопитство или да сложи край на безсрамната й логорея. Бих могла да доверя преживяното на моето тайно тефтерче. Ала ето че ръка, различна от моята, пишеше вместо мен върху интимната белота на неговите страници:

Звучи глупаво, но ми се струва, че всеки полов орган си има сродна душа. Сякаш на този свят за всяка вагина

има точно определен мъжки полов член със съответстваща на нея форма и големина. И обратно. Докато не се открият взаимно, те никога няма да достигнат пълните си

възможности. Сигурна съм, че това се отнася и за мен: до този момент моята вагина все още

не е попаднала на сродния на нея мъжки член.

(Анонимна бележка от 2 юни 2009 г., пусната без мое знание в пощенската ми кутия:

написаното е вярно)

Не бях в състояние да разкрия загадката и фактът, че нечия чужда ръка пише вместо мен, едновременно ме възмущаваше и възбуждаше. В крайна сметка мисълта за случващото се бе достатъчно тревожна, защото бях съгласна с написаното, продължавах да пазя тефтерчето и грижливо подреждах непристойните блянове, които анонимният преследвач ми разкриваше понякога по повече от веднъж на ден. Направих няколко опита да го причакам, без да снемам поглед от пощенската кутия, ала така и не можах да го изненадам.

В началото успях да скрия съществуването на спиралното тефтерче от София въпреки чувствителния й радар за подобен род тайни. До момента, когато, няколко дни по-късно, изпуснах чантата си в една заведение тъкмо до нейния стол. Тя по инерция се наведе да види разсипаното на пода съдържание.

- Каква е тази джаджа?

- Нищо... Върни ми го.

- Аха, любовното ти тефтерче! Да не би да описваш в него креватните си успехи? - изкиска се тя.

- Няма такова нещо... Престани...

- Опа, изчервяваш се!

Без да иска разрешението ми, тя разтвори първите страници и започна тихичко да чете на глас...

- Не се червя! Върни ми го веднага!

Но тя продължи по-високо.

- „... Питам се каква миризма и вкус усеща мъжът, когато ме лиже отдолу.“ Уха! Мис Лоран!

Здравата му пускаш края!

- София, дай ми го! Мамка му!

Накрая тя все пак се подчини, но злото беше сторено.

- Да не си решила да напишеш Сексуалният живот на Анабел Л. Или нещо такова?

- Не съм го писала аз...

- Хайде де!

- Честна дума. Някакъв тип пуска всеки ден в пощенската ми кутия тези листчета. Нямам представа кой е, нито какво иска от мен.

- Наистина ли? И ти просто си ги прибираш вътре?

- Кълна ти се, че това е истината.

Вече нямаше къде да бягам и се наложи да опиша тайнствените обстоятелства, при които тефтерчето бе попаднало в ръцете ми. После, ден след ден, някой друг или някоя друга водеше вместо мен, страница след страница, този интимен дневник.

Едно мое предположение по-скоро я развесели, отколкото шокира. Бях си въобразила, че този отровен подарък би могъл да бъде дело на Ребека, шефката на нашата агенция. Но ако това беше така, защо аз бях единствената получателка измежду всички Нощни красавици? В противен случай София веднага щеше да ми се похвали.

- Това направо ме побърква: измежду всички момичета в Париж този откачен е избрал тъкмо теб!

- Защо го казваш?

- Виж какво, Ел... Признай, че това би подхождало много повече на мен, отколкото на теб. Аз бих обожавала онзи тип, който реши да ми направи подобен подарък! А освен това имай предвид, че нямаше да чакам той да пише вместо мен.

Подадох й сребристото тефтерче, сякаш исках да се отърва от него.

- Ако това е достатъчно, за да те направи щастлива, ето... подарявам ти го.

- Я престани! То си е твое - сопна ми се тя с неочаквано сериозен тон.

- Така си мислиш... Той би могъл да го пъхне в чантата на кое да е момиче в метрото.

- Не - възрази тя. - Сега, като си помисля, смятам, че изобщо не те е избрал случайно. Почувствал е, че имаш нужда от подобно нещо. Много повече от останалите мацки край теб.

„За да те поокърши“, сдържа се и не добави тя. Отвърнах й с гримаса на съмнение.

От този момент нататък ми стана все по-трудно да отбивам мъчителните за мен атаки на моята приятелка, особено след като Давид бе влязъл в живота ми. Всъщност мъжът, с когото поддържах връзка от три месеца насам, не бе мой клиент. Нито преди, нито сега. Условностите, свързани с клиентите, не се отнасяха за него.

- Ами Давид, никога не си споделяла...

- Не съм споделяла какво?

- Какъв му е? Нормален? Кинг сайз? Мини сайз, но с максимум ефект?

- Да не си въобразяваш, че ще отговарям на подобни въпроси?

„Струва си все пак да опиташ“, прочетох аз в насмешливия й поглед.

- Сега няма ли да се видиш с него?

Изглежда, се завръщаше към по-прилични теми.

- Да. А, не. Ще се прибере късно. Утре сутринта ще се видим. А тогава...

Освен това Давид, изключение и като личност, и като статут, пробуждаше у нея едновременно сантименталното момиче и нимфоманката, мечтателката и мъжеядката. Самият факт, че съм успяла да сваля подобен мъж, будеше у нея недоумение и тя смяташе, че от солидарност, от приятелски чувства и в името на трудните години, прекарани заедно, съм длъжна да споделям с нея всичко екзотично и привлекателно, което откривах у него.

- Не ти ли е странно да отиваш при него, след като си била с клиент?

- Вече ти казах, че вероятно ще се видим утре вечер.

- Все пак... - настоя тя. - Не се ли притесняваш, че ще заподозре нещо?

- А на теб не ти ли е странно никога да не спиш два пъти с един и същи мъж? - върнах й го аз.

Улучих й болното място. При това съвсем точно. Лицето й веднага помрачня.

София без всякакво усилие будеше желание, но именно тази лекота и нескритото й влечение по секса, общо взето, й пречеха да задържи мъж за повече от няколко нощи. Когато не изневеряваше на моментния си любовник със следващия, непременно се връщаше към някой от предишните, а това от време на време ставаше причина за инциденти, които си бяха изцяло за нейна сметка. Тя или се оставяше да я хванат, или пък чисто и просто всички й омръзваха и в такива случаи прекарваше по-голямата част от времето в компанията на секс играчки, от които с времето бе натрупала цяла колекция.

- Извинявай...

- Няма нищо. Донякъде имаш право... Защо не се поразходим?

И двете обичахме нощните разходки в Париж, обичахме да се шляем без цел по пустите улици, осветявани на талази от фаровете на такситата.

Най-голямо удоволствие ни правеше да зяпаме витрините на антикварните магазини и на бижутерите, каквито имаше много около „Друо“, по няколко на всяка улица. След като бяхме наясно, че нито едно от тези съкровища, дори най-скромното, никога няма да бъде по възможностите на оскъдните ни спестявания, можехме свободно да се отдадем на мечти. Да бленуваме на воля за „деня, когато“ охолството ненадейно ще ни падне от небето, като откъснал се метеорит на материалното щастие.

- Мамка му, видя ли този часовник? - прехласнах се аз при вида на един модел най-отпред на витрината, почти долепен до стъклото.

- Мъжкият хронометър ли?

В този антикварен магазин „Нативел“ твърде умно предлагаха към всеки изложен за продажба предмет кратко описание, подобно на цветните рекламни листовки в някои книжарници.

- Точно той, виж... Сто процента механичен, произведен през 1969 година!

- Е, и какво? Да не би да дириш еротичен часовник? - насмешливо подхвърли тя.

„69-а, еротичната година“, шепнеше Джейн Бъркин през същата тази година, белязана от страстната музика на Серж Гензбур.

- 69-а, с няколко дни разлика, е годината, през която се е родил Давид. Роден е на 5 януари

1970-а.

- Е, във всеки случай е годината, когато е заченат - изхихика тя. - Само не ми казвай, че имаш намерение да му направиш подобен подарък?

- Не че нямам желание. Чудесен е, нали?

Строг и изискан, часовникът ми намигаше от кадифената подложка, искрейки в полумрака с лъскавия си, тъмносин циферблат. Обърнах внимание на изпъкналото предпазно стъкло, което свидетелстваше за автентичната му възраст.

- Дребна играчка в сравнение с часовника на моя клиент... - отбеляза София с престорено снизхождение. - Само че със сигурност няма да откажа, ако ми го предложат.

- Я стига... Видя ли цената?

- Ами да, три хиляди и двеста евро. Ако искаш да удостоиш с него твоя тузар, ще трябва да полагаш извънреден труд!

Само тази дрънкулка струваше повече от двумесечния ми бюджет за преживяване. Без да се броят...

- Покрай грижите за мама, никога не бих могла - въздъхнах аз.

Нейната здравна вноска беше недостатъчна за покриване на разходите по лечението и в рамките на моите възможности аз доплащах, за да й осигуря минимум удобства както у дома, така и в болницата по време на честите й престои там. Една седмица химиотерапия, една седмица почивка, за да се съвземе, после една седмица задоволително състояние, след което отново идваше ред на седмица мъчителна терапия. Такъв бе наложеният й ужасен ритъм на живот. През детството тя бе полагала такива грижи за мен, толкова много ми бе дала, че напълно заслужаваше да й отвърна със същото чрез част от моите доходи, колкото и скромни да бяха те.

Зад часовника, който мълчаливо съзерцавах, имаше друг предмет, който привлече вниманието ми. Беше сребърна игла за коса, „принадлежала на госпожица Марс“, както сочеше ръкописната бележка. Скъпоценност от началото на Х1Х век, предлагана срещу скромната сума от хиляда и седемстотин евро. Още една непостижима мечта.

Без предупреждение Софи ме дръпна за ръката далеч от изкусителната витрина.

- Хайде, тръгвай, хубавице! Твоят прекрасен принц няма да припадне, ако на всяка ваша среща не му правиш подарък, който струва три минимални заплати!

- В никакъв случай...

- Освен това, ако позволиш, предвид неговите доходи, по-скоро той би трябвало да ти подарява подобни предмети.

- Именно в това проблемът - съгласих се аз. - Това са си негови доходи, а не мои...

Въпреки това трябваше да призная, че моята приятелка бе права. От парична гледна точка още при първите стъпки на нашата любовна връзка аз бях губещата в състезанието с човек като Давид. Колко ли минимални заплати печелеше той месечно? Дали оставаше в рамките на петнайсет или двайсет пъти основната заплата, каквато граница за френските работодатели по едно време искаха да поставят политиците? В известен смисъл предпочитах да не знам. Скромният ми произход, оскъдицата, в която израснах, бяха изградили у мен острото съзнание за прилично и неприлично, що се отнася до парите. Ето защо покупката на подобен часовник в нормална ситуация за мен бе далеч извън приемливото. Въпреки това не можех да спра да мечтая.

- А освен това заслужава ли го изобщо този твой господин? - обади се София вече недотам сериозно. - Вярно е, че за него ти си готова да дадеш мило и драго, без да е ясно кое място заема в класацията на твоите любовници. Пето? Или трето?

Ето че пак подхвана същата песен. Вече влизаше в ролята на моето тефтерче (не след дълго щеше да започне да го нарича „Десет-пъти-дневно“, колкото еротични мисли се предполагаше, че минават през главата ми всеки ден) и бе готова във всеки един момент да се отвори на нова страница, за да съхрани най-потайните ми мисли.

- С Давид е различно...

- Различно по какво? Да не би да е по-засукан от останалите мъже? Да не ти предлага особени неща в леглото?

- Обичам го.

Опитах се да произнеса тези думи, така че да прозвучат естествено и да не изглеждам по-глупава и влюбчива, отколкото се чувствах вътрешно, ала по гримасата, която направи София, разбрах, че те са прекалено сладникави за нейния вкус.

- А, извинявай, бях забравила тази подробност... Ооообичаш го! Значи, може да те чука като последния дървеняк, но това за теб няма значение. Колко съм глупава!

- Престани... Знаеш, че не това искам да кажа.

- Накарал ли те е поне веднъж да си хванеш пръстите на краката този твой милионер?

Нямах намерение да отговарям на такива въпроси. И изобщо нямах желание да ми бъдат задавани. Може би защото чудесно знаех отговора.

Задоволих се да свия рамене и да изобразя тайнствена усмивка. Тя обаче не се хвана. Прекалено добре ме познаваше.

За да сложа край на по-нататъшни подробности, направих рязък завой на разговора. Афишите на няколко кабарета ми дадоха повод за това.

- Ами твоите танци?... Предстоят ли ти нови представления?

- Пфу! „Криза е“, навсякъде чувам само това. Кълна ти се, оставам с впечатлението, че нямам работа с хореографи, а с банкери!

- А трупата в Ньойи?

- Разпадна се. Настана такава немотия, че и най-големите мангизлии удариха ключа.

- Ти обаче се справяш, нали?

- Добре съм, държа положението... - опита се да ме успокои тя, но не много убедено.

Чудесно знаех какви са за нея последиците от тази липса на работа.

- Май ти се налага да приемаш повече клиенти?

- Хм - изръмжа тя, без да отделя поглед от неоновите реклами.

- Много ли?

- Средно... по двама седмично.

Това означаваше над горната граница, която тя се бе зарекла да не надвишава. Как щеше да се оправя по-нататък? В какво щеше да се превърне, ако тези уж случайни ангажименти се превърнеха в нейна основна работа?

Неволно се намръщих. Тревожех се за нея. София нямаше скоро да скъса с агенцията. Подобно на много други възможности, които приемахме под предлог, че са временни, и тази бе на път да се превърне в постоянна. Такъв бе сега нейният живот.

Париж, декември 2008 година, осем месеца преди това

Това не е само резултат от моята естествена дискретност. Не мога да си спомня при какви точно обстоятелства София спомена за пръв път пред мен за Нощните красавици. Мисля си, че в онзи момент тя все още не беше една от тях. Колебаеше се. Питаше се какви услуги предоставя агенцията на своите клиенти, смущаваха я слуховете за всевъзможни фантазии, повечето от които идваха от прочетените книги или от филмите, които бе гледала: Дневна красавица на Бунюел, Престъпления от страст на Кен Ръсел или мрачният Студентка на повикване, направен по истинска история, който бяха пуснали напоследък.

Как самата тя бе научила за нейното съществуване? Дали агенцията не я бе привлякла? И ако да, кой бе играл ролята на посредник?

Мистерия.

- Нощни красавици, Дневна красавица... Мога да те уверя, че в никакъв случай не могат да служат за пример - призна тя с обичайната си критичност. - Все пак не ги подбират според умствените им способности.

Двете бяхме стигнали пред една доста разкошна сграда в квартала Маре, на една от улиците, които отделят гей сектора от останалата част на столицата. Малката табелка над интерфона не уточняваше предмета на дейност. Фирмата би могла както да продава възглавници, така и да предлага леконравни танцьорки. Нощни красавици, 5 етаж, срещу асансьора.

- Добре изглежда - опитах се да бъда позитивна аз. - Поетично.

- Сигурна ли си, че искаш да отидеш?

- Софи, та това е само първо интервю. Просто ще проуча, нищо повече.

- Окей, окей... После да не ми опяваш, че съм те карала да правиш неща, които не си искала. Наясно ли сме?

Вдигнах очи към небето и прибягнах до гърления глас с непристойни оттенъци, който се опитвах да постигна по време на упражненията по радиожурналистика през последния цикъл от следването. След четири-пет месеца, с диплома в джоба, имах намерение да взема на абордаж най-престижните медии в страната. Същинска Растиняк в рокля, готова на всичко, само и само да види името си под някоя статия.

- Хайде стига! На двайсет и две години съм. Вече съм голямо момиче.

Асансьорът се оказа доста тесен и въпреки че и двете бяхме малогабаритни, се наложи да се притиснем една до друга, затаили дъх.

- Влезте! Влезте!

Едва стъпили на площадката, и ето че вратата се отвори и пред нас застана висока, около петдесетгодишна блондинка, от която лъхаше изключителна изисканост. Изобщо не приличаше на съдържателка в съмнителен хотел, от което се боях.

Подаде ми обсипана с пръстени и гривни ръка, сякаш предназначени да скрият старческите петна по нея.

- Добър ден. Аз съм Ребека Сибони, директорка на „Нощни красавици“ - представи се тя с дрезгав глас на заклета пушачка.

Последвахме я по дирята от леко възбуждащ парфюм, която оставяше след себе си, и стигнахме до обширен, сдържано обзаведен кабинет.

- Анабел е малко... нервна - заяви София, докато аз я гледах с убийствен поглед. - Би искала да й обясните какво точно очаквате от момичетата, които подписват договор с вас.

Надигнах се от фотьойла и с детинска непохватност опитах да се защитя:

- Напротив! Напълно съм наясно!

В джинсите, снабдени с кръпки от самата мен, подпетените пантофки и невидялата от месеци фризьор коса приличах на бяла гъска без пукната пара. Изобщо нямаше нужда София да обяснява що за птица съм. Ребека изследва с поглед всеки квадратен сантиметър от моята анатомия, след което подхвана монолог, който очевидно знаеше наизуст.

- Вижте, нямам представа какво са ви разказали за нас, но без съмнение много неща не са верни. Нашата дейност страда от безбройните предразсъдъци и за нея се говори какво ли не. В действителност онова, което предлагаме, е съвсем просто и преди всичко, държа да подчертая това, напълно законно: нашите клиенти са богати, неженени мъже, за които не е прилично да се появяват на многобройните светски приеми по цяла година. Ако се присъедините към нас, вашата роля ще се свежда до това да облечете най-красивата си рокля, да се усмихвате през цялата вечер, като внимавате да не си изкълчите челюстта, и да можете да поддържате някакво подобие на разговор, ако ви запитат какво мислите за Уди Алън. Както сама виждате, не е нищо особено.

„Какво ти казах!“, махна красноречиво с ръка София.

При това именно тя, моята приятелка, ми бе описала жарка нощна среща, организирана за нея преди известно време от същата тази агенция. Мисия без каквото и да било социално алиби. Епизод, от който бях почерпила известни аргументи, за да отхвърля първоначално предложението да се свържа с Ребека Сибони:

„Среща с мъж за секс с всички екстри! Луда работа!

- Нима? А ти как...

- Като на кино, миличка. Имах натупана среща за 15 часа с единствената препоръка да бъда точна. Щорите и завесите на прозорците в стаята вече бяха спуснати. Представям си как е давал разпореждания на персонала. После трябваше да се съблека гола, да се изтегна на леглото и да загася светлината.

- А после?

- После пристигна въпросният тип. Някъде около десет минути по-късно.

- И когато влезе, ти не го ли видя?

- Не, стаята имаше вестибюл. Нещо като шлюзова камера. Мярнах само фигурата, докато отваряше вратата.

- Не беше ли някак... зловещо?

- Напротив! - възкликна тя. - Е, в началото ми беше малко студено, докато го чаках гола, без да мърдам. После той се съблече и ме прегърна, за да ме стопли.

- Веднага ли правихте любов?

- Не веднага. Лежахме няколко минути редом и едва тогава той започна да ме гали.

- Нищо ли не каза?

- Абсолютно нищо. Само ръцете му бяха супер нежни. Кълна ти се, че никога преди не бях изпитвала такива ласки. Почти веднага се подмокрих.

- Опита ли се да видиш лицето му? Може да е бил същински Квазимодо!

- Успях да опипам чертите му, но не останах с такова впечатление. Честно казано, както ме докосваше, дори да беше Извънземното, пак щях да се навия.

- Чак толкова ли?

- Почакай, той цели петнайсет минути ме гали отвътре. С пръсти, с нос, с език... Направо не издържах! Страшно се бях подмокрила. Минах през два-три оргазъма още преди да влезе в мен. А това беше само предястието. Прекарахме в леглото цели три часа.

- Два-три оргазъма... - замислено повторих аз.

- Освен това миришеше на хубаво, тъпакът му с тъпак!

- На какво по-точно?

- Нямам представа, на нещо сладко. А членът му имаше вкус на ягода, на малина... Честна дума! Можех цял ден да не го извадя от устата си!

- Софи!

- Какво толкова? Нямаш си представа... Все едно да похапваш хайвер със завързани очи. Всичко, което губиш от зрението, го наваксваш с другите сетива. Особено с обонянието и вкуса.

- Окей, окей, мисля, че ми стана ясно.“

Ребека отново подхвана с дрезгавия си глас, прекъсвайки нишката на моите спомени:

- Разбира се, „Нощни красавици“ се радва на известна репутация. Ние наемаме и предлагаме само красиви, млади, чистоплътни момичета, които говорят безупречен френски, а освен това са и образовани. Не доставям закачалки и вази. Ала според това, което виждам и чувам, нямам притеснения за вас.

- И това ли е всичко?

- Да. Това е всичко, за което се ангажирате по отношение на нас чрез договора, и всичко, за което клиентите ни заплащат.

- Добре - лаконично одобрих аз.

- Изглеждате разочарована. Какво сте си представяли?

Тонът й бе станал по-остър и тя неочаквано започна да се държи високомерно като Ума Търман в рекламата за онази газирана напитка с двусмислено название. Явно Ребека Сибони умееше по свой начин да вдъхва уважение у своите подчинени.

Сетне върху лицето й разцъфна едва доловима, почти джокондска усмивка, и тя добави тихо, придружавайки думите си с широк жест:

- След това... Ако господинът се окаже по ваш вкус, това е съвсем друга история. Вашата история. И вие, и той сте възрастни хора. И аз няма да съм тази, която ще възпре вас или него да осъществите желанията си.

- И аз това повтарям постоянно - допълни съвсем сериозно София.

Опитах да прогоня от съзнанието си картината на моята приятелка, изтегната гола в тъмната стая на разкошния хотел, оставила се на волята на непознатия с плодов вкус, специалист по галене на вагини.

- Не наемам и такива като мен, на прага на менопаузата, за да избягна подобен род инциденти!

Подчерта последната дума с лека въздишка, сякаш сама не вярваше, че подобно нещо би било чак толкова драматично, сетне от дълбочината на гърлото й изригна дрезгав смях, граничещ с кашлица.

Посланието беше кристално ясно: даваше ни се пълна свобода след предоставената от агенцията услуга да завлечем въпросния джентълмен в хотел „Шарм“ или другаде, но тя не желаеше нищо да чува и да знае за това. Тази част принадлежеше изцяло на нас, включително тарифите и приходите. Така ние поемахме и всички свързани с нея рискове. Ето защо реши да ми обърне внимание върху този факт:

- Не мога да гарантирам нищо относно това, което може да се случи в хотелските стаи. Трябва да сте наясно, че от момента, в който решите да влезете там, ние не можем да се намесим.

- А ако прибегне до насилие?

- Прекалено много филми си гледала! - намеси се моята приятелка. - Това са депутати, адвокати, бизнесмени... Никой от тях няма да се осмели да ти посегне дори на шега.

Наистина ли бе казала „на шега“?

- Няма значение - прекъсна я Ребека. - Повтарям: от момента, в който прекрачите прага на стая заедно с вашия клиент, оставате сама. Каквото и да се случи вътре, в никакъв случай няма да ви се притека на помощ. Наясно сме, нали? В никакъв случай.

- Да - съгласих се аз.

- Ако допуснете грешката да ме потърсите за съдействие или да споменете агенцията пред трети лица, полицията например, имайте предвид, че категорично ще отрека някога да съм ви виждала. Незабавно ще бъдете извадена веднъж завинаги от нашата картотека.

Суровата маска, която бе надянала, изведнъж падна.

- И така, поздравления! И добре дошла в „Нощните красавици“!

Следващият четвърт час премина в попълването на различни документи, свидетелстващи за официалното ми и незабавно постъпване в агенцията, както и в различни препоръки, които вече бях чула от София: никога и с никого да не споделям за изпълняваните от мен поръчки, дори с родителите или с друго момиче от агенцията; никога да не разгласявам информация или сведения от личен характер, споделени от клиента по време на срещата с него; никога да не разкривам неговата самоличност; никога да не се опитвам да се срещна отново с клиент извън поръчките, минали през агенцията.

- От София разбрах, че сте журналистка? - заинтересува се най-сетне високата блондинка с едва доловима подозрителност в гласа.

- Да... Е, все още не съвсем. Предстои да завърша следването си.

- Чудесно. Значи, никога няма да открия в пресата нито ред за нашата среща и за бъдещата ви

работа... Нали?

Предположението й прозвуча като заплаха.

- Не. Имам нужда от пари, а не от неприятности.

- Чудесно! - заключи тя, като вдигна ръце и очи към небето. - Можете ли да бъдете на разположение вдругиден преди обяд?

За момент онемях от изумление? Възможно ли бе вече да ми е намерила клиент? Дали по това, което София й бе разказала за мен (сякаш чувах как моята приятелка хвали пред нея моята „аристократична чувственост“, „благовъзпитания ми сексапил“), тя бе решила, че може да предложи в аванс услугите ми на някой постоянен клиент?

Изглежда, съм се намръщила при мисълта за подобно прибързано включване в редиците на Нощните красавици, защото тя изведнъж омекна, стана и майчински ме прегърна през рамото, опипвайки с пръсти вълната на евтиния ми пуловер:

- Всичко ще бъде наред. Лично ще ви помогна. Двете заедно ще обиколим магазините. О-бо-жа-вам това!

- Магазините ли? - заекнах аз.

София пърхаше от радост на стола като ученичка.

- Ами да. Ще направим две-три нищо и никакви покупки, след които ще изглеждате чудесно!

Чудесно.

Подобно определение ми изглеждаше като дреха, с три номера по-голяма от моя ръст. Нямаше какво да се прави, налагаше се да свиквам. При това бързо.

Всяко излизане от Париж, на път към предградията, приемах като мъчителна раздяла и едва ли не като падение. Притегателната сила на столицата продължаваше да действа с пълна сила върху момиче като мен, израснало в Нантер. Вечерното метро в западна посока бе за мен като кола, която откарва осъдения на екзекуция. С тази разлика, че се качвах на нея всеки божи ден.

Мъчението щеше да продължи до деня, когато бъдех най-сетне в състояние да наема самостоятелно жилище, а в това отношение нямах никакво колебание: по-добре мижава слугинска стая в центъра на Париж, отколкото удобен двустаен или тристаен апартамент в периферията. Исках да живея в сърцето на големия град, в сърцето на днешния ден. В сърцето на света.

През въпросния ден, с надлежно подписания договор в джоба се качих на синьо-бяло-червения вагон, чиято вътрешност бе изцяло обновена, включително подвижните седалки. Настаних се и веднага почувствах, че привличам погледите. Мъжките, естествено. Макар да бях свикнала с това, продължавах да изпитвам смущение. „Не виждам какво толкова се оплакваш!, чудеше се понякога София. Почакай да станеш на петдесет и циците ти да увиснат до коленете. Тогава ще разбереш дали не е приятно да те заглеждат в метрото.“

Междувременно всяко намигане направо ме разпъваше на кръст. Не знаех как да реагирам на мъжкото внимание. Жонглирах с тайното им желание като тюлен със замразена херинга. Никой не ми бе обяснил правилата на тази игра. Ето защо нямах друг избор, освен да стоя встрани от игралното поле и да се правя на разсеяна. Обръщах глава и съзерцавах пейзажа, защото след спирката „Нантер Юниверсите“ линията излизаше на открито, но това не бе достатъчно да обезсърчи мъжете, нито да разсее притеснението ми.

Погледът ми случайно попадна върху страница от днешния брой на вестник Монд в ръцете на моя съсед, около трийсетгодишен, с костюм и дипломатическо куфарче. Имаше няколко големи заглавия, едно от което привлече вниманието ми.

- Давид... Давид Барле - промърморих аз, като протегнах ръка към вестника.

Мъжът незабавно се възползва от случая.

- А, не... Името ми е Бертран Пасадие. А вашето?

Протегна ми отпуснатата си ръка, която аз не поех, а посегнах към ежедневника. Без да отговоря на въпроса му, все едно че изобщо го нямаше тук, се зачетох в първите редове на статията, посветена на генералния директор на телевизионната компания, която носеше неговото име, „Барле“. Излизаше, че той е собственик на най-гледания телевизионен канал във Франция, БТВ.

Поклащайки се на мястото си, моят съсед диреше начин отново да привлече вниманието ми.

- Интересувате ли се от телевизия?

- Хм... - промърморих аз, без да вдигна очи.

- Ако това е така, бих могъл да ви предложа няколко много изгодни вложения в този сектор. „Барле“ никак не е зле, солидна компания, но в краткосрочен план има и по-добри възможности.

Вече не чувах дори една дума от онова, което той ми говореше. След като набързо прегледах текста на статията, в която се описваше стратегията на БТВ за привличане на аудитория, не снемах очи от снимката на Давид Барле. Вече го бях виждала по телевизията или върху страниците на икономическите притурки към изданията, но за пръв път установих поразителната му прилика с покойния актьор Жерар Филип. При това тя се набиваше на очи. Имах усещането, че чувам красивия му глас, тъй нежен, тъй познат, да разказва Малкия принц или Петя и вълкът от стария грамофон на мама, когато бях малка.

Ала докато у младия театрален и филмов актьор имаше нещо крехко и уязвимо, от Давид Барле, напротив, лъхаше сила, решителност, свирепа воля за успех и непоклатима увереност, че ще постигне целите си. Това вероятно се дължеше на по-ъгловатите черти на лицето и на телосложението му, от което не би се отказал никой състезател по ръгби. А също така на погледа му, който дори от страницата на вестника ви предизвикваше да последвате примера му.

- ...не повече от три-четири процента годишно, което е едно нищо... - продължаваше да каканиже досадният ми спътник.

БТВ. Ето къде би трябвало да се явя веднага щом получа дипломата си. Струваше ми се, че приветливото изражение на Барле от първа страница сякаш ме приканваше да го сторя.

Внезапно скърцането на спирачките ме върна към реалността и зърнах на перона, точно срещу прозореца синьо-бялата табела с надпис: „Нантер-Вил“

Моята спирка.

Без много да му мисля, скочих от мястото си, препънах се в краката на Бертран Пасадие и успях да изскоча навън тъкмо преди вратите да се затворят със сухо тракане. Моят днешен ухажор седеше с раззината уста, долепил чело до изпотеното стъкло. Размахах вестника, който в последния момент бях успяла да измъкна от ръцете му, и го дарих с усмивка, порядъчно доволна от добитата плячка. От снимката върху три колони съсредоточеният поглед на Давид Барле ме поздравяваше за постъпката ми на завоевател.

Домът на Мод, моята майка, се намираше само на триста-четиристотин метра от гарата. Притисната между две други сгради къща, без градина, ако се не се броят няколкото квадратни метра между входната врата и улицата, далеч по-висока, отколкото широка, съставена от три тесни етажа. Доколкото си спомням, двете винаги бяхме живели тук, без никой да наруши спокойното ни ежедневие.

Откакто мама се бе разболяла, гледах да я оставам с нея колкото се може по-дълго и доколкото ми позволяваха лекциите и работата по прехраната, да й помагам в домакинската работа: всички наглед дребни задължения, като чистене, пазаруване, готвене, които за нея вече бяха същинско изпитание.

- Как си, мила? На лекции ли беше?

Вярно, че бе съхранила косата си, но тенът й беше станал сив. Лицето й се бе превърнало във восъчна маска, върху което бръчките съхраняваха минали изражения. Беше си все същата, но въпреки това понякога ми беше трудно да разпозная мама, красавицата от моето прекарано без баща детство, обгърнала ме в пашкула на душевната си топлота.

Имаше дни, когато изобщо не сваляше стария пеньоар от дамаска. Дребен факт, който обаче ме караше да се просълзявам. Никога пред нея обаче, а когато останех сама в моята стая.

- Не... Разговаряхме със София за почасова работа, която нейна приятелка можела да ми

предложи.

Мама непрестанно ми благодареше и повтаряше на всеослушание колко е щастлива, че е родила такава грижовна дъщеря. Докато в наши дни децата били толкова неблагодарни. А аз просто не бях забравила безбройните утрини, когато тя отиваше на работа, преди още да съм се събудила, Коледите, когато въпреки безпаричието успяваше да ме превърне в същинска принцеса, а също следването в престижен университет, което й бе струвало толкова усилия, при това на възраст, когато спокойно би могла да забави темпото. Ето защо, доколкото позволяваха скромните ми доходи, се стараех да я подкрепям, а понякога дори да я поглезвам.

- Виж какво съм купила.

Подадох й бяла кутия за сладкиши, опасана с тюркоазена лента.

- Какво е това? - запита тя с лакомо блеснали очи.

- Макарони с червени плодове: ягоди, малини, череши...

Мисълта, че тези сладкиши идваха от Париж, й доставяше несравнимо удоволствие. Вярно е, че от време на време я заблуждавах, като купувах разни неща от сладкарницата до изхода на метрото, които след това опаковах криво-ляво в по-лъскав амбалаж, взет от вкъщи сутринта. Важна беше не марката, а малкият ритуал, който ни сплотяваше.

Този кратък момент на споделено щастие бе прекъснат от дрезгавия звънец на входната врата. В отговор се разнесе ленивото мяукане на Фелисите, нашата котка, която почти не излизаше навън и постоянно се мотаеше в краката ми.

- Ох, забравих да ти кажа... Фред се обади и каза, че ще мине да те вземе. Сигурно е той.

Потиснах раздразнението си и се отправих към решетестата врата, иззад която се очертаваше силует с каска, възседнал все още горещите хиляда кубически сантиметра на черния си мотоциклет. Кой друг можеше да бъде, освен Фред? Моят приятел от три години насам. Единственият, когото се бях осмелила да представя на мама. Фред Морино, безработен звукооператор, любител на бойните изкуства и на мощните мотори, русокос дангалак, със сухо, мускулесто тяло, облечено в кожа, чието главно качество за мен бе, че търпеше безконечните ми хленчения по време на следването. Фред, единственият любовник, който можеше да се намери по тези места, мнителен, смел и в постоянна битка със себе си и с останалия свят.

- Привет, красавице! Още ли не си се облякла?

- Облякла закъде?

- Ами... за кино! Прожекцията в Дефанс започва след двайсет минути. Майка ти не ти ли каза?

- Не.

- Нищо. Приготвяй се.

- Фред... Тази вечер не съм в настроение. Ще остана при нея.

Нямаше нужда да се обръщам, за да усетя погледа на мама, вперен в двама ни през цветното стъкло на входната врата.

- Да не би пак да й е зле? - запита той с искрено съчувствие.

- Не. Аз съм причината. Просто нямам желание.

Рокерът се взря в мен, все така възседнал мотора, после прокара поглед по къщата.

- Преди шест месеца нямаше да ме зарежеш така, а?

Каза го без заядливост, просто като желание за повече информация. Искаше да е наясно.

- Преди шест месеца майка ми не беше на прага на смъртта, Фред - казах през зъби аз, за да не ме чуе тази, за която ставаше дума.

- Нали не си забравила, че дори бяхме на път заедно да си наемем апартамент?

Не се жалваше. Само изброяваше точните причини за недоволството си. И трябва да призная, че колкото повече се променяше животът ми с всяка изминала седмица, толкова по-често търсех причини да се спречкам с него.

Апартамент заедно, вярно е. Двустаен с всички удобства в Нантер, каквито бяхме огледали няколко. Точно за това повече нямах никакво желание.

- Отлично знаеш, че не мога да си го позволя - възразих аз. - Ако искам да изпратя мама на лечение в Съединените щати, трябва да спестя...

- ...двайсет и пет хиляди евро. Зная - прекъсна ме отегчено той. - Сто пъти си ми го повтаряла.

Двайсет и пет хиляди евро бе цената на генното лечение, последна надежда, прилагано само от една клиника в света, в Лос Анджелес. По принцип можеха да си го позволят единствено кинозвездите и милиардерите. Животът наистина си имаше цена. Ала животът на мама поне за мен беше безценен. Бих направила всичко, за да я спася.

Да постъпя без ничие знание в „Нощните красавици“ например.

- Повтарям ти, докато не събера тази сума, всеки спечелен от мен сантим ще бъде за нея.

Той кимна с глава, неочаквано станал по-отстъпчив.

И като си помисля само как неистово желаех неговото тяло. Като си помисля, че той бе един от първите, проникнали в моята интимност. Бе пробудил в корема ми тайнствения трепет на желанието. Вече не можех да се върна обратно към онзи първи порив. Пред мен стоеше един обикновен мършав рокер, който с овлажнели очи просеше от мен поне малко нежност.

- Добре де. Само че това не ти пречи да отидеш на кино с твоя приятел, нали?

- Не и тази вечер... Не настоявай, моля те.

При тези думи го погалих доста небрежно по рамото. Решително, но без грубост той отблъсна ръката ми.

- Зная какво те кара да се държиш така, Ел - заяви вече по-нападателно той.

- Наистина ли?

Лек шум зад мен ми подсказа, че майка ми е излязла на площадката пред входната врата и че ни делят само няколко стъпала.

- Причината не е ракът на Мод, а тъпата ти журналистика.

- Говориш глупости...

- Точно така, всички онези буржоазни синчета, които четат Монд дипломатик и се канят да ни обясняват по телевизията как трябва да си размърдаш задника, за да си намериш работа! Тъкмо те ти завъртат главата!

- Мамка му, Фред... Никой не ми върти главата, просто съм скапана!

Дори София не би могла да се изрази по-добре. Откакто пътищата ни се бяха разделили след края на следването в Нантер, чувствах по отношение на нея онова класово деление, онзи „социален разлом“, за който обичаше да говори Жак Ширак. За тях аз бях предателка. Бях презряла произхода си и амбицията ме бе отвела в лагера на охолните. Не живеех по-добре от тях, но по особен начин бях преминала на страната на противника.

- Е, и какво от това?!

Зад гърба ми прозвуча глухият глас на мама. Стиснала с разтрепераната си ръка парапета, тя мъчително слизаше стъпало по стъпало, но готова да се нахвърли върху моя събеседник.

- Да не би да е грях, че иска да постигне успех? А? Ти какво искаш? Дъщеря ми цял живот да седи зад теб на мотора? Такъв живот ли й готвиш?

- Мод, аз...

- И после какво? Ще й направиш две деца и ще я зарежеш, защото ще си намразил живота такъв, какъвто сам си си го направил?

- Мамо...

Прегърнах я през раменете и се опитах да я накарам да се прибере. Бях трогната от намесата й, разбира се. Дори в подобно състояние в сърцето й гореше едно-единствено желание: да ме закриля. Ала не исках да се изморява. Сама щях да уредя отношенията си с Фред Морино. Без ничия намеса.

През полуотворената врата чух бръмченето на форсирания мотор. Замина си, без повече приказки сред оглушителен шум. Това бе неговият начин да крещи.

Пътуването с метрото на другата сутрин в обратна посока, към спирка „Обер“, бе доста по-приятно. Ребека Сибони бе удържала обещанието си и с кратък есемес късно предишната вечер ме бе поканила на сеанс, наречен кратко от нея „вдигане на нивото“.

Когато слязох от ескалатора откъм булевард „Осман“, веднага зърнах високата й фигура на чапла. С цигара в клюна, тя се разхождаше напред-назад пред входа на магазина „Прентан“ с долепен до ухото мобилен телефон. Посрещна ме с намигане и свирепа усмивка, която можеше да означава само едно: „Сега от теб, драга, ще направим истинска жена“.

Според Ребека през този ден предстоеше да се снабдя само с основната екипировка, необходима за изпълнение на поставените задачи. Тя се състоеше от три костюма в пълен комплект: един за дневните прояви и за официалните приеми, като например връчване на награди и отличия (сако и панталон „Задиг и Волтер“ в антрацитен цвят, черно бельо „Обад“, за да личи през сакото, колие от синтетични перли „Агата“); вторият за коктейли и вечери в тесен кръг (дълга прилепнала рокля „Армани“ с деколте до средата на гърба, пурпурно бельо „Лежаби“ и обеци „Фред“ с ветрилообразно разположени полускъпоценни камъни); последният за тържествени приеми и балове (рокля в седефен цвят на „Жан-Пол Готие“, бисерносиво бельо „Ла Перла“, гривна и диадема на „Булгари“). Нека добавим три чифта съответстващи на тоалетите обувки, като с напредването на деня се увеличаваше височината на токовете: шест сантиметра през деня, девет вечерта и дванайсет през нощта.

Още преди да стигнем до касата, натоварени с покупките, се изкашлях, подсказвайки по този начин състоянието на портфейла си:

- Ребека, всичко това е чудесно, но...

Тя вдигна показалец в знак, че е очаквала този момент.

- Не се притеснявай. Приеми го като аванс от страна на агенцията.

Ясно ми заяви, че това е аванс, а не подарък.

- Само че никога няма да бъда в състояние да върна подобна сума!

- Спокойно. Нищо няма да плащаш от джоба си.

Нещата ми се изясниха. Подобно на дилърите или на каналджиите през границата, Ребека отпускаше на новопостъпилите момичета щедри аванси, които щеше да удържи от бъдещите им приходи.

- Имате предвид първите ми ангажименти, нали?

- Точно така.

- Това означава ли, че докато ги изплатя, ще трябва да работя безплатно?

Тя ме погледна за момент, сетне избухна в гърлен смях:

- Досега смятах, че си само по-красивата от двете! Сега установявам, че си и по-хитрата.

Може и да бях хитра, но занапред принадлежах на нея.

Въпреки това достатъчно бе да ми връчи лъскавите пакети, за да престана да ги смятам за отровни подаръци и те да се превърнат за мен в обещание за бляскаво бъдеще. Живот, през който вече няма да завися от някоя си Ребека Сибони, за да мога да си позволя подобни безумия.

Фред имаше право. Наистина бях минала от другата страна на барикадата. И вече нямах никакво намерение да се връщам обратно.

Април 2009 година

Сега можете да отворите очи, Ел.

Как бе успял да направи това? Просторната зала, където допреди двайсет секунди вечеряха петдесетина души плюс сервитьорите, бе съвършено пуста. Бяхме сами, той и аз, сред позлатата и наченатите магнуми шампанско, по които играеха отблясъци от безкрайната редица свещи по масите. Електрическите полилеи бяха изгасени и сега единствено те осветяваха разкошната обстановка. Ненадейно от съседния салон до нас достигнаха кристалните звуци на клавесин. Мелодията напомняше Жан-Филип Рамо.

- Как... Как направихте това?

Пред мен беше той, с гальовния си глас, способен да ме очарова по време на изпълнението на Сид и на Фанфан Лалето. По въпроса си имах собствена теория: физическото сходство между двама души неизбежно водеше и до сходство в тембъра на гласа. Давид Барле не само подражаваше на Жерар Филип. При него се усещаха по-дълбоки, по-сериозни нотки, които сякаш продължаваха да се носят из въздуха след произнасянето на последната дума. Гласът му бе удивително младежки, също както у първообраза, но същевременно притежаваше тръпката на бас или на баритон. Съчетание от блясък и плътност.

Сега вече знам: гласът, просто гласът на един мъж е в състояние да ме накара да изпитвам към него непреодолимо желание.

Неговият глас бе като вибратор, който галеше клитора ми при всяка фраза.

Вече се питам дори да има подобен модел „Рабит”...

(Анонимна бележка от 15 април 2009 г., безспорно се отнася до Давид...)

Минута преди това (познавахме се само от половин час) той ме бе помолил да затворя очи. Преди да се подчиня, успях все пак да видя как той шепне нещо на салонния управител във фрак и подава на съседите ни по маса визитка с набързо написани върху нея няколко думи. Няколко мига по-късно чудото бе налице. Давид притежаваше подобна сила. Силата на вълшебник. Силата на мъж, чиито възможности ми се струваха неограничени.

След пазаруването заедно с Ребека поръчките заваляха една след друга, средно по две седмично. Както ми бе обяснила по време на нашата първа среща, задачата ми се свеждаше до това да нося един от тоалетите, които ми бе купила, да се явявам под ръка с някой мъж, два или три пъти по-възрастен от мен, с издължени от високите токчета крака, изправена стойка и глава, подобно на примабалерина, по време на колкото бляскави, толкова и безсмислени вечери. Това поне ми даде възможност да разгледам отвътре някои от най-красивите сгради в Париж -дворци, министерства, музеи, частни клубове, и да доловя сред главозамайващия поток на разговорите известен брой поверителни сведения, които рефлексът на журналистка ме накара

благоразумно да съхраня в едно ъгълче на паметта си.

Малцина от гостите ми обръщаха особено внимание. Обикновено ми правеха комплимент за тоалета, за предполагаемата ми елегантност и грация, тъй като бяха съвсем наясно, че ролята редом с техния събеседник се свежда до това да подчертавам неговата личност. Откровено казано, подобна роля непълно ме задоволяваше. Давах си сметка коя съм всъщност. Търпеливо приемах всичко, също както и чека в края на вечерта, без да се опитвам да се вживявам в тази комедия повече, отколкото тя заслужаваше.

„Докъде стигна с твоите кастинги?, запита ме София няколко часа преди въпросната вечер.

Най-сетне се бях дипломирала и започнах да обикалям телевизионните студиа в столицата, дирейки място на водеща. Бях изучавала преди всичко аудиовизуални медии и щях да се обърна към радиото или пресата едва когато изчерпех всички възможности в моята област. Не пренебрегнах нито един канал, нито едно предаване, дори най-малко гледаното. Представях се, поне по мое мнение, не по-зле от коя да е конкурентка, но всеки път получавах един и същи отговор: липсва ви достатъчно опит.

- Как бих могла да имам опит, след като не ми се дава никаква възможност да го придобия! Това е абсурдно! - възмущавах се аз пред моята приятелка.

- Тъпо е, зная... При мен е същото: искат да бъда едновременно свежа като начинаеща балерина и със СУ на звезда, която лъска паркета от петнайсет години.

- „Липсва ви достатъчно опит“, зная какво точно означава това.

- И какво точно?

- „Липсват ви достатъчно връзки.“

Връзките, онази вълшебна думичка, казана където и на когото трябва, асансьорът за „упълномощени лица“, както се изразяваше не помня кой комик... Типично френско заболяване, което позволява на елитите да се възпроизвеждат по-бързо от семейство плъхове. Всичко е предназначено за вътрешни хора, всичко в полза на едни и същи привилегировани, докато за всички останали вратата неизменно си остава затворена. За такива като София, като мен, момичета без име, без пари и без подкрепа.

Ясно беше, че без препоръка нямам никакъв шанс.

- Вие сте възхитителна!

Мъжът, който ми отправи този комплимент на влизане в дома на Х, самостоятелна постройка в шикозния Седми район, беше моят кавалер за вечерта, посветена на среща между бивши възпитаници на ВШФ, Висшата школа по финанси. В списъка на удостоените напоследък с моето внимание той наследяваше един зъболекар, пристигнал за участие в конференция, дипломат от официално представителство, неколцина генерални директори на големи компании и немалко ръководни кадри, които искаха да направят впечатление на своето началство по време на годишното светско събиране на фирмата, появявайки се сред равните по ранг под ръка с възхитително същество като мен.

- Благодаря, много сте любезен - отвърнах аз, поправяйки тоалет номер две, роклята „Армани, дръзко разтворила се над гърдите ми.

- Напълно искрен съм.

Франсоа Маршадо, виден журналист от икономическите издания, притежаваше физика доста над средната, ако вземех под внимание обичайната ми клиентела през последните седмици. Не толкова плешив, не толкова пълен, четирийсетгодишен брюнет с представителна стойка, облечен в костюм, предназначен да подчертае мускулестото му тяло. Нямаше никакво съмнение, че се старае да поддържа форма, при това с определен успех.

- Знаете ли къде се намираме? - запита ме той, докато ме хващаше под ръка, за да ме отведе до залата на приема.

- Домът на политехниката.

- Имах предвид по какъв случай сме тук. Знаете ли какво отбелязваме тази вечер?

- Не... не съвсем.

- Висшата школа по финанси не е толкова известна, колкото Висшата търговска школа и

2

сродните на нея учебни заведения, но повечето шефове от САС 40 са завършили именно нея. Ще видите каймака на френските работодатели. И всички или почти всички от тях са от два-три випуска на нашата школа.

2 СА С 40 - френски индекс, включващ 40-те най-големи компании, търгувани на Борсата. -Б. пр.

Докато ми даваше тези обяснения, председателката на асоциацията на френските предприемачи, която много пъти бях виждала по телевизията, му махна приятелски вече с чаша шампанско в другата ръка.

- А вие какво място заемате сред тях?

- Останалите ме смятат за неудачника на випуска. Аз може би съм единственият, който няма сметки на Каймановите острови и хижа в Гщаад.

- А в такъв случай защо посещавате подобни сборища? За да ви унижават ли?

Прямотата ми го накара да се усмихне, но без всякаква горчивина.

- Нуждая се от тях, защото след две чаши те ще споделят с мен информация, която да ми послужи за следващата статия. А и те от мен, за да похваля тяхната антикризисна стратегия, предназначена да успокои акционерите и властите.

- Ти на мене, аз на тебе.

- Точно така.

Така по време на аперитива можах да науча за социалния план на голяма автомобилна компания, за пускането на пазара на нов революционен таблет и още няколко пресни новини, които мигом се постарах да забравя, играейки безупречно ролята на красива наивница. Въпреки това за всеки случай ги складирах в скритото ъгълче на паметта си, вярна на журналистическия рефлекс, придобит благодарение на моите преподаватели.

Ала онова, което в началото на вечерта възбуждаше любопитството ми, постепенно се превърна в досада. Ето защо, когато се разположихме край масата, единственото ми желание вече беше час по-скоро да получа свободата си веднага след последната хапка вашрен със сок от рози.

Един от натрапчивите ми еротични сънища напоследък бе,

че съм поканена на строго официална вечеря. На шега или заради предизвикателството не

бях облякла бельо под

прилепналата рокля, която подчертаваше тяхното отсъствие. Особено слиповете. Всеки полъх на въздушното течение притискаше коприната до цепката ми, призивно галейки

клитора.

Настоятелните погледи на мъжете наоколо, вперени в изпъкналите части на тялото ми, безмълвно показват, че всички са забелязали тази подробност.

Това ги докарва до полуда и те смятат, че имат право, докато минават край мен, и въпреки присъствието на техните съпруги да ме опипват по задника или по бедрата...

Съчетанието от техните желания ми действа като обливане с жива вода. Чувствам се много по-красива, отколкото съм в действителност.

Накрая преставам да снова сред тях и в този момент чувствам как нечия ръка се вмъква между краката ми.

Два пръста разтварят срамните устни и откриват мократа ми вагина. В момента, когато се събуждам, те тъкмо се вмъкват в мен. Това неочаквано прекъсване ми действа болезнено.

Изпитвам властно желание да бъда обладана... както насън, така и наяве.

(Анонимна бележка от 18 април 2009 г.)

- Сигурен съм, че всичко това ви е много по-интересно, отколкото се опитвате да покажете. Или се лъжа?

Чух неповторимия му глас още преди да съм го видяла. Беше се навел над рамото ми, без да усетя кога се е приближил. Второто усещане ме погъделичка по носа. Парфюмът му бе нежен и мощен, удивителна смесица от цитруси, велур, туберози и може би перуника. Никога не бях срещала подобен. Вероятно бе приготвен по поръчка. Това ухание напълно подхождаше на гласа му и съчетаваше по съвършен начин свежест и сила.

Той ми протегна широката си длан и едва тогава видях за пръв път лицето му.

- Давид Барле.

- Ан... Ел.

- Анел? - повтори той. - Или Анаел?

Въпросът му прозвуча някак наивно, може би с лека ирония, за която обаче не можех да му се сърдя, тъй като неговата усмивка придаваше на всичко особено вълшебно очарование.

Ребека ме бе посъветвала да си избера псевдоним за моите мисии. Всички момичета постъпваха по този начин. София се забавляваше, като всеки път се представяше по различен начин: като Бренда, Зое или Клеопатра. Аз се спрях на тайнствено име, което да възбужда въображението на господата, и същевременно достатъчно познато за самата мен, за да не сбъркам и да се издам.

- Не. Ел... Почти като списание Ел. Ан е другото ми собствено име - обясних аз.

Неочакваната му поява сред безличната тълпа на тази скучна вечер, сякаш слязъл от страницата на Монд, която бях чела няколко седмици преди това, за мен бе като мираж. Щеше ми се да го докосна, за да се уверя, че действително съществува. Като начало хванах ръката му, протегната в спокойно очакване.

- Може би трябва да прелиствам от време на време женски списания - подхвърли закачливо

той.

- Споменах го просто така... Те не са ми любимото четиво.

- Така ли? И какво четете обикновено?

Спаруженият дъртак отляво на мен изчезна като по чудо и освободи мястото. Давид чевръсто седна, без да снема от мен лазурносините си очи и без да престане да ми говори, сякаш съзнаваше какво въздействие оказва върху мен всяка негова дума.

- Не знам... Ежедневници, новинарски списания...

Само да не излезе, че съм негова почитателка, в никакъв случай да не споменавам Монд!

- Не ми казвайте, че четете парцала на нашия приятел Франсоа - продължи той на висок глас, за да може да го чуе моят кавалер.

Потънал в разговор със съседа си отдясно, Франсоа се обърна и в отговор отправи светска усмивка:

- Не слушайте тази стара лисица! Просто пропаднал журналист! Още навремето измежду всички нас той пишеше най-зле.

- Напълно точно - съгласи се Барле с тържествуващ вид. - Само че разполагах с далеч подобри аргументи за съблазняване от стихчетата.

- Вярно, не съм роден със сребърна лъжица в устата, и в това отношение, драги мой, признавам, изобщо не мога да се боря с теб.

Дружен смях сложи край на тази кратка словесна схватка.

- Кажете ми, Ел, как се запознахте с този проскубан петел Маршадо?

- Ние...

Не бях предвидила подобен разпит. Боях се преди всичко да не би моят клиент да разкрие нашата обща тайна. Ала макар да усещах присъствието му зад гърба си и вниманието, с което следи размяната на реплики, Маршадо запази мълчание. На мен се падаше задачата да измисля правдоподобна версия. И то незабавно. Всеки знае, че най-сполучливите лъжи, онези, които издържат изпитанието на времето, съдържат известна доза истина.

- Студентка съм по журналистика.

- В Сорбоната ли?

- Не, в Центъра за подготовка на журналисти. Наскоро завърших и част от стажа прекарах при Франсоа.

- И се харесахте взаимно.

- Точно така.

Нежният и до този момент галещ поглед на моя събеседник за момент се откъсна от мен, за да отправи стрела по посока на някогашния си колега от университета. Имах чувството, че може да го убие на място. Съчетанието на деликатност и свирепост у този човек ме смути. Само за миг можеше да се превърне от целебен балсам в изгарящ пламък. Едва тогава можах да се избавя отчасти от очарованието, с което той, без сам да съзнава това, ме държеше в плен, и да обърна внимание на пантомимата на останалите сътрапезници, мъже и жени без разлика, до един привлечени от неговата аура, подобно на нощни насекоми. При това някои от тях спокойно можеха да му съперничат по известност и богатство, ала всички до един се домогваха до неговата близост, интерес и донякъде до славата му. Всички се стремяха да попаднат в обсега на магическия кръг на удостоените с неговото внимание. Самата аз, досами този мъж, усетих върху себе си вълната от завист, която растеше с всяка следваща минута, през която той ми посвещаваше част от драгоценното си време.

„Коя е тази? Познаваш ли я?

- Никога не съм я виждал. Но, ако ме питаш, мисля, че не е нищо особено.“

Дочувах подобни реплики. Само на няколко стола от нас вероятно вече ми крояха шапка, която Давид Барле трябваше да заплати от неизчерпаемата си банкова сметка. Коя бях аз, та да им отнема звездата на вечерта? Как се осмелявах да се натрапвам по подобен начин? Не би ли трябвало час по-скоро да сложа край на разговора с този медиен принц и да дам възможност и на другите да се доближат до него?

- А сега къде работите?

Давид продължаваше да ми отделя цялото си внимание.

Бях толкова смутена, че не осъзнавах каква възможност открива пред мен животът. Тя бе тъй огромна, че дори не можех да я видя, запленена от този мъж, намиращ се на горния край на социалната стълбица.

- Хм. Все още не съм избрала. Изчаквам.

- Ясно. Значи, не разполагате с нищо.

Подобна окончателна присъда нормално би трябвало да пробуди у мен желание да зашлевя онзи, който се е осмелил да я произнесе. Ала защо в такъв случай продължавах да се усмихвам глупаво, неспособна да открия у себе си дори капчица гордост?

Тъй като не знаех какво да отговоря, той бавно вдигна ръка към лицето ми и тихо ми заповяда:

- Затворете очи, ако обичате.

- Моля?

- Добре ме чухте: затворете очи. Само за момент.

- Какво искате да...

- Не се бойте - настоя той с вродената властност на съблазнител.

Междувременно в полумрака на трапезарията Маршадо бе навел към мен глава, за да прибере онова, което му принадлежеше, тоест мен. Вероятно това бе начин да се опълчи на своя приятел или да покаже, че независимостта на пресата все още е жива.

Давид великодушно се поклони:

- Открай време съм се възмущавал от прекомерната експлоатация на стажантките, но благодарение на теб, Франсоа, може и да си променя мнението. Особено ако ги подбираш така добре.

- И на теб ти харесва, нали? - намръщи се раздразнено Франсоа.

Вероятно в този момент много му се искаше да разкрие действителната ми роля редом с него, но за пореден път се прояви като честен играч и не каза нищо.

- До скоро, Ел - сбогува се Давид.

В ръката, която ми подаде, открих визитна картичка. При това движение ръкавите на сакото и ризата се повдигнаха и откриха за миг китката му. Над нея имаше пристегната лента от седефена коприна. Това странно украшение задържа вниманието ми секунда повече и това го накара неочаквано да стане настоятелен:

- Ако не я вземете сега... Бог знае кога ще се видим отново.

- Да, разбира се - смотолевих аз. - Прощавайте.

Той изчезна заедно с обгръщащото го сияние, което ми показа, че преживяното може да бъде само сън.

- Ел? Ще бъдете ли така добра да ми отделите още малко време?

Поканата от страна на моя днешен клиент, макар напълно в рамките на добрия тон, ми се стори съвършено нелепа. Не по-малко неуместна и вулгарна от пускане на ръка по време на градинско парти. В този момент на света имаше само един мъж, с когото бих могла да споделя леглото. Само един, който би могъл да ми замае главата. И този мъж току-що бе изчезнал в нощта.

- Защо не... - поколебах се аз.

- Ребека Сибони ми спомена за хотел „Шарм“. Изглежда приличен. Познавате ли го?

През последните месеци бях го посещавала един-два пъти, водена от стремежа за печалба, от опиянението на изпитото шампанско, приемайки безгрижно тази забежка без особени последици. Но в никакъв случай по силата на навика или заради онова, което се случваше там.

Мод, Фред, София, Ребека... Давид. Лицата им вихрено минаха пред погледа ми. Какво би си помислил всеки от тях? Какво биха ми подсказали? Да приемам парите, откъдето и да идват те? Или да се прибера целомъдрено у дома с таксито, което моят кавалер непременно щеше да ми поръча?

Въпреки това в съзнанието ми изплуваха четирите банкноти по сто евро, които тази нощ щях да прибавя към спестяванията за Америка. Точно тогава мобилният ми телефон неочаквано започна да вибрира.

Съобщението, изпратено от неизвестен подател, ме накара незабавно да взема решение:

„Не бива да се разделяме по този начин. Не, искам да кажа: не бива да се разделяме.“

4 юни 2009 година

Как би могла да бъде претеглена неприкосновеността на най-съкровените ни тайни? Може би чрез факта, че ние сами ги забравяме, че те се вписват тъй дълбоко в мълчанията ни и в безбройните способи, до които прибягваме, за да ги прикрием, че се изплъзват от потока на мислите ни.

Само Бог знае до каква степен Давид Барле ми бе станал близък през седмиците, последвали онази тъй неочаквано вълшебна вечер. Всъщност, както още тогава го бе подсказало изпратеното от него съобщение, ние изобщо не се разделихме. От време на време се завръщах в Нантер, на улица „Риго“, за да прекарам нощта при мама, но не минаваше нито ден, без да се видим, пък било и набързо, само за час по обяд, в един ресторант недалеч от огромната, ултрамодерна кула от стомана и стъкло на групата „Барле“, която Давид бе издигнал преди десет години край южната околовръстна магистрала, побрала всички офиси.

„- Къде ще се видим тази вечер?

- В „Дивелек“ - бе ми казал той преди малко, докато се качваше в колата. - Знаеш ли къде се намира?“

Знаех, разбира се, но никога не бях влизала в този ресторант, който се славеше с най-добрите блюда от риба и морски дарове в столицата, предпочитано заведение на покойния президент Митеран, който го посещаваше по съседски, понякога заедно с тайната си дъщеря Мазарин.

„- На улица „Юниверсите“, нали?

- Точно така. Запазил съм маса за двайсет и трийсет. Устройва ли те?“

Чудесно знаеше, че съм хиляди пъти по-малко заета от него, и въпреки това бе дотам любезен, че се интересуваше дали съм свободна, след като една секунда от неговото време струваше няколко стотни от индекса САС 40. Изминалите седмици бяха изцяло белязани от внимателното му отношение към мен: приветливост, деликатност и приятни изненади, една от друга по-очарователни и изтънчени. Между другото, Давид знаеше за моята слабост към мидите „Сен Жак“ или към обикновения омар в солено масло. Ето защо изборът му този ден изобщо не бе плод на случайност, а на морето и на неговата зараждаща се любов.

Без съмнение изключителното за мен се бе превърнало в нещо нормално, по подобие на осеяните със звездички чинии в престижни ресторанти, но все още не се чувствах преситена от този лукс. Твърде добре познавах обратното, за да достигна въобще някога до пресищане. Такива мисли ме спохождаха, докато стоях на видно място пред синята витрина.

- Добър ден, госпожице. Господин Барле ви очаква на масата.

Салонният управител старателно изпълняваше задълженията си и безпогрешно ме бе познал пред входа на ресторанта. Покорно го последвах през потъналата в тишина зала, в която единствени посетители бяха шепа клиенти с посивели коси и няколко знаменитости от света на шоуто, на политиката и медиите, чиито имена в момента не можех да си спомня, увлечена от притегателната сила на мъжа, който ме очакваше.

Давид вече седеше на масата пред купа бяло вино, с поглед, вперен в живарника, където животните с щипци безстрашно очакваха да бъдат сварени. Появата ми го извади от съзерцанието, в което той рядко изпадаше, и изписа върху лицето му усмивка, в чиято искреност не можеше да има съмнение.

- Скъпа!

В арсенала на неговите навици отсъстваха също така и галените обръщения, което показваше, че вечерта, която щяхме да прекараме заедно, за него не бе обикновена. Парфюмът му по поръчка, особено подчертан след края на работния ден, очертаваше запазен само за нас двамата периметър, в който навлязох като у дома си.

- Това място е страхотно.

- Да, бива си го - съгласи се той с безразличие, което незабавно бе последвано от целувка над чашите.

- Не се прави на невинен, чудесно зная защо сме тук - казах аз, като леко кимнах с глава към омарите, облени в синкава светлина.

Усмивката на кинозвезда замръзна върху устните му в почти болезнен израз, сякаш бе обзет от опасение, че изведнъж ще проникна в някоя негова тайна. Не, София, Давид Барле все още не ме бе дарил с върховния оргазъм, с някое от онези еротични влакчета на ужаса, на които ти се качваш всяка или почти всяка вечер с различен партньор. Ала той при всякакви обстоятелства съхраняваше своята откритост, откровеност и младежка грация, подобно на актьора, по чийто образец го бе изваяла природата, и затова всяко момиче на мое място би го следвало докрай във всякакви приключения.

- Първо блюдо от менюто: „Син омар“ - обяви високо сервитьорът и поднесе две изкусно гарнирани чинии.

Той извади с кепчето омара на Давид. С лакомо блеснали очи не можах да сдържа детинското си възклицание. Изборът на любимото ми ястие бе поредният очарователен знак на внимание от страна на Давид. Той през цялото време се стараеше да ми угоди, но този път ми предлагаше върхово постижение на парижката гастрономия.

- Мммм... Видя ли това?

- Топъл омар с чипс от топинамбур и цвекло - обясни мъжът с черна жилетка и безупречно бяла кърпа, преметната през ръката. - Добър апетит, госпожо, добър апетит, господине.

- Благодаря.

Не си мислете, че дотам не съм се отракала. Чудесно знам, че в ресторантите не се благодари на персонала. За да не си въобразяват, че сте от една черга с тях. Ала точно сега това нямаше значение. Чувствах се тъй ефирна в късата прилепнала рокля, подбрана по съвет на Ребека за случаите, когато „искаш да приключиш вечерта в нечии обятия“. Може би прекалено прилепнала и преди всичко прекалено къса за подобно заведение. Смятах, че на нея дължа настоятелните погледи, които останалите посетители ни хвърляха крадешком между две хапки пюре от сладки картофи. Какво толкова удивително имаше в това един неженен виден бизнесмен, открито преследван от всички парижки момичета, да се появи с обикновено същество като мен? Очевидно ставаше въпрос за неодобрение, което, въпреки възраженията на Давид, бях доловила при предишни наши излизания.

Изобщо не ми пукаше. Чувствах се добре, вече леко пияна от няколкото глътки отбрано вино, предложено от моя кавалер.

- Прелестно е - възкликнах аз, още когато го вкусих, запленена от неговото ухание и плътност.

- Ще се оправиш ли с майка си, ако те отнема от нея тази вечер?

Той протегна ръка над масата и я постави върху моята. Обичах да усещам тежестта й, предвкусвайки други докосвания, друга тежест, под която моето тяло щеше да бъде притиснато и изцяло да се отдаде на волята му. При тази мисъл почувствах тръпка, лека, но достатъчно властна, за да ме накара да го откъсна от току-що наченатата вечеря.

Искаше ми се да ме отвлече в тоалетната и да ме обладае още там, права, със смъкнати до глезените прашки, а неговият член да се притисне до задника ми, без много церемонии, изцяло отдадени на желанието.

Никога не съм правила любов с мъж в обществена тоалетна. Изглежда, им вдъхвам любов,

благородни чувства и куп прекрасни неща, за които и аз самата копнея, разбира се. Ала бих искала поне веднъж някой от тях да ме изчука скришом и набързо. Да ме приеме като предмет, предназначен за негово удоволствие и за засищане на неочаквано обзелия го сексуален глад. Може би накрая ще падна на колене пред него върху захабените плочки, а главичката на члена му ще си пробива път между устните ми. Той ще ме хване за косите и ще го вкара дълбоко в гърлото ми като на последната курва, ще ускори движението,

бързайки да свърши преди появата на друг клиент. Ще се изпразни рязко, с няколко спазъма и приглушено хъркане. А аз едва ще имам време да изплакна устата си от изпълнилата я сперма. Ала дори след това, когато се завърнем на масата, ще продължа да усещам нейния

вкус и ухание при всяка хапка от вечерята.

(Анонимна бележка от 5 юни 2009 г.: дали това до такава степен ме възбужда? Предполагам, че да...)

Бях забелязала това още при първите получени писма, но с времето ставаше все по-ясно, че неприличните писма на моя преследвач всеки следващ път съвпадаха все повече с преживяното от мен. Те сякаш се вписваха в ежедневието ми, влизаха в подробности, проникваха в мислите, които биха ме споходили. Дали непознатият беше тук, в този ресторант, тъкмо в този момент? Дали ме наблюдаваше?

Не можех да призная пред Давид работата си за „Нощните красавици“, нито намирах смелост да споделя греховната си връзка с безумния поет, който си бе поставил за цел да разкрива и най-потайните ми помисли. В известен смисъл той вече бе излязъл победител, защото му бях позволила да влезе в моето битие.

- Майка ти... Нямаше ли намерение да бъдеш с нея? - повтори Давид.

- Не... Не, нищо подобно - полуизлъгах аз с пълна уста.

Определено бях царица в прикриването на информация... Бях споменала с половин уста пред Мод за появата на Давид в живота ми. И преди всичко предпазливо не споменах фамилията му, за да не се сети, че това би могъл да бъде привлекателният бизнесмен, който от време на време се появява във вечерните новини. Ето защо до този момент, в името на майчиното спокойствие тя знаеше само най-необходимото: Давид бе приятният и заможен мъж, заел мястото на онзи Фред, който тя изобщо не понасяше. Това бе напълно достатъчно, за да я накара да се поотпусне, поне докато не настъпи сблъсъкът между двата обитавани от мен свята, от който най-много се боях. Знаех, че той е неизбежен, предвид насоката, която приемаше връзката ми с мъжа, когото виждах над вилицата с набоден на нея омар.

- Права си, прелестно е - потвърди той, хрускайки парче чипс.

...Така може да бъде реабилитиран един несправедливо порицаван зеленчук.

Парите не бяха всичко. Давид изобщо не беше жива банкова сметка, достатъчна, за да осигури подобни пиршества всеки ден от седмицата, стига да пожелаехме това. Той притежаваше нещо, което не би могло да бъде спечелено нито на лотария, нито чрез най-доходната финансова операция, а именно възпитание. Именно то винаги бе липсвало като допълнение към парчетата пица, с които ме гощаваше Фред, макар да ми ги предлагаше с любов и да му струваха много повече жертви.

Продължението бе на висотата на божественото начало: печен омар със стафиди, а след него задушен омар в собствен сос с миди и шампанско. Именно този сос ме накара да измуча от удоволствие, чувствайки как неговата пикантност гъделичка небцето ми като пенливо вино.

- Направо умирам! - прошепнах аз, докато облизвах избила върху устната ми капка, в съседство с луничките.

Очевидно той напълно съпреживяваше моето щастие. По-приятно му бе да ме гледа как опустошавам прелестните блюда, отколкото сам да се наслаждава на божествения им вкус. Ликуваше чрез мен, а аз от своя страна се чувствах щастлива, че възбуждам ако не сетивата, то поне въображението му чрез магията на моите вкусови папили, все още чувствителни, които се наслаждаваха вместо неговите, вече твърде преситени.

- Не, съвсем сериозно... Много ме се ще да мога да приготвя нещо такова.

- Наистина ли?

- А ти не би ли искал?

- Да, да, разбира се - въздъхна той.

Във въздуха се разнесе ефирният му смях.

От самото начало на нашата връзка изобщо не бях имала възможност да покажа скромните си кулинарни способности, бедно подобие на майчините. По отношение на храната, както и на всичко останало, се бях отдала на онзи вихър, който той без усилие създаваше около себе и в който аз се носех. Сега, като се замислям, вихър може би не бе точната дума, а изборът на думите и образите е от първостепенна важност за начинаещо перо като моето. Бе по-скоро торнадо, като се има предвид, че безспорно ме всмукваше нагоре, а силата му беше главозамайваща.

С едва доловим жест Давид повика сервитьора и се наведе към ухото му.

- Само не ми казвай, че поръчваш още вино... Вече съм на градус.

- На градус!?

Той повтори думите ми и избухна в искрен смях. „Ако продължаваш да използваш изразите на майка си, добре си направи сметката: следващия път мога да поканя нея вместо теб.“

Сервитьорът изчезна за момент, след което внезапно се появи със сгъната на четири рецепта и

за моя огромна изненада ми я подаде, кимвайки окуражително да я взема:

- Госпожице... С почитанията на шефа.

- Благодаря... - едва успях да промълвя аз.

Из залата се понесе шепот: никой майстор-готвач не издава по този начин своите тайни пред клиентите. Още повече в подобно светилище на кулинарното изкуство. Достатъчно бе Давид да пожелае и дирекцията с готовност бе нарушила всички правила, само и само да задоволи моята прищявка. Изчервих се от удоволствие и смущение.

- Сега вече нямаш извинение: още утре ще накарам Арман да ти отстъпи кухнята - отправи ми предизвикателство моят цар-вълшебник.

- Има опасност да бъдеш разочарован.

- Няма такава опасност. Тръгваме ли?

Такъв си беше Давид: вече прав, разсеял миража, който сам бе сътворил, едновременно излязъл от лампата дух и вятър, способен за миг да го превърне в химера.

По очевидното удовлетворение на целия персонал и по желанието му да ни помогне да излезем колкото се може по-дискретно и по-бързо (погледите на околните бяха станали по-настоятелни от всякога), предположих, че моят кавалер е оставил на масата достатъчно прилична сума. Междувременно служителят на паркинга, който тропаше по тротоара с лачените си обуща, изобщо не се втурна към нас, както се очакваше от него. При това държеше в ръка не ключовете от колата, а тънка вълнена жилетка с морскосин цвят, която подаде на Давид. Той бавно я разгъна и властно я наметна върху раменете ми.

- Няма ли да вземем колата?

На улицата нямаше никаква следа от черния му „Ягуар“.

- Не. Да повървим малко, ако нямаш нищо против.

По време на нашата оргия с омарите се бе стъмнило и въпреки вечерния хлад въздухът бе приятен и приканваше към разходка. Давид ме прегърна през кръста с красивата си мъжка ръка над сладострастната извивка на хълбока ми и ме поведе по улица „Фабер“ към кейовете по посока, обратна на Дома на инвалидите, чийто купол блестеше на залеза. Открай време смятах за свой дълг да не позволявам на никого да направлява живота ми, а ето че сега започвах да свиквам да се подчинявам на чужда воля. Рискът ми се струваше минимален, защото всичко, което той предприемаше, беше белязано от онази решителност и непосредственост, характерна за неговата каста, гигантска предпазна въздушна възглавница от пари, връзки и самоувереност, която без всякакво усилие премахваше всякакво препятствие.

Никога преди не ме бяха държали и водили по този начин. Ала за пореден път съжалявах, че онова, което би могло да се приеме като предварителни ласки, няма да има продължение и краен резултат. Пък било и една целувка.

Стигнахме до кея „Орсе“, без да сме разменили дори една дума, след което поехме надясно към моста „Александър Ш“, един от най-богато украсените в града. В основата на фенерите имаше три фигури на херувими, подхванали танц, наречен Любовен хоровод. Прекосихме елегантната конструкция от камък и стомана, открита послучай Световното изложение през 1900 г., и стъпихме на отсрещния, десния бряг, където няколко стъпала ни отведоха до малък пристан.

- Имай предвид, че макар да съм скромна обитателка на предградията, все пак вече съм се качвала на туристическо корабче.

Вместо отговор той ми посочи един прясно боядисан шлеп, акостирал малко по-нататък, чиито бордове лъщяха с тъмнозеления си лак. На палубата се виждаше малък балдахин, под който играеше светлината на няколко запалени свещи. Корабът по нищо не напомняше капан за туристи. До понтона стърчеше майордом в униформа и с бели ръкавици, който ни се поклони.

- Госпожице, господин Барле...

- Добър вечер - промърморих в отговор аз, опитвайки се да прикрия изумлението си.

Още щом стъпихме на борда, иззад тентата се разнесоха звуците на струнен квартет от Вивалди. Поколебах се: трябваше ли да се засмея, или да изразя възхита от тази панаирджийска гледка, което очевидно се очакваше от мен. Дори авторите на най-сладникавите романчета не биха прибягнали до толкова изтъркани клишета.

Давид отгатна мислите ми:

- Моля да ме извиниш, но белият кон беше хремав - каза той. - Така че се налага тази вечер да минем без него.

- Хм... - престорих се на ядосана аз. - Съобщи му, че ще дойде инспектор от Социално осигуряване, за да провери дали наистина е болен.

- Непременно - прошепна ми с готовност той. - Само че сега, ако благоволиш...

Прислужникът бе повдигнал завесата пред непретенциозно подредена малка кръгла маса: бяла покривка, два градински стола с цвета на корпуса, две свещи, две високи чаши и една-единствена бутилка шампанско. Едва тогава забелязах, че балдахинът няма покрив и над главите ни трептяха звездите на пролетното небе.

- Предупреждавам те, че съм в състояние да изпия само няколко мехурчета.

- Нищо против. Само че целта ми беше да те напия.

- А, само това ли? - запитах глезено аз.

При тези думи той хвана ръката ми и започна да я гали, сякаш бе гладко речно камъче, с разсеяност, която показваше, че обектът на желанието дарява повече нежност, отколкото получава.

Неусетно шлепът бе се отделил от брега с бръмчене, от което чашите ни зазвънтяха една о друга с кристален звук, който се съчетаваше с вибратото на струнните инструменти. Докато отвори бутилката „Моет“ само с едно движение, вече бяхме отминали „Конкорд“ и Националното събрание, облени от нощното осветление, след което се плъзнахме край остъклените арки на музея „Орсе“, също огрян от прожекторите, разположени в основата на фасадата.

В крайна сметка ми се щеше да си имам работа с такива клишета всеки божи ден. Можех да се правя на видяла и патила интелектуалка, ала той не си правеше илюзии по въпроса, нито пък аз. Кой би се отвърнал от великолепната гледка, която се откриваше от борда на частната баржа? В края на краищата коя бях аз, та да пренебрегна нещо, заради което милиони жени биха искали да са на мое място?

Подписах капитулацията си с една въздишка, последвана от усмивка. Подготвеният от него сценарий заслужаваше поне това.

- И така, за какво да пием? - запитах аз с вдигната към него чаша.

- Почакай...

Неизменно уверен в себе си и в това, което прави, сега той сякаш се колебаеше дали да отвърне на поканата ми да чукнем чаши. Той си взря крадешком в пейзажа, напомнящ пощенска картичка, който се плъзгаше от двете страни на шлепа, сякаш диреше там някакъв ориентир.

- Значи, трябва да се чукнем в точно определен момент, така ли? - закачливо подхвърлих аз, все пак доволна от тази негова приумица.

- Не, разбира се... Да речем, бих предпочел декор, който да бъде по...

Затърси точната дума.

- ...който да бъде по-подходящ.

Аз, напротив, смятах, че мястото е напълно уместно за случая. Корабът беше достигнал Пон дез Ар, елегантен пешеходен мост, превърнал се в място за романтични срещи на парижани. От реката можеха да се видят безбройните катинари, окачени по железните парапети от влюбените двойки, в плен на очарованието от първите срещи и на надеждата за вечна вярност. Подобен залог вероятно би предизвикал усмивки у „безсмъртните“ членове на Академията, мумифицирани на съседния кей „Конти“.

- Струва ми се, че не всички са на твоето мнение!

В момента, когато минавахме под металната арка, над нас избухна залп от шумни приветствия и възторжени възгласи. Да, подобни сцени можеха да се видят не само на кино. Имаше хора, родени под щастлива звезда, за да ги преживеят наяве, и тази вечер аз бях една от тях.

Дали някоя от тези двойки не бе правила вече любов направо тук, набързо, скрита от

погледите зад някое дърво или уличен фенер?

Приятелка ми разказа как преди години участвала в импровизирано състезание между влюбени по Интернет.

Задачата била кой ще прави любов на възможно

най-удивителното публично място и ще успее да заснеме своя подвиг. Така нейният

тогавашен партньор я обладал

последователно в подземния паркинг на центъра „Помпиду“, в храстите край „Шанз-

Елизе“, а шедьовърът им бил да го направят на втория етаж на автобус, претъпкан с туристи, които така били захласнати от залеза над Града на светлината, че изобщо не им обърнали

внимание.

(Анонимна бележка от 5 юни 2009 г.: София?)

Площадчето „Вер Галан“, този зелен език, изплезен в края на остров Сите, вече чезнеше отляво на нас, а Давид все така се вкопчваше в тази странна сдържаност.

- Анабел, аз... - промълви той и обикновено лъчезарното му лице внезапно помрачня и прие непознат до този момент за мен израз.

О, действително трябваше да се намирам в самия център на събитието, за да остана до този момент глуха и сляпа за нещо, което всеки страничен наблюдател отдавна би забелязал.

- Да?

- Знаеш ли, обикновено казват, че подобни предложения никога не падат от небето...

- За какво говориш?

Вероятно съм приличала на някоя от онези театрални маски от камък, които красят парапета на Пон Ньоф, малки нерешителни муцуни, чийто израз се колебае между удоволствието, радостта и страха. Осезателно почувствах как сводът ни засмуква, придърпва кораба напред към вероятното признание на Давид. Сякаш изведнъж заплавахме по-бързо.

Какво ли искаше да ми каже? Нова тръпка, този път на тревога, ме прониза цялата и аз не успях да я прикрия. Той веднага стана и наметна жилетката върху раменете ми, като долепи устни до тила ми, тъй жаден за ласки.

- Ще настинеш...

- Предпочитам да се стопля - отвърнах аз с обичайния за мен закачлив тон.

В този момент бреговете на Сена внезапно изгубиха очарование, превърнаха се в тесен канал, от двете страни на който нямаше нито едно дърво. Декорът стана още по-зловещ, когато пред нас се очерта прословутото здание на Криминалната полиция, „Ке дез Орфевр“ № 36, което хвърли сянката си върху бездруго тъмните, кални води на реката. Дали моят преследвач нямаше един ден да ме вкара между тези стени?

Без съмнение, ако продължавах упорито да прикривам пре-стъпните му действия...

С наближаването на „Нотр Дам“, чиито две кули изникнаха отляво, гледката най-сетне се разведри, просветля, когато изведнъж над нас, над масата се разнесе бръмченето на грамадно насекомо. Вместо реакцията, която очаквах от моя партньор, той изненадващо се усмихна и лесно можах да прочета върху лицето му израз на облекчение.

- Какво може да бъде...

На свой ред вдигнах очи и забелязах странна кръгла машина, черна на цвят, с големината на табла за закуска, снабдена с четири малки перки, увиснала на няколко метра над лишения от покрив балдахин... над главите ни. Дрон!

Той създаваше толкова силно течение, че дошлите чак дотук морски чайки се разлетяха с писък на всички страни. Кой направляваше тази машина, която със съвършена точност се снижаваше над нас? Когато достигна само на метър от масата, металните щипци, разположени по средата, се разтвориха с рязко тракане и пуснаха малко пакетче, привързано с лента, което тупна върху покривката.

- Обикновено се казва, че подобни неща не падат от небето - обади се Давид. - Само че ми се щеше за теб да се случи точно така. Наистина от небето.

Известно време гледах слисано пакетчето. Сетне той ме подкани с поглед и аз го поех, все още занемяла от изумление. Предложеното от него малко бягство на борда на шлепа вече бе минало отвъд клишетата, отвъд мечтите ми, достойни за принцеса, подхранвани от моята амбиция, към които открай време се отнасях със снизхождение.

- Хайде, Ел... - прошепна той и в гласа му прозвуча неподражаем тембър, сякаш излязъл направо от някой филм на Кристиан-Жак или на Марсел Карне. - Отвори го.

Значи, именно това бе крил той от мен, несъмнено от седмици насам.

Как би могла да бъде претеглена солидната като бронзов слитък неприкосновеност на най-съкровените ни тайни? Може би по удивлението на този, пред когото ги разкривате. Без

съмнение в този момент моето удивление отстрани изглеждаше смешно.

Припряно разкъсах позлатената хартия и отворих черната кадифена кутийка за бижута. Пръстенът от розово злато с диаманти бе най-разкошният накит, който до този момент бях виждала: умело съчетание на сдържаност в изработката и размера с необикновена стойност на материала. Нещо повече: от пръв поглед личеше, че всеки отблясък на фасетите е белязан от история. Този пръстен не идваше от витрината на някой бижутер, а бе семейна реликва.

- Принадлежеше на Ортанс, моята майка - тържествено обясни Давид. - А преди нея на моята баба. Стига да пожелаеш, би могла да бъдеш жена от третото поколение в моето семейство, която ще носи този пръстен. Преправих го, за да ти бъде по мярка.

Семейство. Венчална халка. Брак? Мозъкът ми бе в състояние да функционира единствено чрез ключови думи, които се удряха една в друга като блъскащи колички, без това изобщо да бъде забавно. Слепоочията ми пулсираха както никога преди. Имах безумното усещане, че луничките по лицето ми бяха станали червени на цвят като сигнали за тревога.

- Венчална халка?

Дадох му да разбере, че не смея да повярвам.

- Едновременно годежен пръстен и венчална халка. Просто в уречения ден се премества от единия пръст на другия. Такава е нашата традиция.

За да подкрепи думите си, той извади пръстена и понечи да го постави на безименния ми пръст.

- Почакай... Не!

Дръпнах ръката си и веднага си дадох сметка колко обиден е този жест. Ала той беше този, който се извини.

- Прощавай... Както винаги избързвам.

Зяпачите край катедралата идва ли си дадоха сметка колко критичен е този момент, каква несигурност витае между нас двамата, защото някои от тях започнаха да ръкопляскат. Нашата речна идилия за тях бе неочаквана добавка към туристическия пакет на пребиваването им в романтичния Париж.

Съвсем неочаквано нелепата ситуация ме накара да избухна в смях.

- Нима ти е смешно?

- Не! Ни най-малко!

С мъка потиснах смеха си, за да не го уязвя.

- Просто всичко това е толкова...

Неочаквано. Необикновено. Удивително. Фантастично. И въпреки това донякъде кичозно. Щеше да ми бъде трудно да направя избор между всички обзели ме едновременно чувства, ако не беше безкрайната ми признателност към него. Усещах как тя расте в мен като огромна гореща и придаваща увереност топка, как ме изпълва цялата. Увереността, че с него занапред животът ми ще бъде една дълга спокойна река, мирна и романтична като реката, по чиито води плувахме в този момент.

Госпожа Анабел Барле. Аз, девойчето от предградията, което всеки ден се блъскаше из навалицата в метрото.

- Не ми отговаряй веднага. Помисли си.

- Да... Искам да кажа, благодаря за предложението - отвърнах аз, след като внезапно дойдох на себе си.

Ала нещо не беше наред, без да мога да разбера какво точно. В тази безупречно съвършена картина имаше фалшива нотка. Майордомът, който до този момент дискретно бе стоял настрани, приближи, за да напълни чашите, от които едва бяхме отпили по глътка.

В тях отново заиграха мехурчета и пробудиха у мен спомена за други чаши. Онези, от които предната вечер бяхме пили с моя последен клиент. Последва друг спомен за обстоятелствата на първата ни среща с Давид, които старателно се опитвах да обвивам в мъгла през последните седмици. Тайните, които самите ние забравяме...

Ами ако Франсоа Маршадо, старият приятел на моя бъдещ съпруг, партньорът му на тенис от години насам, два пъти седмично, мъжът, с когото бях имала интимна връзка същата вечер, когато Давид влезе в моя живот... Ако Франсоа се разприказваше? Нощни красавици, избор по каталог... Хотелската стая в „Шарм“

- Искам да знаеш, че не те карам да бързаш с решението си - добави човекът, който нямаше никаква представа за моите нощни занимания. - Само че не бива и много да се бавиш. Имах намерение в най-скоро време да определя датата.

Какво би могла да означава тази лъчезарна, тази невинна усмивка, тъй различна от моите нощни падения? Какъв подтекст се криеше зад нея?

- Какво имаш предвид под „най-скоро време“? - запитах аз със студенина, на която той бе така любезен да не обърне внимание.

- Осемнайсети юни.

Рожденият ми ден. Двайсет и трети поред.

- Госпожице Анабел Лоран, желаете ли да вземете за съпруг тук присъстващия господин Давид Барле и да се свържете с него за цял живот на възраст, когато би трябвало да се отдадете на здравословно безгрижие?

- Но това е едва ли не утре! - нарочно преувеличих аз.

- Зная, но това не бива да те тревожи: ако си съгласна, ще направим това у нас.

- В дома Дюшеноа?

- Да. Арман ще се погрижи за всичко. Трябва само да му дадеш списъка с гостите от твоя страна. И, естествено, да подпишеш някои документи.

Не можех да го оставя да линее повече. Това свързване на моя първи ден на този свят с деня, който би трябвало да бъде „най-щастливият в живота ми“, се оказа последният аргумент, последният майсторски нанесен удар от страна на Давид, тъй несравним със своята способност да убеждава. Какво друго бих могла да отговоря, освен...

- Да.

В контраст със сияйната ми усмивка, вътре в мен, някъде в онези дълбини, където човек обикновено не смее или не желае да прониква, зейна бездна и усетих, че стомахът ми се свива. Ужасяващият тътен на вълна от болка, която минаваше по цялото ми тяло, обливаше един след друг всички мои органи, крайниците ми.

Страх ли бе това? Или щастие?

Той скочи, заобиколи масата и се наведе над мен, за да ме дари с една от най-нежните целувки, докосвали някога устните ми. По-скоро нежна, отколкото пламенна, за което си дадох сметка по липсата на трепет между краката. Ала тези усещания понякога поемат по обиколни и криволичещи пътища. Опитах се да убедя себе си, че в крайна сметка, с времето ще достигнат до крайната цел.

С разтреперан глас, тъй неприсъщ на Давид работодателя, на Давид съблазнителя, пред чийто портрет във вестника се прехласвах само преди няколко седмици, и който ми се струваше съвършено недостъпен, той поиска потвърждение, вперил в мен умолителен поглед:

- Да... Да?

Да.

Тази думичка е достатъчна за жена, която предлага себе си. Понякога тя си дава сметка, че избързва. Ала най-често не знае дали тези две букви я обвързват са няколко минути, или за всичките дълги години на нейния живот. Дали обвързват за кратко само нейното тяло, или душата й завинаги. Тя чува гласа на моментното си желание, на моментния си порив. Ала откъде би могла да знае какви ще са бъдещите й желания? Знае ли предварително колко „може би“, а понякога и „не“ ще последват това единствено „да“, колкото и искрено да е изречено то?

Досега бях преживяла не чак толкова много оргазми.

Десетина, не повече. И всеки път бях поразена от една

подробност: аз съм от жените, които във върховния момент крещят „не“, а не „да“. Зная,

че някои възкликват „Боже мой!“, „Още“ или викат името на любовника си. Какво означава

3

това? Защо съм „кукла, която казва не, не, не, не, не, не“? Изобщо не знам. Дори не съм сигурна, че искам да знам какво точно разкрива този факт.

3 Намек за песента на Мишел Полнареф Ьа роирее дш/аИ поп. - Б. пр.

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: как би могъл той

за научи за това???)

И така, казах три пъти „да“, сякаш за да очертая по-ясно траекторията на моята съдба, и през онази нощ отново се озовах в стаята на Давид, разположена в самото сърце на този негов дом, на улица „Тур де Дам“ номер три.

- Ел!

Той ме отведе в модерния будоар на своето лично пространство, където упълномощеният за целта декоратор се бе постарал да се придържа към духа на романтичните интериори при избора на гоблени и цветове, същевременно скъсвайки с характерната за този стил претрупаност, преди всичко благодарение на ултрамодерните мебели, до един с прави линии и изчистени форми.

Още щом прекрачихме прага, той се притисна към мен отзад, завря нос в тила ми, а твърдината отдолу ставаше все по-осезаема, докато я отъркваше в задника ми. Тази незабавност ми харесваше. Както и властната му безкомпромисност. Харесваше ми това, че ме желае без въведения и дълги речи и преди всичко, без да иска моето разрешение.

- Свали ги.

Естествено, ставаше дума за прашките ми, които се очертаваха под тънката вълнена материя на черната ми рокля. Движенията ми се оказаха твърде бавни за него, затова той се наведе, прокара ръка по задника ми, хвана здравата дантела и я дръпна с явното намерение да я разкъса.

- Ай! - изписках аз, а върху бедрата ми се очертаха червени ивици.

Прашките не поддадоха. По символичен начин аз се съпротивлявах на мъжа, който бе свикнал да получава винаги или почти винаги онова, което пожелае.

- Прощавай, прощавай... - прошепна той на ухото ми, по-скоро задъхан и разочарован, отколкото виновен.

- Няма значение...

При тези думи опрях ръка на някакъв скрин със сребристо метално покритие, а с другата дръпнах настрани бродирания памучен правоъгълник, последно препятствие пред набъбналите ми от нетърпение устни.

Той ме погали отдолу с разтреперани от вълнение пръсти. Не бях толкова подмокрена, колкото си въобразявах, нито пък колкото той би могъл да се надява. Такава съм си: не съм от момичетата, които протичат при първата целувка. От мен потича сок едва след нежни предварителни ласки. Тялото ми е дизелов двигател и сетивата ми се сгорещяват бавно. Той би трябвало да го знае. Давид го знаеше.

Въпреки това през онази вечер разчиташе може би, че съчетанието от шампанско и официално предложение за брак ще предизвикат у мен същински водопад в знак, че съм готова да го приема. Вместо това получи лека роса, която плахо бе избила от отвора между малките устни.

- Ел... - изръмжа той зад ухото ми.

Въпреки това пръстът му си проби път между двете пеперудени криле от плът и ги разтвори широко. Още щом влезе в мен, започна въртеливи движения, твърде широки, за да предизвикват истинска наслада, и недотам дълбоки, за да достигнат до чувствените дълбини, които някои от нас крият във вътрешността на телата си като някакво съкровище.

Така нямаше да успее да ме накара да се почувствам на седмото небе!

Не, Давид нямаше да може да ме издигне на седмото небе и изобщо не бе необходимо онова появило се изневиделица гласче вътре в мен да ми го натяква.

Изглежда, и той го бе дочул, защото рязко дръпна ципа на панталона, извади члена си, който се оказа с достойна за уважение дължина, при това в обкръжението на онзи нежен пух, който придава на фелацията неповторим чар, след което без предупреждение го вкара в своенравната ми вагина. За нея този ден не беше празник, но въпреки това потръпна в спазъм на признателност. Имаше нужда да бъде задоволена, при това от мъж, когото обичам. Постъпателното му движение бе някак неестествено, затруднено от неудобния ъгъл на члена му, докато той не се сети леко да подвие колене и да застане на същото равнище. София би ревнала от възмущение, ако ме чуеше как свеждам нещо тъй свещено за нея до упражнение по пространствена геометрия. Честно казано, при това положение движението му в мен далеч не бе неприятно. Почти се бях оставила да ме завладее тази вълна, която макар да не бе електрическа, ме изпълваше с мека топлина, когато съвсем ненадейно той рязко спря.

- Какво има? - въздъхнах аз.

- Нищо... Ако продължа по този начин, ще свърша твърде бързо.

Сподавих онова „Нима вече?!“, което бе на път да избликне от гърлото ми, и насърчително го дарих с едно:

- Добре... Добре, любов моя, изчакай.

Понякога съм чувала от приятелки да се оплакват, че някои

от любовниците им, все пак далеч не всичките, били прекалено издръжливи. „Два дни минаха и продължава да ми пари!“ Има и такива мъже. Що се отнася до мен, имала съм работа по-скоро със стандартния тип „три бързи и след това довиждане“, или по-често

задължителните десетина минути. Бих искала поне веднъж да усетя какво означава да бъдеш изпълвана дълго, изцяло, докато вагината ми забрави какво означава да е празна. Дали наистина е дотам болезнено? Дали в действителност това не е чувство за пълнота, за мощ

дори, пробудено от тъй продължително задоволяваното желание? Способен ли би бил един мъж да остане в мен, в ерекция, дори и неподвижен, в продължение на часове?

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: откъде-накъде се занимавам с подобни неща???)

Донякъде опиянена, чувствах задните си части в шепите му, горда с техните форми. Бях поставена в нелепа поза на безпомощност, макар удоволствието му да зависеше изцяло от мен, и за пръв път се престраших да произнеса „любов моя“. При това почти без да съзнавам това. Не зная дали той бе дочул моето неочаквано признание. Вероятно обаче е бил насърчен, защото постепенно възобнови с нова жар постъпателното движение. Но не би трябвало да кажа „нова жар“, защото преди изобщо не бе достигал подобен ритъм и не бе проявявал подобно желание да проникне колкото се може по-дълбоко в мен.

В резултат от постоянното блъскане в тази топла и кадифена бездна, той предизвика в корема ми лек трепет и едва доловима контракция. Чувствах се все така далече от оргазма, но в тази част на тялото ми се пробуди по-скоро надежда, отколкото действително усещане за кипяща и бушуваща наслада.

- Харесва ли ти така?

- Да... простенах аз и съзнателно засилих жалостивото си мяукане. - Продължавай!

Всички жени и дори аз знаем, че в симулацията, която не се отнася до върховното наслаждение, а се свежда до подчертаване на отговорите, които дават ерогенните ни зони на предлаганите ласки, няма нищо укорително. В такива случаи тя представлява насърчение към партньора с надеждата - нерядко възнаградена - той да вложи повече старание и да ни отведе там, където и двамата искаме да стигнем. Тя представлява нещо като турбо за нашето удоволствие, което понякога е доста лениво и опърничаво.

В момента, когато той излезе от мен, аз задържах корема му, за да му предложа едно бавно, постепенно и стигащо докрай проникване. Както можеше да се предвиди, той не разбра жеста ми, приписвайки ми собствените си усещания:

- И на теб... И на теб ли ти идва?

Не. Може би не притежавах еротичните познания на София, но обожавах преди всичко онзи момент на несигурност, когато главичката на члена му докосва мокрите ми устни, гъделичка ги нервно, после бавно ги разделя, за да подири пътя си колебливо, дори плахо, а след това да се промъкне решително във влажните гънки плът към неведомите дълбини, които го очакват.

Сякаш за да възнагради усилията на Давид, обилие от влага ненадейно обля члена му. Той ускори движението, отдавайки се изцяло на задъхания му ритъм, което ми подсказа, че е на път да свърши.

Бяхме любовници от три месеца и този факт, както и серологичният тест, който и двамата минахме в луксозната лаборатория на улица „Сен Лазар“, направи ненужни презервативите. Онова, което двойките обикновено приемат като добра новина и дори като ключов момент в развитието на тяхната връзка, за мен, уви, беше...

- О, не!!! Не!

...знак, че любовната ни игра ще приключва още по-бързо.

Известно е, че прекият контакт на лигавиците засилва усещанията и ускорява края. (В коя ли статия бях прочела това? Кой знае?)

Той се изпразни в мен на продължителни, горещи и равномерни вълни, докато едната му ръка бе сграбчила дългите ми коси, както моряк би се вкопчил във въжетата по време на буря.

Накрая се отпусна върху извития ми гръб, обхвана гърдите ми и остана известно време в това положение. После все пак ме изправи и ме отнесе до необикновено широкото легло, което едва усети тежестта на телата ни, когато се стоварихме едновременно върху седефенобелите копринени чаршафи.

С притворени очи и лице, долавящо равномерния дъх на Давид, аз се оставих на вцепенението, което бе обзело и двама ни, макар че за разлика от него нямах особена причина да бъда в такова състояние. Опитах се да доловя и други сигнали от моя организъм, но напразно. С изключение на стомаха ми, който с доволно бълбукане смилаше чудесната вечеря, останалата част от тялото ми бе няма.

Когато отворих очи, открих, че мъжът до мен е облякъл пижама с цвета на чаршафите, свил се е на кълбо под пухената завивка и е потънал в дълбок сън. Просто не можех да повярвам, че преди малко сме правили любов. Колко дълго бе продължила дрямката ми?

Учудването ми нарасна още повече, когато открих, че самата аз съм в къса нощница, която виждах за пръв път, несъмнено купена специално за мен. Можех да приема, че Давид ме е преоблякъл, докато съм спала, но не си представях как без мое съгласие е докосвал интимните ми части. Опипах се припряно между краката и открих, че съм чиста като бебе, което току-що са подсушили и поръсили с пудра.

Надигнах се, облегнах глава на облицованата с кожа табла на леглото и се загледах в грижливо сгънатите ни дрехи, както и поставения на място скрин, до който той ме бе обладал. Дали изобщо това се бе случило? Нищо в стаята не напомняше не-удържим прилив на страст. Във въздуха изобщо не се долавяше мирис на секс.

- Добре ли си?

Гласът му, близък до шепот, прозвуча тъй неочаквано в тишината, че ме накара да подскоча. Все пак аз бях тази, която трябваше да го успокои:

- Да. Всичко е наред. Спи.

Не се наложи да го моля, защото той веднага потъна в дълбок сън. Бях наясно обаче, че аз самата повече нямаше да мога да заспя. Станах, нахлузих оставените специално за мен до леглото марокански чехли, твърде големи за краката ми, и слязох на приземния етаж на огромната сграда.

В салона, не толкова просторен, колкото с необикновено висок таван и с парадни стълби от двете страни, се суетеше някакъв сивокос мъж. Това можеше да бъде само Арман, майордомът, който открай време обслужваше Давид, а преди него - родителите му Андре и Ортанс.

- Не спите ли, госпожице?

- Както виждам, и вие не спите.

Той бършеше разсеяно с парцал грамаден пясъчен часовник с махагонов цокъл, който с височината и ширината си напомняше фигурата на ръгбист. Очевидно това бе една от най-скорошните придобивки на Давид, запален колекционер на старинни предмети и чест посетител на антикварните магазини в съседство.

- Ех, на моите години... Сънят идва трудно. А освен това в тази къща работата никога не свършва.

Каза това без огорчение или упрек. Този старец ми се струваше като същинско олицетворение на любезността и добротата. И той, по подобие на своя работодател (може би трябваше кажа господар), напомняше актьор, но в случая изискания във всяко отношение британец Майкъл Кейн. Бях поразена от вида му още първия път, когато разтвори пред мен двойната остъклена врата на дома Дюшеноа. Възхищавах се на тази неголяма, изискана сграда с удивителна вдлъбната дъговидно фасада, а сега гледах със зяпнала уста изящния интериор, от който лъхаше спокойствие. Бях попаднала сякаш във вълшебна приказка, където Арман бе съвсем на мястото си.

- Да не би строителните работи в съседство да са ви събудили?

Майордомът вече ме бе осведомил, че в съседния дом на Госпожица Марс от месец насам върви ремонт. Собственикът си бе поставил амбициозната задача да му придаде автентичен вид и да го обзаведе със съответните мебели. Така че строителството беше в пълен разгар.

- Все пак не и по това време - кротко възрази той.

- Не си спомням, Арман... Тази сграда е принадлежала на майката или на бащата на Давид?

Истината бе, че по този въпрос моят годеник до този момент не бе споделил нищо, избягвайки всякакви въпроси относно родителите му, починали наскоро един след друг преди петнайсетина години.

- На госпожа Ортанс - отвърна тихо той, сякаш се боеше някой да не чуе нашия разговор. - Тя е пряка потомка на госпожица Дюшеноа.

- А тя каква е била всъщност и защо домът носи нейното име? Все си мисля, че навремето твърде рядко жена би могла да притежава собствено жилище.

- Напълно сте права. Ала Катрин-Жозефин Дюшеноа не е била коя да е. Тя е една от най-известните театрални актриси през Първата империя. И главната съперница на госпожица Жорж в Комеди Франсез.

С видимо задоволство той изреждаше тези исторически факти.

- Госпожица Жорж ли? - престорих се на невежа аз.

- Жоржина! - възкликна той, сякаш това име би трябвало да казва всичко. - Една от най-пламенните любовници на Наполеон.

Значи, това бе обиталище на страстни жени. А ето че и аз на свой ред ставах част от неговата история, аз, невзрачната Анабел от Нантер. Представях си пищните балове, давани тук, танците по чернобелия паркет в съседната зала за приеми, реставрирана с религиозно благоговение, когато някакво джавкане ме откъсна от бляновете ми.

Два мопса душеха краката ми и ме гледаха изпитателно. Кръглите им като стъклени топчета очи сякаш казваха: „Пак ли ти!“.

- Синус! Косинус! - сопна им се майордомът. - Тихо, стопанинът спи.

- Между другото, Арман, предупреди ли ви Давид... за Фелисите?

- Вашата котка, нали?

Това бе казано без неприязън, но с едва доловимо презрение. Налагаше се обаче да приеме факта. Не след дълго аз и моята котка щяхме да живеем тук, така че щеше да има и други безсънни нощи. Пътната чанта, с която пристигах от време на време, щеше да бъде последвана от куфари. Що се отнася до Фелисите, мама настоя тя да бъде с мен: „Вземи си я, тя е твоя котка... Освен това едва ли ще имам сили да се грижа за нея. Започвам да забравям да я нахраня, бедната“.

- Да, всичко съм предвидил: купичка, постелка...

- Не, искам да кажа... В една компания с тях?

Посочих двете космати сиво-бежови топки, които сновяха край нас в очакване на сутрешната разходка.

- А... Не се безпокойте. Те са добри момчета. Нали така?

Той потупа всяко от двете кучета по гърба.

- Още едно женско присъствие никак няма да е зле сред толкова мъжкари - добави дяволито той.

- Вярно - съгласих се аз и се отправих обратно към горния етаж. - Благодаря ви за всичко, Арман.

- Моля ви, госпожице.

Вече бях поела по стълбите, когато той тихо ме повика и ме накара да се спра:

- О, госпожице...

- Да?

- Давид не ми е давал указания...

Наричаше го Давид, а не господин Давид или просто Господинът, което в неговата уста изобщо не звучеше прекалено фамилиарно и ни най-малко не накърняваше уважението, с което той очевидно се отнасяше към него.

- ...Госпожа вашата майка има ли намерение да се настани тук след сватбата?

Колкото и великодушно да бе предложението на Давид, то ни най-малко не въодушеви майка ми. Тя не бе съгласна да напусне Нантер, да се раздели със своята единствена приятелка, съседката госпожа Шапюи, нито с безбройните дребни навици, свързани с гаровия квартал и въобще с начина на живот. Докато все още можеше, щеше сама да ходи до хлебарницата или до аптеката и да взема автобус № 167, за да отиде до болница „Фурестие“

- Засега не. Благодаря все пак, че ме запитахте.

Той кимна с глава в знак на съгласие.

Макар да ми бе съвестно, че я оставям сама, лишавайки я и от присъствието на Фелисите, нейният любезен отказ напълно ме устройваше. Не можех да си представя каквото и да било общо между нейния свят и света на моя бъдещ съпруг. Определено щеше да се стигне до отхвърляне, както на присадката, така и на основата, защото социалната пропаст между тях беше прекалено дълбока. Въпреки любовта си към мен, Давид не би приел майка ми такава, каквато е. Макар между нас двете да съществуваше неразривна връзка, тя в никакъв случай не би могла да понесе живота в този свят на парите, властта и лицемерието.

- Скоро ли ще замине на лечение?

Едно от благоприятните последствия от обвързването ми с Давид бе, че се съгласих той да финансира изцяло лечението на мама в Лос Анджелес. Двайсет и пет хиляди евро, които той предлагаше незабавно да заплати в брой, макар все още да не се бе запознал с Мод.

- По принцип след по-малко от месец. Очаквам потвърждение от клиниката.

- Добре - охотно се съгласи той.

- Тъкмо се сетих: трябва да ви дам списъка с гостите от моя страна.

- Не се притеснявайте, не е спешно. При всички случаи Давид иска от мен отрано да предвиждам всичко.

- Много добре...

- Лека нощ, госпожице.

- Лека нощ, Арман.

Всички тези тревоги за бъдещето белязаха няколкото часа сън, които ми бяха останали. Когато се събудих, Давид, естествено, беше изчезнал, призован от ранна сутрин към безбройните си дневни задължения. В старата сграда, обляна от лъчите на утринното слънце, цареше необикновен покой, тъй като вероятно Арман бе извел кучетата на разходка. Ежедневната ми разходка от стая в стая по нощница и с боси нозе по хладния под ми доставяше истинска наслада. Грамадният пясъчен часовник в хола сияеше в целия си блясък, резултат от нощните грижи на Арман.

Веднага забелязах, че вероятно по нареждане на Давид той го бе обърнал. Първата песъчинка бе поставила началото на обратно броене и в долния съд вече се бе събрала малка жълта купчина. Колко минути или часове бяха изминали? И още колко щяха да минат, преди горният съд отново да се изпразни?

Благодарение на едно отражение забелязах няколко отвесно разположени надписа върху самото стъкло на този удивителен уред. Това бяха деленията на ск9ла от едно до петнайсет. Минути ли бяха това, часове... или дни? Предвид продължителните интервали до запълване на следващото деление, предположих, че по-скоро става въпрос за дни. Петнайсет дни. Две седмици, песъчинка след песъчинка до нашата сватба. Деликатната находчивост на този уред ме накара да се усмихна самодоволно. Не бях някое влюбчиво момиче, на което могат да замаят главата с романтични жестове, и все пак... какъв чудесен знак на внимание.

Едва тогава забелязах върху масичката, където Арман обикновено оставяше кореспонденцията на Давид, малък плик с цвят на жълтък, като тези, които се използват за изпращане на покани. Дали майордомът не бе решил да избърза, без да се допита до мен? Нямаше подател и аз се поколебах дали да го отворя. Тогава си помислих, че за близо три месеца съвместен живот нито веднъж не бях виждала почерка на Давид. Той постоянно ми изпращаше есемеси и писма по електронната поща, но никога не ме бе удостоявал дори с един ред, написан от собствената му ръка... Подобен пропуск би могъл да го постави сред заподоз-рените в случая с тефтерчето. А, не, невъзможно: не би могъл да бъде той!

Не издържах и със свито сърце се поддадох се на изкушението. Отворих плика и извадих сгънат на две лист. Перфорирана страница, напълно съвпадаща с онези, които получавах от седмици насам... Но все пак първата, която получавах на този адрес. Откаченият, който ме

преследваше, ме бе открил дори тук.

Написаното също ми бе познато, но по друга причина. Толкова познато, че за момент ми се зави свят:

„Така няма да успее да ви накара да се почувствате на седмото небе!“

5 юни 2009 година

Да „ви“ накара да се почувствате на седмото небе. Защо Давид би се обръщал към мен на „ви“? И въпреки това за момент си представих друга, този път наистина ужасяваща възможност: Давид е моят преследвач. Вярно бе, че нямаше никаква логика да говори за себе си в трето лице, при това сам да се унижава.

Нима до такава степен бе луд?

Друг въпрос, който да измести първия, но все така лишен от отговор: как би могъл да прочете мислите ми? Дали не ги бях произнесла на глас? Може би в състоянието, което се лута между съня и реалността... Мама твърдеше, че като малка съм имала няколко прояви на сомнамбулизъм. Ставала съм и понякога дори съм говорела насън. Дали това не се е повторило отново?...

Облякох се набързо и прекарах времето до обяд в трескаво преравяне на къщата, макар подобен глагол изобщо да не подхождаше на тази грамадна и разкошна постройка, която повече напомняше дворец. Дирех някаква бележка, написана от ръката на Давид. Не открих нищо в спалнята, която не след дълго щеше да бъде нашата спалня, нито в салона и в останалите общи помещения. Нямаше нищо на прословутата масичка за кореспонденция при входа. Що се отнася до работния кабинет, където вероятността да попадна на образец от почерка му логично бе най-голяма, вратата се оказа заключена. Не виждах под какъв предлог бих могла да накарам Арман да ме пусне вътре, без с това да предизвикам подозренията му.

- Мога ли да ви помогна с нещо, госпожице?

Завари ме на четири крака пред кошчето за отпадъци в кухнята.

- Не... - смотолевих аз. - Не, струва ми се, че хвърлих погрешка списъка за покупки, който си бях съставила.

- Много неприятно наистина... Искате ли да го потърся аз? Мисля, че донякъде познавам почерка ви.

Ако посланието върху откъснатото от тефтер листче не бе толкова интимно и двусмислено, непременно щях да се възползвам от случая, тъй като той познаваше достатъчно отблизо Давид. Само че... „Така няма да успее да ви накара да се почувствате на седмото небе!“

- Благодаря, Арман, аз ще се... ще се оправя. Така и така съм се захванала, няма нужда и двамата да се цапаме.

Засмях се нервно и той прие това за отговор и като покана да ме остави сама, след което незабавно се оттегли в съседното помещение.

И ето че най-сетне...

Тенисът с Франсоа, отложен за петък, 21 часа

Нямаше грешка, тази бележка върху жълта на цвят и зацапана с мляко и доматен сос хартия, бе дело на Давид. Почеркът му бе много по-закръглен и равен от този на анонимното послание. Не толкова нервен, почти женски. Резултатът от сравнението не будеше никакво съмнение.

Облекчението ми бе толкова силно, че известно време продължих да седя на пода, със задник върху студените кухненски плочки. Как съм могла да с усъмня в него?

Накрая прибрах новото послание в сребристия бележник при предишните, като известно време изучавах почерка на техния автор, чиято самоличност ми убягваше повече от всякога. Каква беше неговата или нейната цел? На какво се дължеше странното усещане за безпокойство, което лъхаше от тези небрежно, едва ли не конвулсивно надраскани букви? Защо имах усещането, че докато ги пише, техният автор е бил в плен на страдание?

Следобед проведох няколко телефонни разговора: с мама, със София, както и няколко отрицателни отговора, получени от местата, където напоследък се бях явявала на кастинг. И ето че най-сетне пристигна есемес от Давид:

Тази вечер ще се прибера рано.

Искаш ли да излезем?

В речника на Давид „рано“ означаваше около 21 часа.

Не, съжалявам. Обещах на мама да я придружа за последния преглед преди заминаването за Л.А.

Толкова късно ли е

срещата ви?

Лъжата винаги крие риск, особено когато е отправена към човек, който в работата си от сутрин до вечер борави с полуистини. Би трябвало да бъда по-убедителна.

В осемнайсет и трийсет, но сам знаеш как стават нещата... Ще се наложи да чакаме поне един час плюс времето за консултация... Боя се, че ще приключим не по-рано от двайсет и трийсет или двайсет и един часа, а след това ще трябва да я придружа до дома.

Разбирам. Няма

проблеми. Изпрати ми

есемес на връщане.

Окей, но не ме чакай за вечеря. Сигурно ще хапна в Нантер заедно с мама. Знаеш каква е: отида ли при нея, не ме пус-ка да си тръгна.

Съвсем нормално.

Успех и на двете. Целувам те.

И аз те целувам. Още веднъж благодаря за всичко, което правиш за нея.

На последния есемес не получих отговор. Нямаше никакво съмнение, че Давид е влязъл на някое съвещание или е изникнала неотложна задача. Съобщението, което получих час по-късно, не идваше от неговия номер:

Покана от НК: среща в галерия „Албан Соваж“, улица „Севине“ № 15, в 20,30 часа. Клиентът ви очаква.

Поканата в електронен вид, приложена към това съобщение.

Приятна вечер.

НК - „Нощните красавици“. Като веща наставница Ребека всеки път ни изпращаше поръчката в последния момент, без да очаква потвърждение от наша страна. Въпреки това упорито ни напомняше, докато не се увери, че непременно ще отидем на уговорената среща. От това зависеше репутацията на самата агенция.

Отначало придружаваше поръчката с препоръки относно моето облекло. С времето, в резултат от единодушните положителни отзиви на клиентите, започна да ми се доверява.

При това по време на последната ни среща категорично й бях заявила, че за момента преставам да изпълнявам всякакви поръчки. Лаконичното ми обяснение бе: „по лични причини“. От полученото току-що съобщение обаче ставаше ясно, че това изобщо не я интересува. От нейна гледна точка аз продължавах да фигурирам в каталога на агенцията. Ето защо се налагаше да приема, като изпратих кратко потвърждение: Ще го имам предвид. Благодаря.

В крайна сметка повече от всякога се нуждаех от тези пари. И то по съвсем основателна причина: благодарение на тази последна поръчка, ако приемех, че вечерта ще приключи в хотел „Шарм“, часовникът от витрината на антикварния магазин „Нативел“ щеше да бъде мой. Или по-точно на Давид. Моят сватбен подарък. Начинът аз да го изненадам, да го накарам да затаи дъх.

Изобщо не предавах Давид, след като приемах тази последна жертва заради него. „Не предавам Давид“, повтарях си вътрешно аз като някаква мантра.

О, да, за последен път. Наистина.

- За последен път, нали?

- За последен път.

Опитвах се да вложа всичката си убедителност. Само че доникъде не стигах. Така и не успявах да убедя сама себе си: за последен път и след това всичко остава в миналото? Всичко сторено до този момент завинаги ще остане скътано единствено в паметта ми, където никой друг няма да може да проникне?

- Напомням ти, че вчера казваше същото - напомни ми София по телефона с морализаторски тон, докато си избирах парфюм. - И дори онзи ден!

За да не се поддам на чувството за вина, предпочетох да се съсредоточа върху дреболиите на настоящия момент. Най-напред облеклото: бухнала черна рокля с пачки от „Репето“ и съответните балетни обувки, както и черна кожена чанта „Ла Рю“ от „Нина Ричи“, с други думи, напълно в крак с модата, поне според моята неофициална консултантка. Сетне настъпи може би най-деликатният момент - изборът на подходящ парфюм.

Макар донякъде да се срамувам да се доверя на тези страници, трябва да призная, че

обожавам миризмата на мъжкия член. Не, по-скоро обожавам миризмата на члена на мъжа, когото обичам. Още първия път, когато току-що ме бе обладал. Дори днес, ако се съсредоточа, мога да извикам в съзнанието си тежкото ухание на ванилия, алкохол и

вехнещи цветя.

Оттам и въпросите, които постоянно си задавам относно аромата на моя собствен полов

орган и способността му да буди желание у партньорите ми, както техният у мен. Очевидно никой от тях не подозира, че когато срещна мъж, който дори малко ми харесва, един от първите непристойни въпроси, които си задавам, е на какво ли мирише? Дали ще заплени обонянието ми, дали ще предизвика пожар в главата ми и ще ме подготви да приема мъжа, който мирише по този начин?

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г., глупости!)

Без тоалетна вода се чувствах гола, не бях в състояние да изляза и да се покажа пред хора. Бях шестнайсетгодишна, когато работих почти всяка събота и неделя в продължение на няколко години в парфюмерията „Катр Тан“, в търговския център в Дефанс. По онова време се нуждаех от някакви доходи. Оттогава пазех десетина безплатни рекламни флакона и мостри, както и хронично непостоянство по отношение на парфюмите, избирайки ги според настроението.

- Тук ли си, или витаеш някъде?

София ме върна към действителността.

- Тук съм, тук съм...

- Само не ми казвай, че го правиш, за да можеш да купиш онзи отвратителен часовник за твоя милорд?

Винаги произнасяше подобни фрази с насмешливия тон на южнячка, но подражавайки на актрисата Арлети. Този път обаче улучи право в целта.

- Не! - възразих разпалено аз.

- Ами, лъжеш... Точно това имаш предвид! Каква си тъпачка! Даваш ли си сметка, че си на път да се омъжиш за първия срещнат тъпанар!

И така: „Мис Диор Шери“, утвърдена класика, като за малко по-възрастни от мен, опияняващ, но не прекалено. Натиснах два пъти бутона на спрея от двете страни на шията.

- Тъкмо като за Давид! - опитах да се пошегувам аз.

- Я кажи, всъщност как мина снощи? Каква беше голямата му изненада?

Без да знам защо, реших да премълча пред нея за решаващите събития от последните часове, включително предложението за брак и анонимното писмо.

- Нищо особено. Давид знае колко обичам омари и ме отведе на вечеря в „Дивелек“.

- Само не ми казвай: „Най-добрият ресторант за морски дарове в Париж“ и така нататък...

- Права си, нещо такова - прихнах аз.

- А продължението... също ли беше три звезди? - отново стана подигравателна тя.

- Е... Осемнайсет точки от двайсет възможни.

- Окей, разбирам... Всъщност не повече от девет точки и дори може би му давам твърде много.

По този въпрос София не може да бъде заблудена. Аз обаче мога да сменя темата.

- София, трябва да се приготвя...

- Тръгвай, моето момиче, тръгвай!

Точно това и направих, като взех такси, за да избегна възможно закъснение.

Галерията „Албан Соваж“ се намираше в долния край на улица „Севине“, недалеч от метро „Сен Пол“, в сърцето на квартала Маре. Зад малката витрина имаше просторно помещение в дълбочина, разделено на малки зали от бели подвижни пана. В самата витрина, без каквато и да било съпътстваща информация, на видно място бе поставен грамаден розов фалос от пластмаса, облечен като кукла: бяла рокличка, черни лачени обувчици, колие от перли и пр.

Огледах набързо вътрешността и установих, че всичко там е издържано в съшия дух: предрешен като плюшено мече скротум, вулва в работно облекло и така нататък, като всеки сексуален атрибут бе представен като детска играчка.

- Харесва ли ви?

Млад плешив мъж с едва набола брадица, със слисана усмивка и блеснали очи, бе изскочил като дявол от бутилка. През открехнатата врата дочувах откъслечни светски разговори, звън на чаши и злословия, прошепнати на ухо. С една дума, парижки вернисаж. Очевидно никой не се интересуваше дали творбите на художника се харесват, или не. Важно бе присъствието, безплатният бюфет и преди всичко поканата за бъдещо подобно събитие.

- Не бих могла да кажа... Просто чакам някого.

- Влезте, може би той е вътре.

Предвзетият тон, с който ме покани, почти не оставяше съмнение относно сексуалната му ориентация. Това обаче не бе достатъчно, за да се реша да вляза.

- Влееезте - настоя той и ме хвана за лакътя с прекалено шумна въздишка. - Няма да стоите тук като някаква задръстенячка!

Нямах друг избор, освен да го последвам сред пъстрата фауна, съставена от журналисти в черни униформи, небрежно облечени художници с татуировки и пиърсинг, както и от полуголи същества в скъпи рокли.

Тъкмо се питах се кой би имал нужда от ескорт сред подобно сборище от сродни души, където всеки познава всеки и се старае да снобее, когато моят водач, с очила с рогови рамки върху плешивата глава, ми подаде едновременно чаша шампанско и ръка, която да стисна.

- Албан Соваж.

- А!... - възкликнах аз. - Значи, вие сте домакинът?

- Домакинът съм, но на кредит, което ми струва майка си и баща си, но може да се каже, че все пак тук аз съм домакинът.

Имаше ли той майка, която да заблуждава чрез моето присъствие? Или бе принуден да убеждава инвеститорите, че влиза в правия път? Или дори по-зле: дали самата аз, без да си давам сметка, не бях концептуален хепънинг по идея на някого от тук присъстващите извратеняци? Момиче на повикване в страната на съвременното изкуство...

Не знаех как по-деликатно да се осведомя по въпроса.

- Вие...?

- Не. Не съм аз. Последвайте ме, ще ви представя.

Когато ми показа моя клиент, отначало помислих, че това е някаква неуместна шега: мъжът бе около четирийсетгодишен, пристегнат във втален костюм, с отворено над жилетката сако, с бастунче със сребърна дръжка в дясната ръка и лице, прикрито зад слънчеви очила. Албан ме повери на него, без да ме представи, и веднага се врътна, като се отдалечи с думите:

- Оставям ви. Отивам да оскубя китайците. Бизнесът си е бизнес, момичета!

Стоях като статуя пред непознатия, който свали тъмните стъкла и като начало мълчаливо ме огледа до най-малката подробност. Всъщност налагаше ли се да казва каквото и да било? Като се остави настрани доста гротескният му външен вид, той налагаше присъствието си с магнетизма на своя поглед. Макар кестенявите му очи да изглеждаха твърде обикновени въпреки златистия оттенък, който им придаваше осветлението, фактът, че бяха леко хлътнали, ги правеше рядко изразителни. В главата ми се мярна мисълта, че това е поглед на убиец, но аз се постарах веднага да я пропъдя. Напразно усилие, защото в този момент той се взря в мен и ме постави под властта си. Чувствах, че прониква все по-дълбоко в мен. Още преди да е продумал, успяваше да завладее съзнанието на своя събеседник.

- Добър вечер, Ел.

Останалата част от външността му напълно съответстваше на първоначалното впечатление: издължено овално лице, високи скули, изправена стойка, издаваща високомерие, донякъде сковано движение на главата и фини ръце на хирург или пианист...

Без всякакво съмнение се класираше в първата тройка на най-привлекателните ми клиенти. Липсваше му красотата на живите манекени, които привличат клиенти пред някои магазини и предизвикват възхищението на наивните момиченца, но притежаваше обаянието на пленителен герой от киното или сцената, благоволил да слезе сред нас, простосмъртните.

Не бе необходимо да оглеждам залата, за да установя, че цялото внимание е насочено към него. Особено на жените, които пърхаха край нас като листа, брулени от вятъра. А той не правеше нищо особено и дори съвсем нищо, защото просто стоеше неподвижен. Но дори и така смазваше мъжката конкуренция с величественото си излъчване. Несъмнено присъстваше и в същото време бе някак далечен, извисен над презряната човешка гмеж.

- Добър вечер - промълвих аз.

Той пристъпи към мен, накуцвайки, като се опираше с цялата си тежест на бастунчето от ценно дърво, и това ми даде да разбера, че недъгът му не е преструвка. Той обаче съвсем не накърняваше първоначалното впечатление, а напротив, засилваше чара му. Видът му не бе някаква обвивка или поза, а носеше белега на богата история, на минали болезнени преживявания, и това го правеше още по-обаятелен.

- Поне веднъж да не съм разочарован от прекомерните обещания на нашата приятелка Ребека.

Този комплимент и начинът, по който ми даде да разбера, че постоянно прибягва до нашите услуги, беше неприятен и дори груб. По принцип клиентите на „Нощните красавици“ се стремяха да ни предразположат, като се преструват, че отношенията между нас са нормални, все едно че за да се срещнем, не сме се ползвали от ничие посредничество. За него обаче това не важеше. Необичайната му откровеност ме раздразни. Сякаш бе решил изведнъж да помрачи първото впечатление, предизвикано от неговата поява.

- Ние обаче всеки път правим точно това - възразих аз доста рязко. - Изпълняваме обещанията си.

- Разполагате с цяла вечер, за да ме убедите... Ел.

Никак не ми харесваше начинът, по който отделяше името ми от останалите думи в изречението, сякаш си играеше с него като котка с мишка.

Без съмнение за изпълнението на тази моя последна поръчка бих предпочела някой добродушен и непохватен мечок, горд от факта, че се появява под ръка с мен, ала момичетата на повикване никога не поръчват вечерното меню.

- Дори не знам името ви - пристъпих аз към фронтална атака. - Вие сте господин...?

- Търпение... Ще го научите. И за това разполагаме с цяла вечер.

С всяка изминала секунда първоначалната магия все повече се разсейваше, а аз все повече губех самообладание. И все по-силно ми се щеше да избягам оттук. Мисълта за часовника във витрината на „Нативел“ обаче засега успяваше да ме задържи. Без този разкошен досадник и без неговите пари щях да се простя с намерението си да го купя. А за да сломи и последната ми съпротива, Ребека изрично бе споменала, че мога да искам от него двойна тарифа. Значи, налагаше се да издържа. Само че още колко време?

Сякаш усетил надигащата се в мен паника, куцият денди смени регистъра и се превърна в приветлив, дори закачлив събеседник, който ми зададе няколко любезни въпроса: студентка ли съм, или не? Парижанка ли съм, или от провинцията? Харесвам ли съвременното изкуство, или съм по-скоро безразлична?

Най-сетне благоволи да слезе от своя пиедестал.

- Признайте, че галериите не са от любимите ви места? - подхвърли той с по-открита, почти чаровна усмивка.

- Не... Не особено.

- В такъв случай ще ми позволите ли да бъда ваш водач?

- Мой водач?

- Е, да. За тази вечер. Трябва да знаете, че Давид Гарше е обещаващ художник и вече добре се котира в Ню Йорк и Лондон.

Давид. Значи, така се казваше художникът, който излагаше тук тази вечер творбите си. Усмихнах се вътрешно на съвпадението. Давид Барле. Давид Гарше. Смущаващо съзвучие.

- Съгласна съм, можете да ме водите - съгласих се аз, донякъде поуспокоена.

С вежливо движение той ми предложи ръката си. Тя бе тънка, мускулеста, но не прекалено, като от нея лъхаше трескава енергия, добре осезаемо постоянно напрежение. Увличайки ме пред една или друга творба от единия до другия край на галерията, непознатият се възползваше от нашата първа близост, за да прибегне до фамилиарни жестове, характерни за интимни познати. Дори си позволи да оправи един кичур, паднал на тила ми, като при това докосна гърба ми, по който незабавно мина електрически ток.

- Имайте предвид - подхвана той по-спокойно и дори сериозно, - че Давид е галено дете от богато семейство, който се опитва да заклейми произхода си.

- Щом го казвате...

След като намерението ми бе тази мъчителна за мен вечер да приключи колкото се може по-скоро, би трябвало да се представя възможно най-добре. Колкото по-малко се противоречи на подобни личности, толкова по-бързо те се изморяват от собствения си брътвеж. В това отношение той вероятно изобщо не се отличаваше от университетските професори, които си падат по доверчиви студентки и някои от които напразно се бяха опитвали да потърсят близост с мен.

От това разстояние долавях две нотки на неговия парфюм - ванилия и лавандула, стоплени от огъня, който сякаш постоянно го изгаряше отвътре.

- Така е. Социалното значение на неговото творчество минава далеч отвъд собствената му принадлежност.

При тези думи той ми посочи гигантската фигура, възпроизвеждаща Жирафата Софи, с грамадни гърди, стегнати в сутиен със съответния размер, и с прашки, впити между бутовете й.

При това движение под левия му ръкав се показа ръката му с татуирана върху нея буква, малко „а“, с връх на перо до нея. Невъзможно бе да се види какво има по-нагоре върху бялата му кожа.

- Съжалявам, боя се, че не ви разбирам. По какъв начин осмиването на играчките от детството и превръщането им в гротескни сексуални символи би могло... По какво всичко това се отличава от типа на еснафа, който плюе в супата?

Казах това, без да се замисля. Бе подразнил критичното ми чувство и то бе реагирало незабавно.

Очаквах да ме изгони без много обяснения (и без съответния хонорар) или поне да ме стрелне с огнения си поглед. Получи се обратното: в очите му проблесна любопитство, подчертано от усмивка, в която се четеше едновременно учудване и възбуда.

- Обърнете внимание на избора, Ел: Давид би могъл да се спре на играчки, в които вече се съдържа провокативен сексуален елемент, като Барби например, и да го експонира допълнително. Само че той е решил да превърне в символи на сексуалната еманципация именно предмети, синоними на детската невинност...

- Окей, щом казвате. И какво от това?

- Онова, което той иска да извади на показ, е бързината и силата, с която днешните деца преминават от природната си чистота към състояние на сексуални индивиди. Затова и слива в едно детето и сексуалния хищник. Плячката и ловеца.

Морализаторският оттенък на думите му ми бе леко неприятен. На всичко отгоре идваше от мъж, за когото не знаех абсолютно нищо, но който по всяка вероятност следваше строги принципи.

- Знаете ли на каква възраст децата за пръв път гледат порнографски филм? - продължи той, този път съвършено сериозно.

- Не... Нямам представа... Четиринайсет години?

- Единайсет години. На единайсет години подрастващите, момчета и момичета без разлика, са напълно наясно с фелацията, содомията, двойното проникване и далеч по-крайни сексуални прояви.

- Да, това със сигурност е пробл...

- Напротив! - възкликна той, разпален от собствената си реч. - Изобщо нищо не разбират! И именно в това е проблемът. Банализацията на сексуалните изображения създават илюзията, че всеки е отлично запознат и информиран по въпроса. Всички тези порнореклами, тези предизвикателни облекла, тези сериали, които децата поглъщат като топъл хляб и които са изпълнени със секс. Нищо от това не пробужда тяхната сексуалност. Става дума за огромен, необикновено доходен пазар, но в никакъв случай за сексуално образование, достойно да се нарече такова. Всичко е фалшиво, изопачено, смехотворно и понякога дори съпроводено с насилие. Това е всичко друго, само не еротика. Всичко друго, но не и истина!

- Значи, ако ви разбирам добре, проблемът е не само в съществуването на всички тези форми на сексуалност, но също и във факта, че децата се сблъскват с тях преди естественото пробуждане у тях на сексуалността?

- Точно така - разпалено потвърди той. - Именно това изразяват творбите на Давид: прекалено достъпният секс тласка всяко дете към една мнима сексуалност, при която времето, необходимо за съответното образование, чисто и просто бива отречено и отпада. Никое от тези деца, които консумират секс от най-ранна възраст, не разполага с филтър, за да отсява от тези картини истината. Те приемат цялата тази свинщина за чиста монета. Именно в това е драмата! Това е скандалното!

- А според вас на каква възраст децата трябва да се запознават със секса? И преди всичко кой да се заеме с това?

За момент си спомних за тайнствените бележки в моето тефтерче. Дали онзи, който ми ги пращаше, не целеше по свой начин, натрапчив и брутален, близък до изнасилване, именно да ме образова?

- Зависи от конкретния случай. Няма точно определена възраст за избуяване на собственото либидо, както се опитват да ни убедят законодателите и статистиците. Таймингът зависи от индивида. Някои са готови преди другите. Ала това изобщо не е причина към сексуалното възпитание да се подхожда стандартно.

Значи, философията на този Русо в областта на секса се свеждаше до това всеки да съзрява сексуално по естествен път, като междувременно бъде предпазван от натрапчивото влияние на пазара в днешното общество. Същевременно обърнах внимание, че остави без отговор моя втори въпрос: кой би трябвало да се заеме със сексуалното възпитание на децата? Кой наистина, след като той не без основание отхвърляше доминиращия модел, предлаган от пазара?

Постепенно си дадох сметка, че не съм дотам безразлична към думите му. Ала трябваше ли това да става именно под такава форма? Наръчник за юношите от съседния лицей, които няколко пъти на ден минаваха пред галерията и виждаха подобни чудовища, достойни за Содом и Гомор, без каквато и да било предварителна подготовка за тази рядко непристойна гледка? Дали тя бе по-малко вредна от порнографията, която гледат по Интернет? Дали художникът не ставаше (неволен?) съучастник на злото, което претендираше, че разобличава?

Не споделих тези морални резерви с моя водач, защото той да такава степен се вживяваше в думите си, че накрая започнах да си мисля дали всъщност самият той не е Давид Гарше и автор на тези гадости.

- Тъкмо говорим за дявола... И ето че замириса на сяра!

Събеседникът ми възбудено кимна към някакъв човек зад нас, после му махна приканващо с ръка и непознатият се приближи, пробивайки си път сред тълпата любители на безплатни софри.

- Добър вечер - поздрави плахо млад мъж, едва ли не юноша, с бяла риза и дълъг перчем, скриващ половината му лице.

- Давид, да ти представя Ел. Ел, ето го младежа, чието творчество така пламенно защищавах пред вас.

Меко казано.

Опитах се да изобразя върху лицето си усмивка, отправена към художника, чувствайки се съвсем неловко.

- Добър вечер и. поздравления.

- Благодаря - смутено отговори той.

- Смятам, че творбите ви не са оставили безразлични пресата?

- Вярно е - намеси се моят кавалер. - Вече излязоха няколко отлични статии. Само че не това е най-важното. Най-важното е, че някои ваши събратя по перо не се спряха само на провокативната страна от творчеството на Давид, а обърнаха внимание на социалното и възпитателното послание, което то съдържа.

Интересно как бе отгатнал бъдещата ми професия? Нали Ребека би трябвало да запази за себе си подобна строго поверителна информация?

Канех се да му задам този въпрос, когато до него съвсем безцеремонно се долепи висока метиска в рокля на пайети, която прикриваше толкова малка част от тялото й, че напомняше по-скоро бански костюм. Жената отърка тялото си с идеални форми до суховатата снага на моя събеседник. За разлика от Давид, моя Давид, той не напомняше нито един известен актьор. Въпреки това особената му трескавост позволяваше да бъде причислен към типа на Уилям Дефо, Крисчън Бейл или Антъни Пъркинс, отличаващ се с белязана от тревожност и тайнственост физика. Лишен от красотата на статуя, но пламтящ.

- Ще тръгваме ли, Лулу?

- Да вървим. Ел, оставям ви в компанията на бъдещето на съвременното изкуство.

Въпросното бъдеще се загледа в острите върхове на обувките си.

- Почакайте... Тръгвате ли си?

За пръв път клиент ме изоставяше по този начин, предпочитайки обятията на момиче, сто пъти по-красиво и по-изтупано от мен. Пачките на роклята ми се разтрепериха от гняв и възмущение. Фактът, че ме зарязва по този начин, ме накара да забравя нощния бонус, от който неговото бягство ме лишаваше. Просто бях ядосана, че предпочитат друга пред мен.

- Не се бойте. Отново ще се видим - обеща той, хващайки през кръста гъвкавата лиана с цвят на карамел, която ме стрелна с черните си очи. - О, щях да забравя..

Какво ли забравяше той? Правилата на елементарната куртоазия? Или може би да ми плати? В зависимост от случая клиентът или даваше парите направо на мен и превеждаше съответната комисиона на агенцията, или, както постъпваха някои, които постоянно прибягваха до нейните услуги и имаха открита сметка, уреждаха всичко с Ребека, която след това ни възнаграждаваше по подобаващ начин. Не се осмелих да го запитам, но предположих, че принадлежи именно към тази привилегирована категория.

Той протегна ръка към ниския кок на моята прическа, който постепенно се бе смъкнал към тила ми. В момента, когато го докосна, замръзнах на мястото си.

- Какво има?

- Би трябвало да използвате по-скоро игла за коса, а не шноли - подсказа ми той, сякаш четеше мислите ми. - Така тилът ви ще се вижда. Жалко би било да го прикривате.

- Да, не знам. - промърморих аз.

- Приятна вечер, Ел.

Двойката скоро се изгуби сред гроздовете от гости, но аз продължавах да чувам тракането на бастунчето по излъскания бетонен под. Ала ето че мъжът неочаквано се появи отново сам и

приближи до мен. Какво още искаше?

- Сега си спомних, че дори не ви се представих.

- Вярно...

Помислих си, че е крайно време да го стори.

- Аз съм Луи...

Отговорът му изобщо не ме задоволи. Луи кой? Махнах с ръка, за да дам израз на моето любопитство.

- Луи.?

- Барле. Аз съм меценатът на Давид Гарше.

Луи Барле, повторих си наум аз, за да се убедя в съчетанието на тези две имена, което ми прозвуча като изстрел.

- ... и брат на Давид Барле.

Той отново се отдалечи, спря се за момент, усмихна се и подхвърли през рамо, като че граната, готова да запрати смъртоносния си вятър в лицето ми:

- Но вие вече го бяхте разбрали, нали?

Това бе братът на Давид, чиято снимка той все не ми показваше и с когото все отлагаше да ме запознае. Сега това вече бе сторено. И то при най-ужасните обстоятелства, които бих могла да си представя.

Двамата с онова същество този път наистина изчезнаха, а аз останах на място, разтреперана.

- Ел!

Албан, домакинът на вечерта, отново се появи изневиделица пред мен и ми подаде доста дебел плик.

- Вземете. Луи ми възложи да ви дам това.

- Благодаря, но дали. ?

- Шшшт, изчезвайте! Таксито ви чака отпред. Ще отворите плика в колата.

Без да си взема довиждане с художника, аз се втурнах навън, където ме чакаше голяма черна лимузина, наполовина паркирана на тротоара и с работещ двигател. Поколебах се какъв адрес да съобщя на шофьора, но накрая казах:

- Улица „Тур де Дам“ номер три, ако обичате. В Девети район.

Той потегли без какъвто и да било коментар, а аз се разположих на меката задна седалка и отворих плика, който Луи бе поверил на своя приятел галерист. Вътре имаше осем банкноти по сто евро, тъй нови, сякаш излизаха направо от печатницата на Банк дьо Франс. Осемстотин евро за мен, следователно точно два пъти повече, отколкото щях да получа, ако бях прекарала нощта в хотел „Шарм“. Възнаграждението напълно съответстваше на обещаното. Луи Барле се бе отказал да спи с мен под прикритието на анонимността. Ала все пак се бе възползвал от услугите ми, както би постъпил с коя да е куртизанка.

Неговата щедрост ме свеждаше до равнището на обикновена курва и той непременно си даваше сметка за това. Също както със сигурност знаеше, че скоро между нас ще се установят роднински връзки.

Канех се да изпратя на Давид есемес, че се прибирам, когато върху екрана на смартфона ми се появи съобщение. Нямаше подател, но самоличността му не оставяше никакво съмнение:

До утре.

Би трябвало да изхвърля телефона през прозореца или чисто и просто да залича тези две думи от паметта си. Макар разтреперана, със странно пулсиращи слепоочия и глава, готова да се пръсне, аз не направих нито едното, нито другото. Просто се опитвах да преглътна бликащите от очите ми сълзи, призовани от неведома отколешна болка.

Така Луи Барле навлезе в моя живот.

6 юни 2009 година

Онази сутрин Давид не ме поздрави с „добро утро“. Не и лично. Беше ми оставил на нощното шкафче кредитна карта, придружена с кратка ръкописна бележка (ново доказателство по отношение на случая с тефтерчето), за да ме накара да се усмихна и да ме насърчи при ставането от леглото.

Ако не се лъжа, днес имаш кастинг?

Разкраси се по твой вкус и преди всичко по твое желание.

Обичам те Д.

Трогателен знак на внимание, подобен на всички онези, с които ме отрупваше от три месеца насам. Ала аз не бях в състояние да го оценя по достойнство. Вътре в мен цъкаше часовников механизъм. Не изпитвах съответната емоция. Не и както преди. Ала нали все пак любовта трае три години? Не три месеца.

Когато се завърнах предната вечер, Давид вече си бе легнал, пренесъл се в най-далечните селения на съня. Опитах се да се вмъкна колкото се може по-дискретно под меката завивка от пух и коприна, но въпреки това не се сдържах и се въртях всеки път, когато в съзнанието ми изникнеше някоя картина от превърналата се в катастрофа вечер.

Не можех да намеря по-подходящо определение, нито да проявя достатъчно хладнокръвие, за да възприема по друг начин създалата се ситуация: по неизвестни за мен причини бъдещият ми девер очевидно бе решил да ми постави клопка и бе заплатил за услугите ми без знанието на моя годеник. Една-единствена дума на Луи пред Давид би разсяла за миг всички мои планове за бъдещето като шепа пепел на вятъра. Край на мечтания живот; край на чудотворното лечение на Мод... Неговата подла и напълно необяснима постъпка бе разрушила всичко, което аз и Давид бяхме градили през последните месеци. Дори парите, което бях преброила няколко пъти в таксито, тъй мръсни, че дори не бе благоволил да ми подаде лично с грижливо поддържаните си ръце, бяха опорочили символа на моята любов към брат му: с отвращение си мислех как бих могла да купя онзи часовник за Давид, тъй като и той би се превърнал в символ на моя позор и на тайната, която свързваше Луи и мен.

Не можех да приема очевидната неприязън на този мъж, когото до въпросната вечер изобщо не познавах. Какво толкова му бях сторила? Дали в неговите очи аз не бях една от онези млади и амбициозни кариеристки и интригантки без мозък и без каквито и да било качества, които като пиявици се навъртат около фамилното богатство? В един момент дори ми хрумна, че сам Давид е възложил на Луи да провери искреността на моята привързаност, също както би подложил на проверка своите близки сътрудници по време на безконечните изпитания, на които ги подлагаше, преди да ги вземе на работа. Само че защо и мен? Не можех да приема подобна отвратителна хипотеза. При това толкова скоро след като ми предложил брак на баржата.

Човек, способен да направи нещо подобно, не би могъл да прибягва до манипулации в личния си живот. Именно по това той се отличаваше от Луи, който, доколкото можех да съдя, бе готов на най-коварни интриги.

- Спиш ли? - дочух аз някакъв глух глас.

Изобщо не очаквах той да се обади и едва не изпищях от уплаха сред непрогледния мрак на спалнята.

Сякаш усетил, че се нуждая от успокоителна ласка, той притисна атлетичното си тяло до гърба ми, тяло, което съвършено пасваше на моето, допря бедрата си до моите и погали шията ми с равномерния си дъх. „Така тилът ви ще се вижда, бе ми прошепнал Луи преди по-малко от час. Жалко би било да го прикривате.“

Споменът за неговите думи и още повече докосването на пръстите му по чувствителната гънка под кока предизвикаха у мен неочакван прилив на топлина. Топка енергия сякаш по собствена воля се спускаше от тила към кръста ми, стигна до задните части и изпълни със сок устните между краката ми, които почти мигновено набъбнаха от неудържимо желание. Инстинктивно притиснах задника си до члена на Давид, който незабавно се отърси от вцепенението.

- Да не би престоят в болницата да те възбужда така? - прошепна той с долепени до ухото ми устни.

В отговор само простенах с неприсъщо за мен сладострастие.

- Желая те... Вземи ме веднага.

- Не искаш ли да те.

- Вземи ме! - повторих с нетърпящ възражение тон.

Той не се остави да го молят, освобождавайки ерекцията си от памучните окови, и влезе в мен без предупреждение и предварителни ласки. Позата позволяваше непълно проникване и слаба амплитуда на движенията. Освен че бе удобна, единственото нейно предимство бе, че даваше пълна свобода на ръцете ми да стигнат до окосмената част, а след това с разтворени пръсти да галят щръкналото вече между краката ми израстъче. Дишането му стана учестено. Започнах леко да стена, докато розовата пъпка се издуваше от моите докосвания. Все още не бях достигнала до онази преломна точка, към която всяка жена се стреми, но цялото ми тяло бе обхванато от вътрешен трепет. Исках повече, исках по-силно и преди всичко по-дълго. Исках никога да не свършва и добрата вест бе, че това зависеше изцяло от мен. Свободната ми ръка сграбчи ръката на Давид и го прикани да стисне по-здраво гърдата ми. Силният натиск върху набъбналите връхчета на двете ми гърди предизвика нещо като електрическа дъга между тях. Мускулите на гърба и бедрата ми се свиха едновременно и почти болезнено. Искаше ми се този електрически заряд да продължи повече от няколкото мига, които ми се сториха толкова кратки.

Вече не си спомням кога открих техниката, която да ме

докарва до оргазъм. Все си мисля, че това стана още навремето, когато бях момиче, в леглото между две плюшени играчки, срещу плаката на Депеш Мод.

От този момент нататък всеки път постъпвам по един и същ начин: започвам да галя извивката на гърдите си. Не мога да си обясня защо при мен всички еректилни органи са свързани помежду си. Опипването на гърдите с длан незабавно събужда малкото розово човече, скрито под шапчицата. Само че аз не бързам да стигна до него. Продължавам да

проучвам горната част на тялото си: гърди, шия, тил. Понякога прокарвам ръка по косите

си, които бавно се спускат върху лицето ми като нежни ласкави пръсти. Едва когато топлината постепенно стигне между краката ми, едната ми ръка започва да играе по пъпа, спуска се по корема до косъмчетата. Играя си известно време с тях, увивайки непокорните къдрици около показалеца и средния пръст. Другата ми ръка докосва устните. От време на време един или два пръста се вмъкват в устата ми, където езикът им отвръща с влажно

докосване.

Едва тогава нещата долу стават сериозни: разтворени като V, показалецът и средният пръст започват работа. При всяко движение тази естествена вилица се удря във вече възбуденото връхче. Имам усещането, че то непрекъснато се уголемява. Че стърчи от мен като вълшебно бобче, което расте ускорено. Най-важното е, че нито за миг не прекъсвам това движение. Само от време на време пръстите ми стисват клитора като клещи и си представям как той е придобил яркочервен цвят. После продължавам предишното движение. Когато усетя, че оргазмът ще настъпи всеки момент, в действие влиза и другата ръка. Понякога извършвам въртеливи движения с показалеца около клитора, който започва да излъчва неземна наслада. Друг път вкарвам пръст във вагината, където той се разхожда на воля и мачка влажната вътрешност. В резултат от съчетанието на всички тези движения, първата мощна вълна идва откъм клитора и изпълва корема ми. Втората и следващите вълни се надигат като цунами от епицентър, дълбоко във вътрешностите ми, и се разпространяват в две противоположни посоки: надолу, към краката, нагоре, където повдига гърдите и отмята главата ми. „О, не, не... “, простенвам най-често аз, след което изведнъж се отпускам и изтощена лягам настрани, свита на кълбо. Задоволена, макар и не наистина щастлива.

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: с изключение на плаката на Депеш Мод, всичко или

почти всичко е вярно.

Как той постига това?)

Окуражен все пак от онова, което смяташе за резултат от неговите усилия, Давид ускори ритъма и не след дълго се изпразни в мен с жалостиво стенание, което сякаш издаваше болка. Усещането на неговите спазми отвътре за мен бе като допълнителна награда. Като насърчение.

Защото ако откъм страната ези всичко бе приключило и Давид се оттегли веднага, откъм страната тура аз продължавах да действам с показалеца и средния пръст, сега вече по цялата повърхност на вулвата, вмъквайки последователно единия или другия пръст в най-сетне влажната вътрешност. Скоро настъпи отприщване, някъде под пъпа ми се зароди вълна и се разля надолу по корема и краката ми. Този път вълната беше само една.

- Неееее...

Това не бе оргазмът на века, но си беше истински, такъв, какъвто можех да си го доставям сама. Удоволствие джобен формат за бърза консумация между две възглавници. В това отношение сексът с Давид не се различаваше много от този с Фред или от секса, за който не разчитах на никого през няколкото месеца, когато бях сама.

Надявах се все пак да го заблудя и той да си припише заслугите за постигнатото, но до мен вече се дочу тихо сумтене, което не след дълго щеше да премине в силно хъркане. Давид спеше и аз скоро го последвах, изтощена от лавината противоположни емоции, които отстъпиха място на странен сън, в който Давид Гарше, спонсорираният от Луи млад гений, навлякъл кукленските одежди на представения от самия него огромен пенис, ми шепне с едва загатната усмивка: „Защо не го научиш как да прави секс с тебе, а? Какво чакаш? “

Какви само възможности предоставя една лъскава платинена карта с неограничен кредит! След като на следващата сутрин използвах тази на Давид половин дузина пъти, почти напълно забравих тревогите и колебанията от предната вечер. Всяко следващо набиране на кода, предоставен ми като върховен знак на доверие, постепенно заличаваше от паметта ми Луи, тератологичното творчество на Давид Гарше и натруфените философски разсъждения относно сексуалното възпитание на подрастващите. Забравях каква заплаха представлява за мен запознанството с моя девер. Вслушвах се единствено в чуруликането на продавачките, което ме опияняваше като песента на сирените.

- Общо имаме четиристотин петдесет и осем евро. Моля, госпожице.

- Жилетката, полата, обувките, малката ръчна чанта... всичко прави осемстотин двайсет и три евро и петдесет. Моля.

- Двеста шейсет и седем евро, ако обичате. Имате ли клиентска карта за магазина?

- Леле, виждам, че добре сте се натоварили. Желаете ли да ви повикам такси?

- Петстотин двайсет и едно евро, като приспаднем намалението за покупки над петстотин евро, нали така?

- Обърнахте ли внимание на новата ни колекция? Напълно подхожда на вашия стил!

Съгласявах се с всичко, което ми казват, носейки се върху летящото килимче на осъществените желания с помощта на безотчетните пари. Само за няколко часа пребродих всички магазини на известни модни къщи в квартала Абес, триъгълник на съвършенството, разположен между предоставените на простолюдието улици „Льопик“, „Мартир“ и „Троа фрер“ Слънцето грееше ярко, а галещият ветрец пропъждаше последните мрачни мисли, свързани със семейство Барле.

Другото предимство на клиентка, която няма проблем с парите в края на месеца, пък било и за сметка на негова милост, бе рязката промяна в отношението към мен. Внезапно бях престанала да бъда обикновено закръглено девойче, на което с известна доза отвращение подават четирийсети ръст, а разкошно създание, което с формите си не отстъпва на новите манекенки и което днешната реклама се опитва да наложи като модел, пренебрегван десетилетия наред.

Насърчена от всичко това, без колебание си избирах прилепнали кройки или бухнали поли, подчертаващи сладострастната ми фигура. „Сякаш си слязла от картина на Буше или на Пусен“, казваше понякога Давид, който бе любител на класическата живопис.

Площад „Пигал“ бе на две крачки от Абес, а оттам се спуснах на десетина метра по улица „Удон“, докато отхапвах от мазния и сочен сандвич с фалафели. Рекламата на булевард „Клиши“, пред която спрях, бе далеч по-крещяща от тази на модните бутици, които малко преди това бях удостоила с присъствието си. Полугола фигура, очертана с розов и червен неон, намигаше, призовавайки минувачите към разврат. Мъжете вдигаха глави, някои поспираха, като част от тях поемаха по облицования с огледала коридор.

- Влез, госпожице, при нас е чудесно и за момичета! - подкани ме ловецът на клиенти с бръснат череп и арабски акцент. - Влез!

- Не. Искам само да се видя с една приятелка, която танцува тук. Со.

Спрях се навреме. Господ знае под какъв псевдоним се подвизаваше тя на това място. Не ми

се щеше да разбулвам нейната анонимност.

- Как изглежда твоята приятелка?

- Брюнетка с дълга чуплива коса... и с...

С поруменяло лице направих жест с ръце, за да покажа пищната й гръд.

- Охо! - прихна той, показвайки два реда развалени заби. - Че ти какво си въобразяваш, малката? Те всички са брюнетки с големи цици!

- И как да я открия тогава? - запитах аз с възможно най-невинен вид.

Мъжът ме потупа приятелски, но доста силно по гърба, след което ме побутна във вътрешността на заведението.

- Хайде, влизай, влизай. Като минеш огледалата, свий вдясно. Ще видиш врата с надпис „Служебен вход“ и там ще намериш всичките момичета. Твоята приятелка сигурно е в някоя от кабините.

Послушах го, проклинайки София, която ми бе уговорила среща на работното си място. „Нали знаеш, това са онези танци, от които мъжкарите се възбуждат, а след това отиват у дома да изчукат законната“, бе ми обяснила накратко тя по гласовата поща, свеждайки всичко до някакъв женски вариант на спектак-лите в „Чипъндейл“.

Знаех, че времената са трудни и тя е принудена сериозно да преразгледа и посвие амбициите си. Ала едно бе да знаещ докъде е стигнала и съвсем друго да видиш с очите си падението й. Съвсем друго.

Поех по слабо осветения коридор, твърде тесен за мен с всички торби, които мъкнех. През малкото прозорче на една от многото врати забелязах моята приятелка в гръб, само по прашки, чието наличие установих благодарение на една извивка с тяло, при което тя се обърна за миг с лице към мен. Все пак успях да забележа, че е свалила двата пиърсинга от пъпа си. Похотливото й кълчене минаваше отвъд всякаква хореография. Диско ритъмът, който се носеше отвътре, имаше за цел единствено да подчертае гърдите, устните и задника й пред непрозрачното стъкло от другата страна на миниатюрната кабина. От време на време тя долепяше някой от въпросните атрибути до самото стъкло, отвъд което със сигурност някакъв мъж в този момент мастурбираше.

- Пет минути! - даде ми скришом знак тя с лявата си ръка, което показваше, че ме е забелязала.

В друг от моите мокри сънища съм гола върху леглото и се галя. Вероятно е лято, защото

ми е топло и по кожата ми е избила лека пот. Тялото ми е напълно открито и аз свободно се

отдавам на насладата, убедена, че съм сама във вилата.

Бедрата ми са разтворени, а между тях зее вулвата. Прилагам безпогрешната си техника: обърнатото V на показалеца и средния пръст около щръкналия клитор, докато средният пръст на другата ръка е дълбоко във влажното отвърстие. Вътре в мен гори. Дори от

разстояние усещам леката миризма на моя сок и това още повече ме възбужда. Тъкмо когато чувствам приближаването на върховния момент, до мен достига шумът от стъпки зад вратата. Старият паркет скърца под тежестта на човека, който изведнъж застива

неподвижно. Почти чувам затаеното, пресекливо дишане на непознатия, който не смее да

се покаже. Дали случайно ме е изненадал? Или отдавна ме дебне? При други обстоятелства

щях да се облека набързо или да се прикрия с единствения бял чаршаф. Ала сега не мога да се спра. Продължавам движенията и дори започвам да въртя

по-широко пръсти вътре в мен, дирейки по-надълбоко

чувствителни зони. Хапя устни. Не след дълго неволно надавам вик. Мисълта, че този мъж е тъй близо, вцепенен от обзелата го емоция, без съмнение разтреперан от желание,

допълнително засилва моите усещания. Започвам да дишам шумно... Той също. Вероятно е хванал члена си и го трие в ритъм с мен, опитвайки се да сподави стенанията си.

Събуждам се тъкмо в момента, когато според мен и двамата стигаме до оргазъм. В

последвалото полусънно състояние си представям как той си тръгва, без да се обади или да

разкрие своята самоличност.

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: никога не съм сънувала подобно нещо, но, боже

мой. вече съм преживявала тази сцена!)

Останах още десетина секунди, за да наблюдавам изпълнението на София, когато изведнъж от тавана на кабината замига червена светлина, отбелязваща финалното обратно броене.

Десет, девет, осем.

Тогава София опъна задник към анонимния клиент, обърна се с лице към мен и с полузатворени очи пъхна среден пръст във вагината си, отмествайки тънкото парче плат, което я покриваше. Отначало бавно, а след това все по-бързо започна да имитира движението на мъжки член.

. седем, шест, пет.

Дали това бе включено в договора й? Пръстът енергично се движеше, сякаш тя се опитваше да задоволи собственото си желание, а не това на клиента.

. четири, три, две .

По всичко личеше, че изпитва истинска наслада, но на мен ми бе неприятно да я гледам в тази унизителна поза, участваща в този мним полов акт: няколко банкноти за една незадоволена фантазия. Устните й се разтвориха. Клепките й неволно затрептяха. Дали щеше да стигне до оргазъм само на няколко крачки от мен, и то само заради някакъв изпаднал тип?

...едно, нула.

Кабината внезапно потъна в мрак. Инстинктивно се затичах към изхода, а през това време я чувах как зад олющената червена врата тя събира малкото дрехи, които бе свалила от себе си по време на шоуто.

Въпросните пет минути тъкмо бяха изтекли, когато тя се присъедини към мен на тротоара под съзаклятническия поглед на ловеца на клиенти.

- Само не ми казвай, че ти е харесало, защото ще ме накараш да се разтревожа за тебе... Ако пък ми кажеш, че не ти е харесало, направо ще те заколя! - заяви ми тя, като приятелски ме прегърна през рамото.

Никога не се бях осмелила да я запитам направо, но бях почти сигурна, че сред огромната й колекция от любовници има и няколко жени. Кои бяха те? Как изглеждаха?

- Нищо не съм казала! - отвърнах незабавно аз и се засмях.

Слънчевият следобед предразполагаше към разходка въпреки торбите, които мъкнех със себе си. Оставаха цели два часа до моя кастинг, от които трябваше да предвидя половин час с метрото до студиото в Льовалоа Пере. Силният парфюм на София, смес от ухание на цветя и пачули, се бореше с миризмата на огромния дюнер кебап, който бе купила пътем. Макар да отхапваше огромни залъци, подобно на някой шофьор на ТИР, тя беше тази, която привличаше мъжките погледи. Всеки път беше така, вероятно поради готовността за безпроблемен секс, която тя излъчваше, почти без да си дава сметка.

След като приключи със сандвича, двете се разположихме на обления в слънце площад „Абес“ пред любимия й коктейл „Монако“. Дали в резултат от лекото ми опиянение, но аз побързах да споделя с нея съвсем не случайната среща от предишната вечер.

- Този човек не е в ред! Непременно трябва да разкажеш всичко на Давид!

- И какво ще му кажа? Че брат му в продължение на десет минути се отнася към мен като към принцеса, а през останалото време като към пачавра? И защо? А, да, сетих се: защото наистина съм пачавра!

Двамата клиенти на съседната маса, очевидно безделници, излезли на лов за женска плът, ни изгледаха похотливо.

- Виж какво, Ел. Този тип очевидно ти е поставил клопка зад гърба на брат си. Не можеш да оставиш така нещата!

- Давид може да понесе много, Софи... Приема ме такава, каквато съм, въпреки десетте етажа от социалната стълбица, които ни делят. Само че никога няма да може да преглътне тази част от миналото ми. Представяш ли си заглавията във вестниците? „Давид Барле, генерален директор на компанията „Барле“, се жени за момиче на повикване!“

- Ти не си момиче на повикване, мамка му... Ти си компаньонка, а това няма нищо общо.

Нови настоятелни погледи отдясно.

- Нима? Върви го обясни на онези чакали от жълтата преса!

Тя отвърна със свиреп поглед на вниманието от страна на двамата нахалници, след което се обърна с усмивка към мен:

- Я почакай, сънувам ли?... Наистина ли каза „жени се“?

- Е, да - въздъхнах аз. - Поне така беше до снощи.

- Я стига! Забранявам ти да увесваш нос! Един от най-красивите и най-богатите пичове във Франция иска да ти сложи халка на пръста, на теб. Хайде, бъди така добра да не прецакваш всичко в последния момент.

Тъкмо тогава телефонът в чантата ми започна да вибрира и за момент прекъсна нейните натяквания:

Спешно НК: Анабел, на разположение ли сте тази вечер, поръчка в театър „Шанз-Елизе“ за двайсет и трийсет? Тройно възнаграждение от страна на клиента като компенсация за поръчката в последния

момент.

Ще ви бъда благодарна, ако отговорите възможно най-бързо.

Съжалявам, имам други планове за вечерта.

Отговорих, без да се колебая нито за момент. Не само че Давид дори не подозираше за работата ми в „Нощни красавици“, но и бях решила да не казвам нищо на Ребека за предстоящия си брак, предвид известността на бъдещия ми съпруг.

Що се отнася до клиента, изпратил на агенцията тази спешна поръчка, нямах никакви съмнения относно неговата самоличност: Луи Барле. Кой друг би могъл да бъде? Самият той ми бе заявил: „До утре“.

- Има нещо мътно в тази твоя история - продължи София. - Как брат му е научил коя си?

- Нямам представа. Предполагам, че е клиент на агенцията. Като се сещам за момичето, с което си тръгна от галерията, никак не бих се учудила.

- В картотеката на Ребека има стотици момичета. Доста чудно, че е попаднала точно на тебе.

- Давид сигурно й е показал моя снимка... - предположих аз. - Избрал ме е, прелиствайки каталога.

Вниманието ми отново бе привлечено от мобилния телефон.

Вече сте отказали три поръчки през последния месец. Знаете правилото: още един отказ и отпадате. Помислете добре.

Размислила съм.

Добре. Но трябва ли да ви напомням, че дължите значителна сума, която изпълнените от вас поръчки не са покрили? Напомням ви, че съм отложила изплащането по ВАША молба. Оставате обвързана с договора, докато не върнете тези пари до последния сантим. Отстъпчива съм, но не съм благотворително дружество.

Чудесно знаех това. Имах да връщам още хиляда седемстотин петдесет и пет евро. Сума, която наличните ми спестявания спокойно можеха да покрият. Ала за пореден път щеше да се наложи да се откажа от подаръка за Давид.

- Всичко наред ли е? - разтревожи се София.

- Да, да... Ребека ми досажда.

- Пускай я да пасе тази дърта мръсница! - изкиска се моята приятелка. - Вземи малко от джобните пари на твоя милиардер и хвърли в муцуната й колкото й дължиш. Келнер!

Тя запрати със замах въображаема пачка към въображаем сервитьор. Моят бунт сякаш облекчаваше донякъде и нейното робско положение, поне колкото да се засмее.

- Милионер, а не милиардер - поправих я аз.

- Да де. Все ще може да ти изплати дълга. Вземи, че махни тази тъпачка от мобилния си.

Следвайки нейната заповед, изтрих заплашителните есемеси на Ребека. Ала веднага след това към непрочетените съобщения се появи ново, съпроводено с характерното кликване.

- Не те оставя на мира тази дърта крава! - възкликна София.

- Е, не... Този път не е тя... Мамка му!

Няколкото любезни думи на съобщението ме разстроиха много повече от бакалските сметки на Ребека Сибони. Оттук нататък пари безспорно нямаше да ми липсват и това за мен бе истинска победа над нищетата, на която бях обречена още от раждането.

Ала професионалното признание не се купуваше с пари.

- Кой беше?

- За кастинга... Отменили са го. Вече са взели друга кандидатка. Онова момиче от прогнозата за времето.

- Тази кифла!

- Знам... Само че вече е звезда и всеки ден се появява по екраните. Лицето й е познато.

- Хм... Не ми е ясно за какво ти е да бачкаш за тези скапаняци от телевизията. Сигурна съм, че така или иначе, ще се появиш по първите страници на списанията.

- Нека ти напомня, че и моят годеник е един от главните „скапаняци“ - сърдито възразих аз.

- ...Само че аз преди пет минути така и не знаех, че ще се жените.

София напразно се опитваше да намери утешителни думи. Макар изморена от часовете, прекарани в гърчене пред непроз-рачното стъкло, все още имаше сили да ме успокоява.

- Поне ти никога няма да бъдеш горещо момиче.

- Да бъда го... Каква? - зачудих с аз.

- Ребека никога ли не го е споменавала пред теб?

- Не...

- Така наричат момичетата, които най-често приключват поръчката за вечерта в някоя хотелска стая. Но1 плюс „ел“ = Горещо момиче. Бива си го, нали?

Това бяха момичетата като София. Тя бе горещо момиче, което през деня разпалваше желанията на мъжете, а вечер им предлагаше ласките си срещу определена тарифа.

- Нямах представа, че я бива в играта на думи - прихнах подигравателно аз.

- Така или иначе, за теб всичко това приключва.

Щеше ми се да съм сигурна, че това наистина е така. Толкова ми се искаше този кастинг да затвори веднъж завинаги вратата на стаята „Жозефин“ и на всички останали стаи в хотел

„Шарм“ Да си бъда просто Анабел. Нито „ел“, нито Но1.

- Имаш ли нещо против да се обадя още сега на Давид?

- Не, разбира се, давай. Искаш ли да те оставя?

- Не, остани.

Хванах я за загорялата ръка. През лятото тя придобиваше тен, който много й отиваше...

- Май твоят медиен император няма много време за тебе - отбеляза тя, когато затворих телефона.

- През деня не. Но много странно, тъкмо сега... Иска да отида при него в службата му.

- Сега ли?

- Да, веднага. Каза, че ме очаквал.

- Може да ти е стъкнал малка пресконференция: „Анабел Лоран, каните се да вземете за съпруг Давид Барле, а вечер сте момиче на повикване... Как съчетавате тези тъй несъвместими неща?“.

- Глупачка!

Разделихме се набързо и натоварена с всички покупки, се метнах в таксито по посока на Порт дьо Севр. До този момент бях виждала само отдалеч кулата „Барле“. Тя стърчеше като лъскава наблюдателница край околовръстното шосе и властваше над цялата гледка в южните предградия на столицата, в контраст с личните предпочитания на Давид към стаите сгради. Отблизо беше още по-смразяваща на вид, за което си дадох сметка, когато влязох в шеметния със своите размери хол.

- Госпожица Лоран?

Дребничка трътлеста блондинка с конска физиономия, при това с вдигната на кок плитка, вероятно дебнеше пристигането ми, защото ме посрещна почти веднага.

- Казвам се Клое. Господин Барле ми възложи да ви отведа до неговия кабинет. Ще бъдете ли така добра да ме последвате?

- Да, с удоволствие.

- Всъщност - продължи тя, сякаш животът й зависеше от това - той ще ви приеме в заседателната зала, защото в момента има среща в кабинета си.

- Добре.

Чувствах, че вече съм част от някаква игра, чиито правила не ми бяха известни и в която Клое играеше второстепенна роля. Затова и очевидно се намираше под голямо напрежение. От влизането ни в асансьора до прозрачната врата, пред която ме остави, поне десетина пъти погледна часовника си.

- Мога ли да ви предложа кафе? Или чай? Вода? Разхладителна напитка?

- Не, няма нужда. Благодаря.

- Окей. Господин Барле ще дойде само след...

За сетен път тя погледна часовника си.

- ...три минути. Най-много четири.

- Чудесно - отвърнах аз, като с мъка се сдържах да не избухна в смях.

После размислих и си дадох сметка, че това битие, в което дори секундата се цепи на две, бе ежедневие за клетото момиче, също както и за мъжа, с когото споделях живота си.

Разположих се в един от новите кожени фотьойли на колелца и запрелиствах икономическите издания, които открих на ъгъла на масата, когато зад остъклената врата се очерта нечий силует. Неговият парфюм, особено съчетание от лавандула и ванилия, достигна до мен още преди да съм открила присъствието му. Успях само да вдигна поглед от статията, която бях зачела разсеяно, и ето че откъм вратата чух гласа му:

- Ел! При нас, в цялото си великолепие! Каква чест!

Облегнат с две ръце върху дръжката на бастуна, Луи Барле ме гледаше с живите си очи, пристегнат във втален костюм като предишната вечер, и също толкова елегантен. За момент дъхът ми спря в гърдите. Вероятно съм изглеждала като умряла риба или нещо също толкова привлекателно, защото усмивката му стана по-широка и презрителният израз изчезна от лицето му, отстъпвайки място на онази приветливост, която той бе проявил в началото на нашата първа среща.

Ала можех ли да разчитам на доброжелателност от негова страна? Възможно ли бе да ме преследва чак дотук, без да получи онова, на което се бе надявал с посредничеството на Ребека?

Пристъпих решително и застанах тъй близо до него, че обяснението от негова страна бе неизбежно.

- Какви ги вършите тук?

- Какви ги върша ли?

Той видимо се наслаждаваше на нелепата ситуация, почти ликуваше. Неговата поява, дори по-неуместна, отколкото предишната вечер в галерията, ми подейства също толкова шокиращо. Онова, което най-силно ме смущаваше, бе, че това негово натрапчиво присъствие тук и сега изглеждаше напълно оправдано, и той го показваше с всяка клетка на тялото си.

- Смятам, че липсата на отговор от моя страна е достатъчно красноречива - казах натъртено аз. - Тази вечер не съм на разположение. Нито пък коя да е друга вечер.

- Това ми стана ясно от първия път.

Поне си признаваше, че той стои зад въпросната покана. Стоях пред него, обзета от бяс, готова да го сграбча за гърлото или да препъна недъгавия му крак.

- Защо тогава ме последвахте дотук?

- Не съм ви последвал. Можете да бъдете сигурна в това.

- Лъжете! - избухнах аз, като все по-трудно сдържах яростта си.

- Успокойте се. Просто Клое ме осведоми за вашето прист...

- Аха! Значи, е ваша съучастница!

Веселият глас на Давид ненадейно спука балона на гнева, който ме изпълваше цялата. След изненадата, която ме обзе, дойде и топлата му прегръдка.

- Значи, вече сте се запознали. Чудесно!

За Давид всичко бе „великолепно“ или „чудесно“. Ако не прибегнеше до някой от тези епитети, това означаваше, че положението е трудно, ако не и ужасно. В този момент той действително изглеждаше възхитен, че ни вижда заедно.

Луи се опитваше да прикрие ликуването си и се стараеше да улови погледа ми, за да може по-добре да ми влияе.

- Може и така да се каже.

- Това е ужасният ми брат! - пошегува се Давид, като го потупа по рамото. - А същевременно и директор по комуникациите на групата „Барле“

- Директор по... - смотолевих слисано аз.

- Единственият, който е изпълнявал тази длъжност... При това по възможно най-добрия начин.

Покровителственият тон на Давид очевидно предизвикваше у Луи крайно раздразнение. И въпреки това в присъствието на брат си той проявяваше сдържаност, която нямаше нищо общо с разюзданото му държание предишната вечер. Без съмнение спазваше задължителното за един служител уважение към началника. Или пък на блудния син към преуспелия брат.

Генералният директор се обърна към човека, който беше негова дясна ръка, и с професионален тон му заяви:

- Сега, ако нямаш нищо против... Искам да кажа две думи на Анабел. Насаме.

- Разбира се.

Луи се поклони раболепно, хвърли ми един непроницаем поглед и най-сетне се оттегли в дебрите на етажа, като известно време отражението на високия му силует се мяркаше по грамадните стъклени стени.

Луи Барле има стегнат задник, който добре се очертава под прилепналия панталон.

Задник, който веднага ти се иска за хванеш, да стиснеш и дори може би да ухапеш, да го...

(Анонимна, недовършена бележка от 6 юни 2009 г.:

по сотшеп!! )

- Скъпа?

- Да?

- Седни, ако обичаш.

Подчиних се и за пръв път се озовах пред Давид в позицията на тази, която трябва кротко да слуша, както се полага на една добра съпруга.

- Размислих по въпроса за твоя кастинг и изобщо...

- Да не говорим повече за това.

- Напротив... Нека поговорим. Днес следобед обсъдих положението с Люк Доре, директор на канала БТВ. Той отдавна имаше намерение да включи културно предаване във вечерния блок. Праймтаймът в четвъртък вечер открай време не е добре. Досега аз бях този, който натисках спирачката, но вече му дадох зелена улица.

Натискал спирачката. Зелена улица. Представена по този начин, работата на Давид изглеждаше не по-трудна от игра с детски автомобилчета. Игра, в която той, естествено, всеки път излизаше победител.

- И какво? - престорих се аз, че не разбирам накъде клони.

Той ме хвана за ръката.

- И така, госпожице Лоран... Би трябвало да кажа по-скоро госпожо Барле... Имам удоволствието да ви съобщя, че след няколко седмици започвате работа като водеща на културното предаване с широка тематика по канал БТВ, наречено Културен коктейл.

- Шегуваш се?

- Нищо подобно. Показах на Люк пробните ти клипове от Центъра за подготовка на журналисти. Много му харесаха.

- Само че, Давид... Никога досега не съм се появявала по телевизията!

- В такъв случай ще постъпиш като деветдесет и девет процента от телевизионните водещи: ще се учиш в процеса на работата.

Той пусна ръката ми, стана вероятно защото вярната Клое строго бдеше над разпределението на времето.

- Естествено, това е временна работа... Ако не ти хареса, можеш да я смениш. Сега трябва да те оставя. Вече закъснявам с две минути. Пак ще поговорим тази вечер.

Моят съпруг бе променил живота ми много повече, отколкото дори бях мечтала. В качеството си вече на мой работодател той ме остави, без да ми каже довиждане или да ме целуне.

За мое огромно съжаление двамата бяха един и същ човек.

Никога преди метрото до Нантер не ми се бе струвало толкова красиво, нито пък пътят от центъра на Париж дотам толкова кратък. Бях престанала да мисля за интригите на Луи и за не по-малко плашещите писма на моя преследвач. Струва ми се, че в един момент дори се усмихнах глупаво на човека срещу мен. Щеше ми се моето настроение да се предаде на всички пътници и те също като мен да се понесат на крилете на радостта. Може би исках твърде много...

Отвън светлината на залеза обливаше с приятни багри сивите жилищни блокове и те изведнъж ми се сториха красиви.

Бях толкова възторжена, че се отказах да ходя до полицейския участък в центъра, както бях решила, дори забравих да се отбия до хлебарницата и да купя сладкиши за мама, както правех обикновено. Предложението на Давид бе прогонило далеч от мен всякакви опасения и страхове.

- Няма значение - успокои ме още от вратата Мод, облечена във вечния си пеньоар. -Приготвила съм фрикасе по бабина рецепта.

На години тя изобщо не беше баба, но болестта вече й бе предала съответните черти: посивялото лице, върху което бръчките сякаш с всеки изминал ден ставаха по-дълбоки, мъчителната походка...

Отначало се въздържах да дам израз пред нея на сполетялото ме щастие, сетне дълго рових в чинията с телешко фрикасе, от което се носеше приятна миризма на индийско орехче и дафинов лист. Сякаш за да сподели радостта ми, Фелисите мъркаше и правеше осморки около краката ми.

Опитах се да омаловажа необикновените възможности, които ми предоставяше Давид, но майка ми веднага ги оцени по достойнство:

- Мила, та това е чудесно! Чудесно...

Тя ме прегърна с изнемощелите си ръце и ми се стори, че сякаш се вкопчва в мен, за да не залитне. Посегнах и я подхванах с една ръка. Погалих я с поглед, вперен в чинията пред мен.

- Да, разбира се...

- Но...?

- Чувствам се неудобно, че прави всичко това за мен.

- Защо?

- Сама разбираш: аз съм на двайсет и три години, едва-що завършила... А ще имам собствено предаване през най-гледаното време по един от централните канали във Франция. Даваш ли си сметка какво ще кажат хората за това?

- Ще кажат, че си ударила десетката - плахо се засмя тя, убедена, че използва младежки жаргон.

- Не... Ще кажат, че съм връзкарка. Ако не се окажа на висота, ще ме направят на пух и прах!

Тя допря буза до гърба ми, както правят децата. Гласът й, бездруго глух, стана още по-тих.

- Че ти непременно ще се окажеш на висота, Ел. Точка по въпроса.

- Мамо... - въздъхнах с усмивка аз. - Всичко това е прекрасно, само че повярвай ми, подобна

светкавична кариера, особено в тези среди, в края на краищата винаги излиза скъпо. Приятелката на шефа получава наготово цяло предаване... Това ще подразни всички: зрители, коментатори, да не говорим за останалите водещи, които съм изместила. Самата аз доста съм патила от подобни неща.

Сетих се за есемеса, получен няколко часа преди това, и незабавно го пропъдих от съзнанието си.

От близостта на мама чувствах обикновения й парфюм с аромат на роза, който се примесваше с миризмата на фрикасето.

- Не вярвам нито в късмета, нито в случайността - заяви тя с онази твърдост, която все още бе в състояние да проявява. - Ако нещо ти се е случило, значи си го заслужила.

- Хм...

- Сама каза, че Люк Някой си много харесал твоите записи?

- Да... Е, поне така ми каза Давид. Мисля си, че той просто е искал да се понрави на шефа си. Днес сама можах да се убедя, че в отношенията с подчинените моят любим никак не си поплюва.

- Мисля, че не цениш достатъчно приятеля си - укори ме тя тихо, но категорично.

- Не го ценя ли? Давид?

- Би могла все пак да имаш известно доверие в неговата преценка. В края на краищата сама каза, че той ръководи един от най-гледаните телевизионни канали. След като смяташ, че е достатъчно компетентен за този пост, не виждам защо да не му вярваш.

Изгледах я слисано с широко отворени очи. Сетне хвърлих поглед през открехнатата врата към дневната. На бюфета бяха подредени мои фотографии, които мама грижливо пазеше като спомен от миналите нищожни успехи през ранната ми младост: снимка от деня, когато излязоха резултатите от матурите, а до нея друга, заедно със София, с университетски дипломи в ръце.

- Нормално е да имаш съмнения, скъпа - продължи тя, като улови ръцете ми в своите, които бяха тъй изтънели. - Само че от висотата на своя пост Давид не може да си позволи подобно нещо. И е избрал именно теб.

Тя умееше да подбира думите, които носят светлина и вдъхват спокойствие. Правеше го всеки път, направи го и когато поисках да видя онова нищожество, наречено мой баща, когото познавах единствено от една избеляла снимка: той и аз, като бузесто бебе. Направена бе през 1987 година, малко преди той да изчезне от живота ни.

Ришар Родригес, началник-строеж, от испански произход, за когото мама се бе омъжила в последния момент и вероятно от немай- къде, бе заминал за съгласуването на някакъв проект в Квебек, уж за няколко седмици, но така и не се бе завърнал. Изчезнал бе яко дим.

- Благодаря ти, мамо...

Прегърнах я силно, за да споделя с нея малко от моята топлина.

- О, колко съм глупава... Щях да забравя най-важното!

Сключих ръце, обзета от детинско вълнение.

- Какво има?

- Почакай...

Втурнах се към антрето, разрових оставената на закачалката чанта и се върнах обратно, размахвайки дълъг плик, върху който имаше изображение на земното кълбо.

Мод разтвори въпросително очи.

- Какво е това?

- Та-та! - затръбих весело аз. - Какво е според теб: годишен абонамент за Дисниленд.

- Какво?

Поколеба се дали да се засмее, или да ме смъмри. Престорих се, че я удрям по лицето с плика.

- Нищо подобно! Това са билетите ни за Ел Ей! Преди малко ги получих от асистентката на Давид.

- Елей?

- Лос Анджелес, мамо... Трябва да влезеш в крак с времето. Излагаш се.

Когато спазвах известни граници, тя нямаше нищо против да я будалкам и да се отнасям с нея като с приятелка на моята възраст.

- Само да беше видяла физиономията на госпожа Шапюи, когато й казах, че това лято заминавам за Съединените щати!

- На бас, че не ти е повярвала.

- Ами да! Помисли си, че я поднасям. „Хайде, стига, ти и Америка...“

- Ще й пратиш пощенска картичка.

- И ти ще се подпишеш на нея. Тази дърта коза ще се пукне от завист!

Тя бръкна в плика, извади правоъгълниците от твърда хартия, отрупани с всякаква информация и кодове, и ги разгледа.

- Значи, заминаваме на двайсети юни?

Два дни след моята сватба, помислих си аз, като скрих от нея новината за това решаващо за мен събитие, тъй като не бях в състояние да споделя щастието си в момент, когато съдбата ми висеше на косъм.

Моята сватба... Дори на мен подобна перспектива ми се струваше нереална, тъй като все още никой от моето обкръжение не бе в течение. През редките мигове, прекарани заедно с Давид, той изобщо не споменаваше за нея, сякаш след като веднъж бе получил съгласието ми, останалото не бе нищо друго, освен поредица от незначителни сами по себе си формалности. Както бе обещал, Арман без мое знание се стараеше в уречения ден всичко да мине възможно най-добре и поради това не се допитваше до мен дори за най-елементарни подробности (изборът на поканите, цветята, менюто и пр.), за които получавах откъслечни сведения едва след като той вече бе взел решение. Дори София, която обикновено обожаваше да бъбри до безкрай на подобни теми, сега сякаш не смееше да споменава предстоящото събитие. Дали не завиждаше? Или пък се сърдеше, че не съм я помолила да ни кумува?

- Да, заминаваме на двайсети, защо? Да не си имала предвид нещо друго? - запитах я все така шеговито аз.

- А ти кога започваш на новата работа?

- По принцип след три дни, на девети. Във вторник.

Тя затвори плика и като улови ръцете ми в своите, тъй немощни ръце, погледна ме и заяви сериозно и решително:

- Ще замина сама.

- Какво? - възкликнах аз.

- Не можеш да дойдеш с мен. Тъкмо ще си започнала работа в телевизията.

- Мамо, та самолетът излита в събота! Няма никакъв проблем!

- Бъди разумна: няма да летиш до края на света и обратно в разстояние на един уикенд! А освен това за теб е важно! Не можеш да вземаш отпуск само няколко след като си започнала работа.

- Давид сам резервира билетите. А Давид е също и мой шеф. Ако имаше някакъв проблем, щеше да ми го каже. Нямаше да избере тъкмо тези дати.

Колкото и отслабнала да бе от болестта, тя си оставаше моя майка, способна да наложи мнението си само с един поглед. Само с една дума.

- Не, не... Ти оставаш тук, дъще. Ще отида там сама. Достатъчно възрастна съм, за да пътувам сама.

Каза го така, все едно че ставаше въпрос за няколкоседмично пътешествие на борда на трансатлантически лайнер, без какъвто и да било драматизъм.

- Не се притеснявам само за пътуването...

- Нали ти сама каза колко чудесна е клиниката, в която ме изпращаш, а медицинска сестра ще ме чака още на летището? Или се лъжа?

- Казах го... - признах с въздишка аз. - Клиниката наистина е чудесна. Една от най-добрите в света. В нея са лекували куп холивудски звезди и най-малко двама американски президенти.

- В такъв случай там не може да бъде по-зле, отколкото тук?

Не можеше, разбира се. Единственото, което можеше да й се случи в резултат от тази авантюра, бе да се излекува. Нещо, което въпреки всички грижи в болницата „Макс Фурестие“ в Нантер досега не се бе случило.

- Във всеки случай няма нужда да ти напомням, че когато ти си щастлива, и аз съм щастлива. А когато аз към щастлива...

Тя не довърши, вероятно от суеверие. Не искаше да описва своето бъдеще и предпочиташе да мечтае за моето, което в този момент й изглеждаше сияйно. Реших да не й противореча, отлагайки спора за по-късно.

Фрикасето напълно съответстваше на обещаващата миризма и забелязах, че мама се храни с по-голяма охота от обикновено. С облекчение гледах как апетитно поглъща късчетата сочно месо.

- Провери ли пощата си?

Все още не се бях регистрирала на новия адрес.

- Не. Защо? Да не е пристигнало нещо специално?

- Нищо особено. Обикновените неща: сметки, проспекти... А, не. Я виж.

Тя изведнъж скочи неочаквано пъргаво и се втурна към масичката в антрето.

- Имаш някаква странна покана.

- Защо „странна“...?

Въпросът ми замръзна във въздуха едновременно с вилицата.

- Защото липсва адрес на подателя. Само твоето име.

Това означаваше, че поканата е пусната направо в нашата пощенска кутия. Неизвестният подател не само знаеше, че кореспонденцията ми пристига на адреса на мама, но и че редовно идвам да я проверя. В ума ми се мярна мисълта, че така постъпва и авторът на бележките в моето тефтерче.

Не очаквах никаква поща. Ако Давид бе решил да ме изненада по някакъв начин, в никакъв случай не би използвал този адрес.

Със ситни крачки мама се върна на масата и ми подаде въпросния плик. Стори ми се, че ще припадна. Мама замръзна на мястото си, стиснала хартията в ръка.

- Да не ти е зле? - тревожно запита тя.

- Не. Добре съм...

Хартията със сребристи пайети напомняше поканите за сватба или за раждане, както и за светски събития - като вернисаж или предпремиерно представление.

И преди всичко разпознах оттенъка на моя „Десет-пъти-дневно“. Как бих могла да си въобразя, че е някакво съвпадение? Това бе твърде рядък, твърде особен цвят.

- Няма ли да го отвориш?

Пликът не бе залепен, а само подпъхнат и всеки би могъл да прочете съдържанието. Не знам защо, но от тази мисъл по гърба ми полазиха студени тръпки.

Първото нещо, което открих вътре, бе магнитна карта от твърда пластмаса. За втори път едва не припаднах, когато видях логото върху нея:

Хотел „Шарм “

Значи, и това му бе известно...

Тъй като стаите в този хотел не бяха номерирани, не можеше да се разбере за коя от тях е тази магнитна карта. Странно, но след първоначалния шок - мисълта, която мина през главата ми, бе, че без тази информация картата е неизползваема.

В този хотел съм имала няколко любовни срещи, но нито веднъж не съм стигала до

оргазъм. До този момент не съм дала своя принос към призраците на насладата между тези

стени. Толкова важно ли е това?

(Недовършена анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: какво би могъл да знае той? Та той не се намира между краката ми, за да знае какво чувствам и какво не!)

От другата страна на картата бе залепена розово листче. Донякъде бях разочарована, когато установих, че почеркът на бележката се отличава от този на тайнственото послание, отправено към моето тяло.

Скъпа Зела,

тази вечер в двайсет и два часа.

Бъдете точна.

Не вземайте със себе си мобилния телефон.

Вторият почерк ми се стори по-старателен другия. Беше по-спокоен и равен, дело на невъзмутим човек. Докато в първия имаше нещо тревожно и болезнено.

- Лоша вест ли? - запита майка ми, разтревожена, като ме видя пребледняла.

Прочетох самата покана и отговорих, вече напълно наясно с положението, почти без да си кривя душата:

- Да... Впрочем права си, това е покана.

Текстът върху картончето бе печатен. Състоеше се обаче само от едно изречение, което се мъдреше в средата на безупречно белия правоъгълник:

1 - Ще възлюбиш своето тяло

Аналогията с декалога не можеше да ми убегне. По време на следването бях минала няколко часа семинарни занятия, посветени на различните литературни форми в Библията: проповед, притча, псалм и пр. Сред тях бяха и Десетте Божи заповеди.

- Така ли? И за какво?

Мод винаги бе проявявала съвършена дискретност по отношение на моя личен живот и това до този момент ми бе позволило да отклонявам постоянните й молби за среща с Давид. Сега обаче не можеше да сдържи любопитството си.

- За... За маскен бал.

- Наистина ли? Чудесно! Твоето училище ли го организира?

Принуждаваше ме да импровизирам.

- Да. Председателят на Сдружението на бившите възпитаници живее недалеч. Затова за по-лесно лично е пуснал поканата в пощенската кутия.

- Само че май не си много въодушевена? - отбеляза тя, като си наля половин чаша червено вино.

- Сама знаеш, че открай време не харесвам масовките.

- Върви все пак! Ще се позабавляваш.

След като родната ми майка ме насърчаваше...

Този път самоличността на подателя беше почти сигурна. Кой друг, освен Луи, би могъл да ме кани в хотелска стая за услуга, която вече е заплатил? Ала онова, което ме разстройваше дори повече от това предположение, бе възможността той да е същият онзи човек, който от седмици насам ме преследва с неприлични бележки. Мъжът от тефтерчето. Този извратен тип си бе втълпил, че трябва да се заеме с моето сексуално възпитание. Кой би трябвало да се заеме с тази задача, бях се запитала аз през онази вечер, докато бях в неговата компания. Ето че сега получавах отговора...

За момент си спомних, че само преди няколко часа бях заедно с Давид и Луи в заседателната зала на върха на офис сградата. На тяхната офис сграда. Срещата едновременно с двамата братя Барле бе оставила у мен странно впечатление, не само неприятно, а почти противоестествено: единият от двамата беше излишен, но не бих могла да кажа кой точно. Сякаш китките им бяха израз на всички разлики между двамата: китката на Давид с гривна от светла коприна, и по-тънката, татуирана китка на Луи, която до този момент не бях видяла

изцяло.

Внезапно звънецът на входната врата ме откъсна от тази загадка без решение. Мама неусетно за мен бе отишла до прозореца, несъмнено привлечена от бръмченето на мотора, което толкова ненавиждаше.

- Това е Фред - кратко ми съобщи тя.

- Какво иска?

- Да прибере нещата си от твоята стая.

- Беше ли те предупредил, че ще идва?

- Ами да... Спомена ми само, че щял да мине някоя вечер.

Бившият ми не правеше нищо по цял ден, но уж случайно пристигаше тъкмо по време, когато беше сигурен, че ще ме завари тук. Звънецът отново се обади нетърпеливо.

- Върви в мазето - нареди ми мама.

- Какво?

- Казвам ти да слезеш в мазето. Там няма да те търси.

- Няма никаква причина да се крия от него. Просто не го обичам, и толкова...

- Тъкмо в този момент не се нуждаеш от кавги - уморено настоя тя.

Ала Фред не бе чакал покана и вече се намираше пред входната врата. Силуетът му се очертаваше иззад цветните стъкла, само на три крачки от нас.

- Анабел?

- Слизай! - прошепна ми мама.

- Анабел? Видях, че си тук. Отвори!

Вече блъскаше с юмрук по стъклото.

- Отвори, мамка му! Аз съм!

Застанала от вътрешната страна на входната врата, мама явно беше едновременно ядосана и изплашена.

- Нали не си забравила? Аз съм оня пич, когото ти заряза като последното лайно!

Вече бях протегнала ръка към дръжката, но мама цъкна отрицателно с език.

- Анабел, забранявам ти да отваряш тази врата. Пиян е като свиня - едва чуто каза тя.

Дрезгавият, заплашителен глас на рокера показваше, че тя има право. Фред явно не беше на себе си.

- Искам само да поговорим...

После добави по-меко:

- Дължиш ми поне пет минути, нали? След това те оставям цял живот да правиш каквото си щеш. Пет минути. Ел... Само пет минути.

- Тя не иска да разговаря с теб, Фредерик.

Очевидно намесата на болната го смути, защото той се обади с още по-примирителен тон:

- Съжалявам, Мод... Не исках да ви плаша. Просто искам Анабел да ми го каже в лицето.

- Какво да ти кажа, по дяволите?

- Че всичко между нас е свършено...

- Аз ти го казвам: всичко приключи! - кресна със сетни сили майка ми. - Приключи, и точка!

Последва мълчание от негова страна, сред което той отново премина в настъпление, все пак разколебан от получения отпор.

- Защо говорите така?

- Защо това е положението. Тя си има друг приятел. Свестен мъж.

„Недей!, умолително я погледнах аз. Не му казвай това!“

- Какъв е тоя?

И докато тя разказваше на вече неподвижния, прегърбен силует отвъд стъклото, за Давид, за бъдещата ми кариера, за мечтания дом, за несъмнените ми бъдещи успехи, за щастието, което ме очакваше, но с друг, моите мисли отново поеха в различна посока.

...Пликът.

Появата на Фред не ми бе дала възможност да обърна внимание на необичайната му тежест. На дъното, под поканата открих голям секретен ключ, излъскан от употреба. Нищо не показваше за коя врата е предназначен. Освен че не беше ясно какво се очаква от мен тази вечер и странната грешка при изписване на името ми: Зела.

Въпреки това бях изпълнена с увереност, чувствах се не по-малко пияна под нейното действие, отколкото мъжът отвъд вратата под действието на мъката: нямах друг избор, освен да отида на тази среща.

Сега вече нямаше място за колебание.

Когато следвах журналистика, нашият преподавател по методология твърдеше, че зад всяка поговорка се крие известна истина. Ала човек трябваше да го изпита на гърба си, понякога дори да плати висока цена, за да се убеди в тази азбучна истина, да открие онова, което се крие зад наглед простите думи.

- Когато човек съпреживява поне малко онова, което пише, без да се прави на интелектуалец... - назидателно говореше той, сучейки върха на рунтавите си мустаци - думите могат да придобият неподозирана сила. Те са онова, което чувствате. Превръщат се в неделима част от самите вас.

За съжаление, не можех да намеря думите, с които да опиша трескавото състояние, в което се намирах с настъпването на вечерта. Червей ли ме глождеше отвътре? Кукувица ли ми бе изпила ума? Или треперех като заек? Целият този бестиарий беше налице, но имаше и още нещо. Някакво глухо, но мощно вълнение.

След като пъхнах сребристия плик до неговия по голям брат, бележника, се запътих бързешком към спирката на метрото. Междувременно Фред беше вдигнал обсадата. Беше капитулирал, без обаче да обещае, че няма да се появи отново с претенции за един последен разговор на четири очи.

В полупразния вагон, тъй като по това време потокът пътници се движеше в обратна посока, се опитах да надмогна шума, като няколко пъти набрах номера на Ребека. В крайна сметка, мислех си аз, нали тя бе свързала с мен по-големия от братята Барле? След това потърсих самия Луи на служебния му телефон. Същинска лудост. Затворена в клетката за транспортиране, Фелисите не одобряваше, като мяукаше сърдито.

Първия път попаднах на телефонен секретар, а втория - на кисела секретарка, която твърдеше, че нейният шеф вече си е тръгнал.

- Можете ли да ми дадете номера на мобилния му телефон?

- Не, съжалявам, нямам право да ви свързвам с него - издекламира тя.

- Вижте какво, много добре разбирам, че сте длъжна да пазите личния му живот, само че бях назначена от самия Давид Барле. Можете да направите справка при Клое.

- Изобщо не се съмнявам в думите ви. Само че нямам право да ви свързв...

- Отлично! - прекъснах аз механичното й каканижене. - Разбрах! Аз обаче се опитвам да ви обясня, че съм...

Приятелка на големия шеф? Бъдеща негова съпруга? Как да кажа подобно нещо, без да излезе, че се хваля или че гледам отвисоко на това момиче, което по всяка вероятност бе родено в същите предградия като мен?

Накрая все пак обявих:

- Аз съм новата водеща в праймтайма на БТВ.

Никак не беше сигурно, че от моя страна това няма да про-звучи още по-неприятно.

- Нищо не мога да направя - изджавка тя, очевидно изплашена, че може да загуби работата си или че може да разсърди началника на своя началник. - Наистина съжалявам.

Следващият тунел, под Дефанс, където линията навлизаше в чертите на Париж, сложи край на този оживен разговор. Той ми попречи също така да споделя моята дилема със София, тъй като връзката окончателно прекъсна.

На всяка следваща спирка отлагах решението си за по-нататък, накъдето вихрено ме носеше влакът. Ако отида в хотел „Шарм“, това ще означава, че приемам извратената игра, която Луи бе започнал по време на нашата първа среща. Дори преди това, размишлявах аз с пламнала глава, защото неуместните му писма предхождаха запознанството ми с Давид. Ако пък откажех, поемах риска той да разкрие пред Давид всичко, което знае за мен. От друга страна, родството му с моя бъдещ съпруг не ми позволяваше да предприема действия срещу него, както смятах преди. Не можех да съобщя в полицията, без това да повлече със себе си сериозни последици. А тефтерчето, което винаги носех със себе си, бе пълно с бележки от най-интимен характер, при това от първо лице, и поради това не би могло да послужи като доказателство. След като веднъж го бях допуснала в живота си, то ме правеше отговорна не по-малко, отколкото самият автор на писмата.

Ала към тази ясна като бял ден ситуация, над която тегнеше неминуемата заплаха от шантаж, се прибави и нов аргумент, който само няколко дни преди това би бил за мен съвършено чужд: любопитството. Все още отказвах да определя по друг начин онова едва доловимо смущение, белязано от раздразнение и гняв, което се надигаше у мен при мисълта за Луи.

- Добър вечер, госпожице. Давид ми възложи да ви предупредя, че тази вечер няма възможност да вечеря заедно с вас.

В дома Дюшеноа, където осветен беше само приземният етаж, цареше онази характерна за старите сгради тишина, която означава, че стопанинът не си е у дома. С парцал в ръка Арман стоеше на площадката, подплашен като готвач, изненадан в момент, когато приготвя кулинарен специалитет.

- А... Добре.

Бях малко изненадана, че Давид не ме бе предупредил лично, но после се сетих, че през това време съм била без обхват в метрото и че трите пропуснати повиквания са били от него.

Най-сетне пуснах Фелисите от клетката под изумения поглед на стария прислужник. Тя направи няколко колебливи крачки по шахматните квадрати на мраморния под, като душеше въздуха. Сигурно долавяше миризмата на Синус и Косинус, които се бяха заврели някъде.

- Изглежда, срещата с корейските партньори ще се проточи. Предлага ви да не го чакате.

- Окей. Можем да хапнем, нали? - предложих аз на Арман, все едно че беше случайно наминала приятелка.

- Това е предвидено. Ако сте гладна, вечерята ви очаква в кухнята.

- Не съм гладна. Просто умирам от глад.

Не беше вярно. Все още не бях смляла ранната вечеря заедно с мама. Мисълта за втора вечеря изобщо не ме привличаше. Ала престорената веселост беше единственият лек, който в момента намирах срещу разнопосочните чувства, на които бях в плен. Ала възторгът ми бе съвсем искрен, когато повдигнахме металните похлупаци и видяхме съдържанието на двете чинии пред нас.

- Скариди соте в собствен сос с шампанско - обяви тържествено Арман.

Рецептата принадлежеше на главния готвач в „Дивелек“! Не можех да дойда на себе си и продължавах да се смея като момиченце, получило коледен подарък. Оказаното към мен внимание бе възхитително, уместно и напълно достатъчно, за да разсее съмненията ми.

- Давид сметна, че ще бъдете доволна.

- Това е... невероятно! Благодаря.

В своя порив звучно целунах сухата като пергамент буза на Арман. Той ми отвърна с плах жест, като посочи платото със златисти скариди, което ни очакваше.

- На масата? - предложи поруменял той.

- На масата!

Удоволствието от храната бе равно на първата подобна вечеря. Помислих си, че въпреки своята скромност, с тези си умения Арман спокойно би могъл да отвори собствен ресторант, вместо да понася съдбата на безименен слуга. Ала доволната усмивка, с която посрещаше моя възторг, ме възпря да захващам тази тема.

- Не знам дали сте обърнали внимание, че от известно време получавам писма. Анонимни писма.

- Анонимни?

- Кратки бележки върху сгънати на четири перфорирани листи, адресирани до мен... Оставяте ги на масичката заедно с останалата кореспонденция.

- А, да...

Той съпроводи отговора си с гримаса:

- Наистина ги забелязах, но тъй като държа да не се намесвам...

- Не се притеснявайте, Арман - успокоих го аз. - Зная, че вие сте изключително дискретен. Питам се само дали по този повод сте забелязали нещо необичайно... Или пък ви се е случвало да разговаряте с пощальона?

- Питах го наистина, но той не доставя поща без марка и адрес. Човекът, който ви изпраща тези писма, явно ги пуска лично в пощенската кутия. Ако желаете, в рамките на моите възможности мога да следя кой минава пред входа.

- Да, точно това имам предвид. Би било много любезно от ваша страна.

- Смятате ли, че е уместно да съобщим в полицията?

- Не... Благодаря, няма нужда. Не мисля, че трябва да стигаме дотам.

„Да стигаме до Луи“, помислих си аз.

Възползвах се от случая и възприех доверителен тон.

- Арман... Добре ли познавате Луи?

При споменаването на брата на неговия работодател той леко сви вежди, сбърчи чело и изведнъж стана сериозен.

Тропот на горния етаж ми подсказа, че двата мопса на Давид и моята котка са се запознали. Не се чуваше ръмжене или мяукане: вероятно си играеха.

- Почти толкова добре, колкото и господин Давид. Както вече ви е известно, бил съм на служба още при техните родители. Ето защо, без да се хваля, бих могъл да кажа, че и двамата израснаха пред очите ми.

- А дали...

Не продължих въпроса, защото върху лицето му прочетох в какво неудобно положение би го поставил той.

- Да?

- Има ли някакви причини, поради които Луи би могъл да бъде недоволен от брат си?

- Майка ми често повтаряше: „Покажете ми семейство, в което всяко от децата по една или друга причина да не е недоволно от своите братя и сестри, и аз ще го сложа в рамка“.

- Това е вярно - съгласих се аз, без да бъда кой знае колко убедена от твърдението му. - Само че дали в техния случай няма някаква... по-специална причина?

Въпросът изобщо не го изненада, но очевидно го смути. Той си наля нова чаша бяло вино, отпи от нея и едва тогава се реши да отговори. Червените петна по носа му и необичайно големият брой празни бутилки вино „Пуйи“ и „Монраше“, които бях забелязала в килера, доказваха, че Арман проявява определено, дори прекомерно влечение към чашката.

- Ако ви говоря за Давид и Луи, без преди това да спомена за Андре Барле, все едно че нищо не съм ви казал...

- Бъдете така добър - усмихнах се окуражително аз.

След като още веднъж отпи от ароматната течност, той най-после започна. Ако наострех уши, сигурно бих могла да чуя как силициевите кристали падат в пясъчния часовник и щяха да падат до момента, когато самата аз щях да падна в обятията на Давид, вече като мой съпруг.

- За да бъдат разбрани отношенията между братята Барле, би трябвало да се има предвид откъде е започнал техният баща, с други думи, почти от нищо. След войната той бе наследил малка мебелна фабрика, недалеч от Нант, която бе оцеляла единствено благодарение на производството на груби дървени ковчези. Истината е, че по онова време клиентите не бяха дотам придирчиви.

Потреперих, като си представих дългата редица борови дъски, и дори не обърнах внимание на необичайната за моя събеседник проява на черен хумор.

- Значи, ковчези?

- Тогава никой не можеше да си позволи да поръчва мебели, но можете да ми повярвате, че ковчезите се харчеха повече от всякога.

На колко години ли е бил Арман през войната? Не беше чак толкова стар, че да е си спомня страданията по време на окупацията.

- Само че те със сигурност не са забогатели от погребенията? - обадих се аз с надеждата това наистина да не е така.

- Не! Пиер, бащата на Андре, вече бе разнообразил производството. От дървообработването премина към хартията. А от хартията към печатарството и издателската дейност. Инвестира в няколко местни вестника, сред които и Салю, който по-късно бе заподозрян в сътрудничество с окупаторите.

- А след това? Какво стана след освобождението?

- Изглежда, бащата и синът са подкупили когото трябва, защото като с вълшебна пръчица Салю се превърна в Осеан либере, един от основните глашатаи на Съпротивата в Западна

Франция. Впрочем именно тогава Пиер назначи Андре за директор на вестника.

Портретът на обикновен директор на провинциален вестник никак не се съвместяваше с медийната империя, оглавявана от Давид. Какво ли би могло да изстреля фамилията от бреговете на Лоара до бреговете на Сена? От площад „Комерс“ до САС 40?

- Андре се оказа много по-амбициозен от баща си - продължи Арман.

- По какъв начин?

- Като начало се възползва от новоустановените връзки с НСС...

С помощта на познанията си по история сама разшифровах съкращението като Национален съвет на Съпротивата, организация, което временно поема властта след падането на правителството във Виши.

- ...и купи един по един всички местни вестници, открито поддържали окупаторите. За жълти стотинки, естествено.

- По този начин са се сдобили с по-широка читателска публика - допълних аз..

- Точно така, и то в мащаби, за които Пиер дори не бе мечтал. В началото на петдесетте години Осеан либере бе преименуван на Осеан и се превърна в най-четения ежедневник в цяла Западна Франция. При това ви говоря за време, когато почти нямаше телевизия и само две радиостанции в цялата страна. Вестникът всеки ден достигаше до милиони читатели. Една статия по неговите колони бе в състояние да укрепи или да разруши репутацията на когото и да било. Не след дълго парите потекоха като пълноводна река.

Продължението бе напълно предвидимо.

- Смятам, че и след това са следвали все така политика на разширение?

- Наистина. Пиер почина през 1956 година, само че Андре продължи да изкупува акции на борсата: вестници, списания. След появата на УКВ през осемдесетте години - радиостанции, а през деветдесетте години и телевизионни канали... В средата на седемдесетте компанията премести седалището си от Нант в Париж. Преди Давид да построи новата офис сграда, тя се помещаваше в една постройка в стил „ар нуво“ на улица „Мироменил“. Журналистите от редакцията я наричаха „Товарния кораб“ заради прозорците във форма на илюминатори.

Типично френска сага от онова време, белязала възхода на фамилии като Ерсан, Арно, Пино, Лагардер... Историята на династията Барле бе вълнуваща, но аз горях от нетърпение да науча нещо повече за последното нейно поколение.

- А какво е мястото на братята Барле във всичко това?

- Сега ще ви обясня, Анабел. Андре ги възпита, като им втълпи една-единствена мисъл: кой ще го наследи начело на компанията. През цялото им детство се отнасяше към тях не като баща, а като арбитър.

- Арбитър ли? Искате да кажете, че...?

- Веднага след раждането на втория син, Давид, той обяви, че между тях започва състезание. И че по-добрият от двамата ще заеме мястото му. За тази цел вземаше под внимание всичко: успеха в училище, разбира се, но също така постиженията в спорта, броя на приятелите, популярността и дори успехите след момичетата. Все едно че водеше таблица на класиране, в която нанасяше резултата на всеки от тях. Пък може и наистина да е било така.

Така младежките им години бяха белязани от поредица тестове и изпитания, за да стане ясно

кой е достоен да поеме бащиния скиптър.

Питам се дали по онова време Давид и Луи не са се състезавали и в любовните завоевания и дали не са били изкушени да премерят сили в тройка и дори с повече любовници в

леглото?

Самата мисъл, че двамата братя биха могли да правят любов с една жена, единият отпред,

а другият в устата, сменяйки отворите на тялото и позите, способни да докарат въпросното момиче до оргазъм, който то никога преди не е изпитвало, тази мисъл едновременно ме

вълнува и отвращава.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.)

Последните думи Арман произнесе някак сподавено. Изглежда, бе стъписан от собствената си откровеност пред мен.

- Това е ужасно... - възкликнах аз, без да мога повече да се сдържа.

- Ортанс през цялото време се стараеше да смекчи тази открита борба. Понякога влизаше в открит сблъсък със своя съпруг. Ала когато той си беше у дома, нищо не можеше да се направи. Андре ги насъскваше един срещу друг като две разбеснели се палета.

- Все пак в един момент двамата са се успокоили? Нали в края на краищата баща им е направил своя избор?

Той кимна утвърдително и по печалната му усмивка разбрах, че епилогът на братоубийствения дуел не е довел до решение.

- Да, впрочем малко преди да почине. Макар всичко да стана някак ненадейно, той сякаш бе предчувствал края.

Съмненията на Арман относно обстоятелствата около смъртта на Андре не ми убягваха, но се въздържах от коментари.

- Нима сблъсъкът между тях е продължил?

- С още по-голяма сила! Поемайки управлението на компанията, Давид спечели важна победа, но двамата продължиха да си отправят взаимни предизвикателства: най-красивата любовница, най-скъпият часовник, най-умелата инвестиция и пр.

Случайна или не, смъртта на Андре била така внезапна, че той дори не успял да надуе свирката за край на състезанието. Арбитъра го нямало, а мачът продължавал година след година до ден-днешен. Макар осиротели, двамата играчи се изтощавали взаимно в безкрайни продължения, използвайки всеки удобен случай.

- Значи, никой от двамата нито за момент не се е почувствал истински победител?

- Боя се, че е така - глухо потвърди той.

Ала с обявата за предстоящия си брак Давид очевидно се канеше окончателно да нокаутира Луи. Достатъчно бе в близко бъдеще да си родим дете и победата би била налице, независимо от мнението на съперника. Потомството би решило бъдещето и би утвърдило Давид като глава на фамилията Барле.

При това положение ми бе чудно как загубилият Луи е приел охотно предложения от неговия брат пост на директор по комуникациите. Как се е съгласил да бъде негов подчинен? Или може би просто се е престорил, че тази второстепенна позиция го задоволява. Може би е решил именно чрез мен да осъществи коварния си план за реванш.

При тази мисъл си спомних каква енергия изпълваше това длъгнесто тяло и как тя преминаваше у мен и при най-слабото докосване.

- Значи, това е цялата история...

Гарвановочерните му вежди се вдигнаха очаквателно, сякаш той разчиташе на по-различна реакция от моя страна. Ала какво бих могла да добавя? Че се чувствам като най-обикновен трофей? Като топка, поставена върху точката за изпълнение на дузпа?

С все сили се опитвах да пропъдя тези унизителни за мен сравнения и да си припомня всички знаци за любовта на Давид към мен до тази вечеря, която той се бе постарал да бъде съвършена въпреки отсъствието си.

- Той наистина ме обича - казах аз като признание за някаква слабост. - И аз също го обичам.

Гласът ми леко трепереше.

- Искрено се надявам и двамата да бъдете щастливи.

Като си помисля, че говорех за любовта си към Давид пред човек, когото почти не познавах, а нямах смелост да съобщя за предстоящия ни брак на родната си майка... Подирих оправдание във факта, че неочакваната поява на Фред ми бе попречила. Вярно е, че днес бях на път да й разкажа всичко. Само че самата аз не бях убедена в това. Гледах някак отстрани на този „най-прекрасен ден в моя живот“, който скоро щеше да настъпи и в чиято подготовка не вземах никакво участие.

Потокът на обзелите ме чувства внезапно бе прекъснат от вибрациите на телефона. Извадих го и прочетох пристигналото съобщение. То се състоеше от две снимки: на първата тъкмо влизах в хотел „Шарм“, а на втората, същия ден, но по-късно, което личеше по вечерното осветление, излизах от хотела. Двете бяха направени от една и съща гледна точка. Очевидно човекът, който ме бе заснел, през цялото време бе останал на своя пост. При това бях сигурна, че съм облечена както вечерта, когато за пръв път срещнах Давид. Когато прекарах нощта в „Шарм“ с неговия стар приятел Маршадо. Потреперих.

Към съобщението нямаше никакъв текст, но въпреки това то бе напълно недвусмислено. Очакваха ме точно на това място. И то след два часа.

Веднага.

Дискретен, изящен, романтичен. Такъв ми се стори тази вечер хотел „Шарм“

Друга литературна игра, която предлагаше навремето нашият мустакат професор, докато поглаждаше лисата си глава: възлагаше ни да определим всяко нещо, място, личност, ситуация или усещане, само с три епитета. „Те са напълно достатъчни, заявяваше той. Не претрупвайте написаното от вас с образи. По-добре три добре подбрани прилагателни, отколкото дълги, мъгляви метафори.“

„Шарм“ отстоеше само на триста-четиристотин метра от моя нов дом. Въпреки стръмното изкачване по този участък от улица „Ларошфуко“, стигнах там за не повече от няколко минути, без да поглеждам към лъскавите витрини на музикалните магазини, каквито в квартала имаше много.

Мястото, където пътят ми излизаше на улица „Пигал“, представляваше малък, издължен триъгълен площад, чиято южна страна бе заета от хотел „Шарм“. Онова, което веднага се набиваше на очи, бе относително тясната фасада на сградата: само по два високи прозореца на всеки от петте етажа, с кървавочервени цветя пред тях.

Задъхана, облечена набързо, бях оправдала припряното си излизане със спешно обаждане на София, а сега пристигнах тъкмо в момента, когато телефонът в малката кабина до входа упорито звънеше.

Вдигнах слушалката от синята стойка и се озърнах наоколо в опит да открия предполагаемия наблюдател. Никак не се чувствах удобно в този посредствен шпионски роман, където бях попаднала въпреки волята си.

- Ало?

Зад трите хилави дръвчета - може би габъри?4 - не би могъл да се скрие никой любопитен. Нито пък зад редицата паркирани за през нощта скутери. Известно време в слушалката се чуваше нечие равномерно дишане, след което човекът отсреща неочаквано затвори.

4 Игра на думи: на френски скагте - чар, но и габър. - Б. пр.

Входът на хотела откъм улица „Пигал“ също бе подчинен на дискретността. Липсваше прекалено видима табела, нямаше и привличащо погледа стълбище с козирка. Дори названието на хотела можеше да се види само върху малка хромирана плочка.

Хотел „Шарм“

Оригинално обзаведени стаи, под наем на час

Бях трескава. Изтръпнала. Възбудена?

Макар да не влизах за пръв път в хола, се почувствах като девойче на абитуриентски бал преди първата любовна среща. Борех се с това нелепо усещане, поех дълбоко въздух, за да превъзмогна мощното чувство, което бе свило на топка стомаха ми, и отправих към плешивия гигант съучастническа усмивка.

- Добър вечер, господин Жак.

Той ме позна и вечно ококорените му сини очи блеснаха приветливо.

- Добър вечер, госпожице. Желаете ли стая?

- Всъщност... Вече имам карта.

Измъкнах от джоба си твърдия пластмасов правоъгълник и му го подадох. Той не прояви нито изненада, нито одобрение, а просто я пое.

- Добре. Вероятно са ви я дали предварително?

- Значи, не сте ми я изпратили вие... - промълвих аз на самата себе си.

- Не, не съм аз. Клиентите ми ги връщат, когато напускат, но през останалото време спокойно могат да ги задържат.

- Разбирам. А имате ли представа за коя стая е предназначена?

- Да, разбира се.

При тези думи той пъхна картата в процепа на четящото устройство и обърна изпъкналите си очи към екрана на гишето.

- Виж ти! Много странно... - въздъхна той.

- Какво има?

- Нищо, просто... В картата липсва всякаква информация и все пак...

- Все пак?

- Магнитната лента още е активирана. Изглежда, не е преформатирана.

- Какво следва от това?

Чувствах се закъсняла. Раздразнена. Нетърпелива?

- Уви, виждам само едно решение: да пробваме на всички вече наети стаи. В момента те са... единайсет. На четири от петте етажа.

Всяка секунда, която ме делеше от развръзката, засилваше у мен онова впечатление, че съм на път да извърша предателство, което ме преследваше още от напускането на дома Дюшеноа. Не можех да причиня това на Давид... и трябваше да го направя заради него. Заради нас. При това положение за мен нормален изход нямаше и затова всичко трябваше да приключи тук, тази вечер. Бързо. Дори и ако се окажех в някоя от тези стаи с Луи.

- Почакайте...

В този момент се сетих и извадих от сребристия плик големия секретен ключ.

- Това говори ли ви нещо?

Предметът го накара да се усмихне развеселено.

- Не... Съжалявам. От двайсет години насам не използваме подобни антики.

- Жалко.

Вече съвсем обезсърчена му показах розовата картичка.

- А това?

Скъпа Зела, тази вечер в двайсет и два часа.

Бъдете точна.

Не вземайте със себе си мобилния телефон.

Сега вече усмивката му стана по-широка и аз разбрах, че решението е налице.

- Човекът, който ви е изпратил това, познава нашето заведение, Ел.

Струва ми се, че за пръв път се обърна към мен с умалителното ми име. Вероятно някой негов клиент му го бе доверил.

- Какво искате да кажете? - настоях аз.

- Зела не е грешка при изписването на вашето име. Това напомня фамилията на една от най-известните куртизанки.

...на които бяха назовани стаите в хотела.

- Така ли? И коя е тя?

- Не коя да е. Маргарита Гертруда Зела.

- Моля?

Напразно напрягах мозъка си...

- Ако предпочитате, Мата Хари.

Разбира се, предпочитах.

- Пети етаж - превари той моя въпрос. - Последната врата отдясно, след като излезете от асансьора. Така или иначе, Изиам ще ви упъти.

Изиам? За пръв път чувах това екзотично име.

Друга особеност на хотел „Шарм“ бе, че открай време и още повече сега, на всеки етаж имаше камериер.

Камериерът, който ме посрещна на петия етаж, беше пакистанец или може би шриланкиец, с мургава кожа и ослепителна усмивка. Дългите му мигли вероятно бяха изкуствени и придаваха на погледа му мекота, която веднага вдъхваше доверие.

Щом излязох от асансьора, той изключително любезно ме запита коя е моята стая и забързано ме отведе пред тъмночервена врата без каквото и да било обозначение.

Там не поиска бакшиш, а само запита:

- Ще се нуждае ли госпожицата от още нещо?

- Е, не... Не мисля.

Не се нуждаех от помощ, освен да поставя на мястото му онзи, който ме очакваше в тази стая. Щеше ми се да мога да приема онова, което ми предстоеше, хладнокръвно и дори с насмешка. Ала в момента нервите ми бяха опънати до скъсване и възприемах болезнено и най-малкия шум, най-незначителната игра на светлината върху червената врата. Мисълта какво ме очаква отвъд нея напомняше най-страшните кошмари от детството.

Изиам ме остави сама и след като стоях известно време със затаен дъх, накрая се осмелих да пъхна магнитната карта в четящото устройство. Чу се механично щракане, последвано от електронен зумер, и ми оставаше само да натисна дръжката на вратата, за да застана лице в лице с онова, което съдбата ми бе отредила.

Бях стъписана.

Объркана.

Очарована.

В стаята нямаше никого, но обстановката беше изумителна. Обзавеждането в стил „Бел епок“ ми напомняше фотография от началото на века с ориенталска обстановка, белязана от множество драгоценни и ярко оцветени предмети, които могат да се видят на Пазара на бълхите и в антикварните магазини. По стените имаше растителни мотиви с пълзящи по тях пълчища насекоми. Шкафът, масичката с богати орнаменти и скринът бяха изработени от три вида екзотично дърво, които не можех да разпозная. Ала усещането, че съм попаднала в миналото, се дължеше преди всичко на аксесоарите: няколко лампи „Гале“ от многоцветно стъкло и различни еротични статуетки от бронз, преди всичко сатири, вкопчени в голите тела на сладострастни девици. Вниманието бе привлечено от огромен параван с дървени решетъчни пана в ориенталски стил.

Известно време разглеждах тази изумителна подредба. Тъй като никой не се появи, реших, че мога да си тръгна. Нима Луи Барле се възбуждаше, опитвайки си да се забавлява с мен като с парцалена кукла или като героиня от електронна игра? Както ме бе повикал в галерията „Соваж“, само за да ме изостави там, така сега ме бе накарал да дойда тук, без да ме почете дори за момент със собственото си присъствие.

Идеше ми да се разплача, когато някаква безименна сянка пъхна под вратата сгъната на две бележка.

Съблечете се

Очевидно тази кратка заповед и писмото, което малко преди това бях показала на господин Жак, бе дело на една и съща ръка.

Без много да разсъждавам върху това съвпадение, взех чантата си и завъртях дръжката на вратата... която се оказа заключена. Любезният Изиам или някой друг бе затворил единствения изход от това място. Отначало не се поддадох на паниката. В края на краищата добре познавах хотела. Вярно, че не бях го посещавала толкова често, колкото София, но господин Жак ме знаеше по име и ме бе видял да влизам. Нашият разговор минути преди това ми гарантираше, че присъствието ми тук е регистрирано.

Въпреки това страхът вече променяше метаболизма на моето тяло. Леко треперех. Вратът ми се беше схванал. Чувствах как тревогата ме обзема от главата до петите, а луничките по лицето ми пареха като миниатюрни изгаряния.

Зърнах старинен телефон с шайба и набрах номера на рецепцията: 00. Напразно. Никой не отговаряше.

Реших, че господин Жак може би е тръгнал на обход по етажите, и затова отидох до вратата и тихичко повиках за помощ, съзнавайки колко нелепо е да крещя с все сили.

- Господин Жак? Господине? Има ли някой?

Единствен отговор бе меката тишина откъм коридора, където стъпките биваха заглушавани от необикновено дебелия мокет. Без особена надежда се опитах да пъхна секретния ключ в релефната ключалка, но той очевидно бе твърде голям и не влизаше. Портиерът бе напълно прав.

Тук бях само аз. Сама в тази отрупана с мебели и орнаменти стая, затворена като в сейф за бижута. Дори единственият прозорец бе блокиран и дръжката не се въртеше. През матовото стъкло различавах смътно в далечината осветения силует на „Сакре Кьор“.

„Не вземайте със себе си мобилния телефон.“ Като последна глупачка изпълних това искане и сега бях откъсната от света. Оставаше ми само да строша прозореца и да се хвърля от петия етаж на малкия площад долу, да се превърна в зловещо червено цвете върху паважа. В противен случай щях да си остана в плен на това място толкова дълго, колкото пожелаеше моят домакин. Колко още щеше да продължава този маскарад?

С чувство на безсилие започнах да удрям с юмруци по вратата, когато зад гърба ми се случи нещо удивително: дървените пана с многоцветните орнаменти се отместиха едновременно, очевидно задвижени от електрически механизъм. На тяхно място се появиха големи стенни огледала, които стигаха до пода.

Очевидно не бях сама. Безбройните мои отражения ми правеха компания, разкривайки фигурата ми от всички възможни ъгли. Най-сетне видях заедно всички подробности на моето тяло, всичките му прелести и недостатъци, всички мои лица. Разбрах, че това устройство бе пряко свързано с предишната заповед: „Съблечете се“.

- Значи, това ви кефи, а? Да киризите? С този номер ли ми излизате? - обърнах се аз на висок глас към вероятния воайор.

Единственият отговор бе, естествено, ехото на моя глас, задавен от гняв, заглушен от дебелите гоблени.

Извадих от чантата си сребристото тефтерче с всички получени писма и го размахах заплашително, както би постъпил проповедник с Библията:

- Значи, се възбуждате, като си представяте какво ми минава през главата? А също и през задника, нали?

Мълчанието само разпалваше яростта ми.

- Нима смятате, че можете да възпитавате сексуално хората, като прониквате в тяхната интимност? Въобразявате си, че съм се превърнала във ваша собственост само защото се записали върху хартия няколко мръсотии по мой адрес? Само че аз не ви принадлежа! Никога няма да бъда ваша! Аз принадлежа на Давид! Чувате ли? На Давид!

Минаха няколко минути, без да се случи нищо нито в стаята, нито вън. Цялата треперех, сълзите напираха в очите ми, но накрая реших да се подчиня. Не виждах друг начин да се избавя от тази клопка. Беснеех. Бог знае колко време Луи щеше да ме държи тук, ако не изпълнявах нарежданията му. Цяла нощ? В такъв случай как щях да обясня на Давид всички тези часове, прекарани извън дома? Щеше да се наложи да му разкрия всичко...

Като начало свалих обеците и обувките „Лубутен“, подарък от Давид, чиито закопчалки във форма на цветя бяха очаровали мен, възпитаничката на Ребека. Останалата част от тоалета ми беше по-семпла. Бях облечена в тънки сини джинси и блуза от коприна екрю, чиято изрязана яка очертаваше апретираното деколте. Свалих първо джинсите, след тях блузата, като останах по дантелени слипове и сутиен, през които се виждаха окосмяването отдолу и тъмните кръгове около зърната ми отгоре.

До каква степен тази гледка би могла да задоволи онзи, който в този момент се наслаждаваше, скрит зад някое от огледалата или чрез камера, нещо, в което изобщо не се съмнявах?

Самата аз виждах отражението на същата онази Анабел, която всяка сутрин ме гледаше от огледалото в банята, а то за мен не бе кой знае колко привлекателно. Същите твърде широки бедра. Същите крака и прекалено пълен задник. Същият, леко изпъкнал корем. „Ще възлюбиш своето тяло?“ Да беше поне малко съблазнително!

Сякаш в отговор на това мое логично заключение осветлението ненадейно се промени, без аз да съм направила каквото и да било. Лампите намалиха своята яркост и стаята потъна в полумрак, прорязван от снопове лъчи, които придадоха на тялото ми необичайни очертания. Крайниците, заоблените части на тялото ми, обемите придобиха нови форми, сякаш по-нежни, едновременно плътни и хармонични. Бях си все същата и същевременно по-красива от всякога, макар с еднакъв ръст и тегло.

Внезапно си дадох сметка, че в стаята става по-топло, защото въпреки голотата си не чувствах никакъв студ. Причината да зъзна не бе околният въздух, а трескавото ми състояние, което се колебаеше между гнева и тревогата.

„I соиМ &е1 а! !Ье йте

ТЬеге ^ав по ^ау о^ кпошпд.“

Гласът на изпълнителя, остър и леко приглушен, се разнесе от скритите по ъглите тонколони, предшестван от няколко акорда на китара, които ми прозвучаха познато. Вече бях чувала тази мелодия преди много време. Кога? Къде? Не можех да си спомня. Подобен сладникав соул рок с електронен съпровод не бе музиката, която Фред харесваше. Едва на припева долових и разгадах посланието, отправено към мен:

„Моге !Иап 1Ш8

Те11 те опе 1Ътд...

Моге 1Ъап 1Ш8.“

Нещо повече. Насърчението чрез гласа на Брайън Фери бе съвършено ясно: той искаше да види повече.

Дали разумът ми подсказа, че всичко това трябва да приключи час по-скоро? Или може би отстъпих пред нещо друго? Пред желанието? Не. Просто се поддадох на порива. На някакъв неудържим тласък, резултат вероятно от съчетанието на разнопосочни чувства, които не бях в състояние да определя.

Разкопчах сутиена по-чевръсто от всякога. Той падна на пода, разкривайки налетите ми гърди, доволни, че са пуснати на воля, а след това пулсиращите им зърна неусетно щръкнаха. Погалих ги с длани и установих, че възбудата им не се дължи на хладния въздух. Бяха топли, почти пареха. Докосването ги накара да се вирнат още повече, а руменият им цвят премина в тъмночервено.

„Моге !Иап 1Ш8

У ои кпо^ Леге ’ 8 по!Ь1п§...“

Напротив. Оставаше още нещо.

Памучните ми слипове с дантела над окосмената част отпред се плъзнаха без усилие надолу по краката и паднаха на пода върху другите ми дрехи. Вече нямаше никаква преграда между неговия поглед и голото ми тяло. Струва ми се, че дори пред Давид не се бях показвала така направо, без всякакво приличие. Впрочем не се и сетих да поставя ръка върху онова място,

където устните между краката ми оформят процеп, прикрит от тъмни къдрици.

Чаках цели петнайсет години, преди да започна да изследвам онази област на тялото си, която е достъпна само за поглед отстрани. Струва ми се освен това, че пак по това време започнах да мастурбирам, съзнавайки какво точно правя. Преди се задоволявах с неволни докосвания между краката, излегната на възглавницата или на някоя плюшена играчка.

Взех джобното огледалце на мама, затворих се в банята и като вдигнах крак на ръба на ваната, го поставих пред цепнатината. Светлината не беше достатъчно силна и аз не толкова виждах половия си орган, колкото отгатвах присъствието му. Спомням си, че повторих този опит три-четири пъти, докато открия подходящия начин: поставих на пода електрическо фенерче, насочено към моето котенце, закрепих огледалцето на ръба на ваната и по този начин разполагах с двете си ръце, за да разтворя тъмните гънки и да открия най-сетне този неведом свят. Бях като омагьосана. Минути наред опипвах с върха на показалеца всички ъгълчета, като предпочитах онези, които лъщят от влага.

Малко се боях да не си причиня болка. Когато го прокарах по розовото връхче, разбрах, че онова, което трябва да очаквам, изобщо не е болка. Известно време го търках непохватно, но достатъчно настоятелно, за да предизвикам няколко въздишки, след което едва не се проснах във ваната. Бях открила онова, което исках да науча. По твърде обясними причини

тогава не продължих по-нататък това проучване.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: това се случи в моята стая, а не в банята. Що се

отнася до останалото...)

Като гледах моето тяло, отразено от всички страни, с цялата му релефност, имах усещането, че едва сега го откривам истински. Значи, това са искали да видят мъжете, когато съм се събличала пред тях. Именно тази жена, а не онази, която съм оценявала с критичен поглед, изопачен с годините от комплекси и възпитание, и у която съм откривала толкова недостатъци. Удивително беше, че дори сега несъвършенствата на тялото ми си оставаха. Ала представени за пръв път по този начин в тяхното единство, те се сдобиваха с безспорна привлекателност, за която дори не бях подозирала.

Единственото физическо качество, което някога си бях приписвала, бе нежността на кожата. И аз я поддържах по всякакъв начин с помощта на масло от моной, от сладък бадем и от карите. Прибягвах до скъпи естествени продукти на козметичната промишленост, убедена, че моят чар се дължи преди всичко на копринения ми епидермис.

Инстинктивно затворих очи. Прокарах ръце по корема, шията, по извивката на гърдите и се убедих, че тези усилия не са отишли напразно и че кожата ми наистина е нещо, с което мога да се гордея. Ръката ми се разхождаше нагоре-надолу с истинско удоволствие, придавайки топлина на всеки участък, минавайки на следващия, докато се спусне надолу до хълбоците, задника и спре в кадифената вътрешност на бедрата.

Гласът на чаровника бе отстъпил пред инструментално изпълнение, над което се открояваше пицикатото на китарата. Краят на мелодията беше близко, когато тя ненадейно бе заглушена от пукот, който ме накара да подскоча.

Шумът идваше от масичка на две нива зад паравана, която до този момент не бях забелязала. Върху нея се бе включил малък принтер, от който изскачаха правоъгълници твърда хартия. Хванах първия от тях и го разгледах.

Слисана. Поласкана? Признателна?

Появиха се цветни фотографии. На всяка от тях бях снимана от различен ъгъл, а кадрите бяха в една или друга степен съсредоточени върху определен участък. Това бе пъзел, съставен от моите прелести, с който инициаторът на тази игра на криеница се бе развличал. Странно защо, но вече не чувствах никакво озлобление. Видът на моята собствена красота, предадена чрез играта на отражения, ме изпълни със задоволство и успокоение. Днес бях наета не само заради моята съблазнителност, която все още не възприемах изцяло като мое достояние. Имаше нещо много по-значимо: сякаш се бях помирила със самата себе си. Моят образ бе пресътворен и опитомен.

Дори внезапното изщракване на електронната ключалка, което очевидно слагаше край на моето пленничество, не успя да разсее това необичайно чувство. Облякох се бавно, сякаш галех тялото си, наслаждавайки се на всеки миг, на всеки сантиметър от кожата си. Снимките вече бяха в чантата ми и вече нищо не ме задържаше на това място. Донякъде изтощена, си тръгнах и това, че не срещнах никого в хотела, изобщо не ме учуди. Дори господин Жак не бе на мястото си.

Излязох на улицата и като автомат, но странно изнемощяла, се спуснах по лекия наклон на улица „Пигал“. В този късен час бяха отворени само няколко нощни заведения. Пътем почти не обърнах внимание на нахалните подсвирвания откъм група подпийнали клиенти на една тераса.

Понякога си давам сметка, че съм правила любов с мъже за пари. Аз, Анабел. Ел.

Колкото и да опитвам да си втълпя, че това не ме прави по-различна жена от тълпата жрици на любовта, които вдигат крака, за да си осигурят живота, за който са мечтали, все пак изпитвам известно отвращение. Парадоксално, но когато си повтарям тази унизителна за мен фраза, „аз съм курва“, усещам как постепенно започвам да се възбуждам.

(Анонимна бележка от 8 юни 2009 г. И този път: без коментар)

Трепетен, влажен, на разположение.

Половият ми орган чувства лекия гъдел на памучните слипове, готови да паднат при всяка моя крачка. Това докосване галеше набъбналите ми устни, пламналият клитор, полуотворената цепка, пърхаща от желание, и ако не ме възпираше вродената свенливост, щях да пъхна ръка между краката си тук, насред улицата, и пред очите на всички да си даря онези ласки, чийто блажен край добре познавах.

Моят полов орган бе трепетен, готов на всичко или почти на всичко... Гладен.

7 юни 2009 година

Ако трябваше да дам показания за случилото се през тази нощ, какво бих могла да кажа: че по собствена воля съм се съблякла гола, сама в хотелска стая, само на няколкостотин метра от новия ми дом, и че съм посещавала въпросния хотел и преди? В какво бих могла да бъда упрекната? Как би могло да бъде определено моето поведение, освен като порядъчно не-уместна прищявка от моя страна?

Отсъствието на Луи в хотел „Шарм“ ме бе извадило от равновесие, но това не би могло да ми послужи като обвинение срещу него. Нито пък влагата, която продължавах да чувствам между краката си при събуждането, когато Давид отдавна бе излязъл от дома, оставяйки ме сама, както всяка сутрин, последвала една изпълнена с вълнения нощ.

От друга страна, онова, което би могло да бъде утежняващо обстоятелство срещу по-големия от братята Барле, бе новата бележка, която бях получила:

Нали ме чувствате вътре във вас?

Също както предишните, тя ме очакваше на сутринта върху масичката до входа. В часовника внушително количество пясък бе изтекло надолу. До нашата сватба оставаха няколко зрънца...

- Добро утро, Ел.

Тонът на гласа му, весел, почти дяволит, никак не се съчетаваше с мрачните ми мисли. Той до такава степен ме обърка, че ми трябваше известно време, за да разбера на кого принадлежи:

- Луи!

Предполагаемият източник на всички мои тревоги, чието присъствие за пореден път бе подчертано от парфюма, който той неизменно използваше.

- Това наистина съм аз, изпратен от господин бъдещия ви съпруг.

Той придружи тези думи с престорено любезен поклон.

Какво говореше той? Как въобще се осмеляваше да се появи тук? Нима снощното ми унижение не му бе достатъчно, та сега трябваше и да се гаври с мен на ставане от леглото?

Сподавих гневното си възклицание.

- Давид?

- Нима познавате друг? - запита той с весела ирония.

Възможно ли бе чудовището, което ме бе манипулирало предишната вечер, сега да се държи така непринудено? Очевидно да. Гледаше ме с лъчезарна усмивка и си играеше с бастунчето, като го въртеше във въздуха с ловкостта на жонгльор. Нищо в поведението му не подсказваше нашата неотдавнашна „среща“.

- Не, разбира се. Но нали...

- Давид ми възложи да ви превърна в „истинска атинянка“.

При тези думи той взе ръката ми и се престори, че я целува. Дръпнах я рязко, готова да го зашлевя.

- Атинянка... - повторих механично, изтръпнала от възмущение.

- Така се изрази той. И ето ме тук!

Появилият се изневиделица майордом потвърди думите му с невинна усмивка. Присъствието му ме лиши от възможността да дам израз на възмущението си. С мъка успях да изобразя на лицето си кисела усмивка, която, изглежда, все пак успя да го заблуди.

- Това е вярно, госпожице. Давид държи да се чувствате като у дома си не само между тези стени, но и в квартала. Поради причини, които вече са ви известни, фамилията е сърдечно свързана с този квартал.

- Обърнахте ли внимание на чудесното време? - подкрепи го възторжено Луи, без да проявява арогантността от нашата първа среша. - Нали денят е напълно подходящ за разходка пеша?

След като главата на фамилията и мой бъдещ съпруг е одобрил това начинание, трудно можех да откажа. Още повече пред свидетел. Трябваше час по-скоро да намеря някакво извинение.

Луи хвърли поглед настрани и зърна Фелисите, която се мотаеше наоколо. Откъм стълбището се чуваше тропотът на Синус и Косинус, които диреха новата си партньорка в игрите.

- Да, разбира се... Но не се чувствам добре - опитах се да отклоня идеята аз.

- Тъкмо чистият въздух ще ви подейства добре! - настоя Арман.

- Честно казано, Ел, как по-добре бихте могли да прекарате времето си днес? Възползвайте се от тези няколко дни свобода, преди да започнете работа в телевизията. Ще видите, че като ви повлече веднъж ритъмът на програмата, подобни развлечения няма да ви се случват често.

Свих устни, за да не дам израз на отвращението си. „Развлечения“? А как би определил той сеанса от предишната вечер? Като невинна забава?

- Не, наистина... Много любезно от ваша страна, но не съм в състояние... Ако искам да бъда във форма за понеделник, смятам, че по-скоро трябва да си почивам.

Защо Давид предоставяше годеницата си на човека, който от няколко дни насам я манипулираше по най-макиавелистки начин? Вкопчих се в този отговор: той едва ли бе в течение на машинациите на своя брат. Пропъдих от главата си подобно подозрение: той в никакъв случай не би могъл да бъде негов съучастник. Не и той. Не и Давид.

- Хайде, поддайте се на изкушението. Елате!

Той отново улови ръката ми и този път я задържа в своята със сила, така че не можех да я освободя, без да предизвикам скандал.

- Пуснете ме! Причинявате ми болка!

Под неодобрителния поглед на Арман той веднага охлаби хватката около китката ми с виновния вид на палавник.

- Както желаете - промълви той със сведени очи. - Все пак смятах...

- Какво смятахте? - грубо го прекъснах аз.

- Че тази разходка би могла да бъде сгоден случай да на-учите нещо повече.

- Нещо повече? За какво?

- За нас... За Давид и мен. Добре го познавам. Той е доста прикрита личност. Сигурен съм, че не ви е разказал нищо или почти нищо за нашето детство. Нито впрочем за този дом.

Успя.

Ако държеше на думата си, предложението му не беше лишено от интерес. А освен това време бе и аз да направя своите проучвания. Може би щях да успея дори да сваля маската, с която той се появяваше на всяка наша среща. Веднъж завинаги да го разоблича.

Успокоявах се също така, че посред бял ден, на улицата той не би се осмелил да предприеме нищо. Насърчителният поглед на Арман окончателно уталожи гнева, който не ме напускаше от вечерта насам.

- Добре... Съгласна съм - заявих сухо аз. - Нали все пак ще имам време за един душ?

- Дори повече от един. Имаме цял ден на разположение.

В неговата уста тези думи изобщо не прозвучаха като обещание за невинно развлечение под лъчите на пролетното слънце, а по-скоро като заплаха за дълги часове мъчение. Не се и надявах на нещо друго.

Смачках в шепа ръкописната бележка - поне една нямаше да попадне в сребристото тефтерче. Сетне със свит на топка стомах се втурнах към банята. Не бе минал и четвърт час, когато отново се появих пред моя палач в обикновена рокля на цветя, гарнирана все пак по мой вкус със зашити на ръка подплънки. Носех леки обувки и малка чантичка с най-необходимото. С вида си не би трябвало да ставам предмет на критика, а от друга страна, изглеждах достатъчно семпло, за да избягна всякаква двусмисленост. Онова, което не се виждаше, бяха най-плътните и непривлекателни слипове, подбрани от моя арсенал бельо, които нямаха нищо общо с онези, които бях свалила предишната вечер, подгизнали от циприн.

Когато прекосихме малкия двор с формата на полумесец и минахме под старинната сводеста арка на входа към дома Дюшеноа номер 3, на улица „Тур де Дам“, бяхме посрещнати от яркото пролетно слънце. В това отношение не бих могла да споря с Луи: денят бе чудесен и предразполагаше към разходка без посока.

Той проявяваше такова добро настроение, че ми бе трудно да устоя на неговата веселост. Въпреки това всеки поглед, който хвърляше към мен, веднага ме връщаше обратно в онази стая, където предишната вечер се бях разголила за него, бях разкрила себе си повече, отколкото пред който и да е друг мъж.

- Ел... Имате ли някаква представа какво искаше да каже Давид, когато поиска от мен да ви превърна в истинска атинянка?

По всичко личеше, че въпросът му не криеше клопка. Бе зададен без заядливост и без задни мисли просто за да се увери от какво ниво започва неговата ученичка. Очакваше моя отговор, втренчил очи в моите.

- Не - признах аз. - Нямам представа.

- В такъв случай трябва да знаете, че кварталът, в който се намираме, се нарича „Нова Атина“. В пространството между улица „Мартир“ от изток, улица „Пигал“ от запад и улица „Сен Лазар“ от юг има няколко карета сгради, където се е зародил френският романтизъм.

Разтворих широко очи от изумление. Очаквах хапливи забележки и може би дори неприлични подмятания, но не и урок по история. Той явно бе решил да се държи така, сякаш сцената в

стаята на Мата Хари никога не се е разигравала.

- Как така?

- В средата на двайсетте години на деветнайсети век тук живеят всички най-видни представители на това ново естетическо течение: естествено поети и писатели, като Жорж Санд, Йожен Скриб, Марселин Деборд-Валмор, Александър Дюма, и по-късно дори великият Виктор Юго; музиканти като Лист, Берлиоз, Обер, Шопен, Вагнер; също и художници като Дьолакроа, Верне, Гаварни и Ари Шефер. Ала онова, което често се забравя, е, че са първите артисти, създали благодатна почва за този развъдник на таланти...

Той прекъсна изброяването и вдигна по детски възхитен поглед към сградата, от която бяхме излезли, сама по себе си уникална с извитата си фасада откъм малкия параден двор.

Обърнах внимание, че от последната ни среща насам той си бе пуснал лека брада, която не само не смекчаваше, а дори подчертаваше острите черти на изпитото му лице. Тя сякаш допълнително изкарваше на бял свят онази негова вътрешна трескавост.

- Да?

- ...Това са били актьори, Ел. Обикновени актьори.

- Госпожица Дюшеноа? - предположих аз.

- Именно. Но преди нея има и други значими имена: госпожица Марс, живяла недалеч оттук, на номер едно...

В този момент си спомних иглата за коса от витрината на антикварния магазин „Нативел“, която така силно ме бе привлякла преди няколко дни. Ала Луи продължаваше разпалено, като ме държеше за лакътя, за да привлече вниманието ми:

- Великият Талма, любимият актьор на Бонапарт, е живял на номер девет. Също Мари Дорвал, любовницата на Алфред дьо Вини, малко по-нататък, на улица „Сен Лазар“. В началото на трийсетте години на деветнайсети век улицата, на която живеете сега, е била същински булевард „Шанз-Елизе“ на новите театрални тенденции.

Докато го слушах как споделя с мен своите знания, почти забравих за извратения и вероломен брат, който ме караше да правя странни неща, за да купя по този начин неговото мълчание. Лудият, който разкриваше моята сексуалност страница след страница, все едно че разлистваше някаква дошла от ада книга.

Той до такава степен се бе вглъбил в думите си, че сякаш с цялото си същество се бе пренесъл във времето, на което се стремеше да вдъхне отново живот.

- Но защо „Нова Атина“? - запитах заинтригувано аз. - И защо всички те са се установили на това място?

- Според официалната версия названието е наложено през 1823 година от Дюро дьо ла Мал, журналист в Журнал де деба. Ала според мен причините са доста неясни: в резултат от въстанието на гърците срещу османското иго през 1821 година Гърция се превръща в модна тема. Определено влияние оказва също така неокласическият и прерафаелитски стил на сградите, проектирани от архитекта Константен.

- Прерафаелитски ли? - възкликнах аз, издавайки по този начин невежеството си. Докато говореше, той ме бе хванал под ръка, на пръв поглед съвсем невинно и естествено, за да ме поведе към улица „Ларошфуко“, по моите собствени стъпки от предишната вечер. Направи го толкова спонтанно, че за момент забравих, че трябва да бъда нащрек, и почувствах как ме обгръща мека топлина.

„Колкото по-охотно се оставяш да те докосва, толкова по-готова си да го приемеш в себе си.“

Струва ми се, че вътрешната страна на ръката ми, този малък участък нежна кожа над сгъвката на лакътя ми, прошепна тези думи. Питам се дали може да се постигне оргазъм

чрез една толкова невинна ерогенна зона?

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.)

По тялото ми премина тръпка при мисълта към какво мое проявление, безсрамно, самопредлагащо се, ме води той. Защо го следвах така покорно?

- Да, погледнете тази сграда: виждате ли заоблените ниши над фугата между първия и втория етаж? Или тази, с тройните прозорци, с централен свод и обикновени щурцове от двете страни?

Неговата ерудиция ни най-малко не ме унижаваше, а по-скоро ме караше да гледам по нов начин на околното пространство. Градът, който си въобразявах, че познавам, ми разкриваше своите тайни. Едва не прималях от натиска на ръката му върху моето рамо.

- Всичко това е характерно за италианския архитектурен маниеризъм от епохата на Възраждането - продължаваше той.

- Рафаело? - предположих аз.

- Да, а също така Паладио, Серлио, Сангало... Персие и Фонтен, официалните архитекти на Империята непрестанно черпят вдъхновение от тях. Те пък от своя страна оказват влияние върху строителството на частни сгради до трийсетте години на деветнайсети век. И по-конкретно на „Нова Атина“.

Сега вече аз бях тази, която се вкопчвах в ръката му, докато лявата ми гърда случайно не се притисна до бицепса му и усетих колко напрегнат е той. Веднага се отдръпнах, все едно че нищо не се бе случило. Не биваше да му позволявам да почувства как тази непокорна гърда набъбва от това докосване и издава надигащата се в мен емоция.

- В резултат от съчетанието между красотата и интелекта кварталът скоро се утвърждава като културен център от първа величина, чиято слава се разнася далеч отвъд границите на страната. Насам се стичат хора от цяла Европа! Представете си само: през 1850 година на тези улици живеят няколкостотин представители на изкуството. Не всички от тях оставят имената си за потомството, но до един допринасят за особената душевност на това място.

Последните думи бяха казани с очевидна носталгия, сякаш той тъгуваше по онова време, което за съжаление не бе познал и чийто порив така желаеше да почувства.

Увлечен от своя разказ, постепенно започна да се разгорещява. Свали сакото и нави ръкавите на бялата си риза. За пръв път видях изцяло татуировката над китката на лявата му ръка. Фактът, че той на свой ред се разголва пред мен, макар отчасти, ме смути. Опитах да се разгледам по-подробно рисунката, който той ми бе позволил да видя. Защо ли двете разперени крила и ажурната украса около този жезъл ми се струваха толкова познати?

Той улови втренчения ми поглед и като сви устни в лека усмивка, ми обясни:

- Това е кадуцеят на Хермес.

Значи, това бе кадуцеят, който можеше да се види в някои аптеки и лекарски кабинети.

По-надолу, върху самата китка имаше буква, самотно малко „а“, чийто шрифт напомняше този на старите пишещи машини.

- А буквата, ето там... Защо само едно „а“? А като Артист? Или А като Анархия?

Луи изобщо не се засмя на донякъде предизвикателните ми предположения. Напротив, лицето му ненадейно стана мрачно, а лекомисленото му до този момент изражение се стопи.

- Не, това е просто първата буква от азбуката - промълви той.

Внезапната смяна на настроението му би трябвало да ме възпре, но аз продължих:

- Само първата ли?

- О, бъдете спокойна, след нея ще дойдат и останалите.

Това бе напълно достатъчно, за да разгадае неговия замисъл: имаше намерение да гравира върху тялото си всички букви от азбуката. Да го превърне в жива сричка, в кутия за инструменти, които да носи винаги със себе си, в себе си, веднъж завинаги. Беше красиво и едновременно донякъде глупаво. Трогателно и смешно. Направо детинско. Подобни идеи хрумват през юношеството и много рядко в зряла възраст.

- А какво е значението на перото?

Още през онази вечер в галерията „Соваж“ бях забелязала, че кадуцеят не завършва с обикновен заострен връх, а с перо на писалка.

- Да речем, че това е стилетът, който дава воля на всяка от тях. Само той има силата накрая да съчетава буквите в думи и да ни носи изцеление.

От Библията знаех за съзидателната сила на словото, на което Луи приписваше и целебна сила. Значи, в началото бе... сексът, нали така? Как е възможно в продължение на хилядолетия да ни втълпяват битие, лишено от какъвто и да било плътски акт?

Щеше ми се да го поразпитам още на тази тема, защото реакцията му показваше, че съм засегнала чувствително място, но той внезапно спря по средата на улица „Шаптал“, свали ръкава върху татуировката, за да ми покаже, че разговорът по този въпрос е приключен.

Намирахме се пред номер шестнайсети. Между фасадите се издигаше дърво, което хвърляше сянка върху тротоара. Тесният проход със зеленина от двете страни се отделяше перпендикулярно на улицата и водеше съм облян от слънце двор, който дори оттук изглеждаше прелестен. От другата страна старици седяха на една пейка, под сянката на огромен розов храст.

Погледът ми падна върху една табела на ъгъла на улицата:

МРЖ

Музей на романтичния живот

- Като стана дума за азбуката... - продължи той с лека усмивка - това място обозначава началните букви на парижкия романтизъм. Не бихте могли да разберете този район и неговата история, ако преди това не го посетите.

Дали имаше предвид прелестта на това убежище извън времето, далеч от врявата на съвременния живот, който кипеше само на няколко метра от павираната уличка? Сградата в дъното на двора бе възхитителна, със зелени балкони и капаци на прозорците, наполовина скрита зад туфи чаени рози.

Той хвана здраво ръката ми, когато се препънах в неравните гранитни блокчета. При това

гърдите ми отново се притиснаха до него, този път в здравия му, мускулест хълбок.

Запитах го за първото нещо, което се сетих, само и само да прикрия смущението си.

- На кого е принадлежала тази къща?

- На художника Ари Шефер. Донякъде официален портретист на романтичната интелигенция. Лист, Санд, Шопен, Ренан... Обезсмъртил е всички тях върху тези стени.

Вместо да ме отведе направо във вътрешността на сградата, той ме хвана за ръка и ме увлече към градинката вдясно. Отвъд лехите розови цветя, с пейки отстрани, пред нас се откри разкошна зимна градина, обширна дъговидна оранжерия, долепена до главното здание. Туристи се разхождаха отвън и вътре с преметнати през рамо фотоапарати, с блажени усмивки на лицата. Други бяха насядали край малки кръгли масички и пиеха чай.

- Красиво е, нали?

Кимнах утвърдително, а ръката ми все още беше в плен на неговата. Същинско чудо бе, че подобно място се е съхранило в този град, встрани от неговата глъчка. И каква ирония бе, че той, именно той ми разкрива неговото съществуване.

Луи ми предложи стол и на свой ред седна, като очевидно се чувстваше съвсем удобно сред този старинен декор. Откъм малкия изкуствен водопад до нас достигаха меланхолични звуци на скрито зад скалите пиано. След като изслуша с благоговение изпълнението, с унесен поглед той съобщи кое е то:

- Ноктюрно в до диез минор № 20 от Фредерик Шопен. Една от посмъртните му творби.

Имаше ли друг човек наоколо, способен да разпознае композиция на Шопен? Ала веднага след това се сепнах и си дадох сметка, че той спокойно би могъл да ме накара да повярвам, че това е музика от Шуберт или Бетховен, без аз да мога да го хвана в лъжа.

- Знайте - продължи той, - че именно тук се е зародила любов-та между Жорж Санд и Фредерик Шопен. Често се говори за тяхната среща в „Отел дьо Франс“, у Лист. Както и за тяхното райско кътче на площад „Орлеан“ Ала истината е, че двамата дължат на Шефер преодоляването на първоначалната взаимна неприязън. На Шефер с неговата мания да събира заедно всички свои приятели.

При тези думи той бавно вдигна ръка и посочи сградата, чийто вход откъм градината бе закрит с плътна завеса от сиво кадифе, сякаш за да съхрани тайната на тяхната страст.

- Взаимна неприязън ли? - учудих се аз. - Мислех, че са били лудо влюбени един в друг.

- Наистина казах неприязън. Знаете ли какво пише Шопен за Санд, след като я вижда за първи път?

- Не...

Донесоха ни чая и сухите сладки, които бяхме поръчали. След като ми наля от ухаещия на жасмин чай, без да снема поглед от мен, той цитира по памет:

- „Тази Санд е ужасно антипатична жена! И жена ли е изобщо? На път съм да се усъмня.“

- Чудесно! Истински джентълмен!

- Във всеки случай това е добър урок по смирение в любовта. Не смятате ли? Човек никога не знае докъде може да ни отведе първото впечатление, колкото и неприятно да е то...

Мой ред беше да отбягна твърде непристойната тема, към която клонеше разговорът. Наясно бях, че изборът на това място неизбежно щеше да ни отведе до нашата история. Или по-скоро до онази нездрава натрапчива идея, която той пораждаше у мен.

Нямам намерение да преписвам изцяло непристойната поема, която Жорж Санд посвещава на Алфред дьо Мюсе, който по онова време е неин любовник, но, доколкото си спомням, тя

започваше така:

„Вълнувам се при мисълта, че имате намерение да ме поканите, и тази вечер ще мога да правя откровени признания за затаената си любов до полуда, и то само когато танцувам заедно с вас.“

Скритото послание става ясно, ако се чете през ред:

„Вълнувам се при мисълта, че тази вечер ще мога да правя любов до полуда, и то само с вас.“

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: заблудил се е, ако е смятал, че ще науча нещо ново. София ми показа тази поема още когато бяхме студентки) Реших да мина в контраатака и аз да дам насока на разговора.

- Дали има същата татуировка?

Този път въпросът ми го завари неподготвен.

- Моля?

- Копринената лента, която Давид носи на китката си: дали с нея прикрива татуировка като вашата?

Той пребледня и не можа да ми отговори веднага въпреки привичното си красноречие.

Все пак не бих казала, че се разгневи. Когато няколко дни преди това бях задала в леглото същия въпрос на моя годеник, той сърдито бе пресякъл любопитството ми:

„- Имах неприятен инцидент, но това не засяга никого другиго освен мен.

- Дори жена ти?

- Това... Във всеки случай това е минало.“

Приключена тема.

Луи придърпа ръкава и скри кадуцея, сякаш по този начин щеше да запази тайната на своя брат.

- Не... Давид не се занимава с подобни неща.

- А тогава какво е?

Той не бе свикнал с такава упоритост от моя страна. Възприемаше ме такава, каквато според него би трябвало да бъда: лесна плячка, която всичко, което знаеше за нея, поставяше в негова власт. Обикновена играчка, жена, чието тяло вече познава с пълни подробности.

Забелязах как в тъмните му очи за момент се мярна паника.

- Давид нищо ли не ви е казал?

- Да ми каже какво?

- За ръката си...

- Не. Какво би трябвало да знам?

Той шумно отпи от все още горещия чай, след което отговори необичайно колебливо и сериозно.

- Просто нещо се случи с ръката му...

Той си пое дълбоко въздух, а по сериозния му тон разбрах, че не става въпрос за някаква невинна история.

Погледнах го мило, за да го насърча да продължи.

- Когато бях на двайсет години, а Давид на деветнайсет, се запознахме по време на лятната отпуска с една жена. И двамата се влюбихме в нея. Едновременно.

- Как се казваше тя?

- Орор. Орор Делбар.

Нейното име сякаш опари езика му. По лицето му пробягаха тикове. Какво ли значение е имала тази жена за него, за тях двамата, та да продължава все още да буди подобни чувства?

- При какви обстоятелства се запозн...

- Обстоятелствата нямат никакво значение - прекъсна ме безцеремонно той. - Макар Давид да бе толкова млад, Орор избра именно него. Сгодиха се и само няколко седмици след това сключиха брак.

Брак? Значи, аз не бях първата госпожа Барле? Потиснах тази хипотеза, остра като ръба на твърда хартия и пареща като коприва, за да се съсредоточа върху неговия разказ.

Луи бе изгубил този манш срещу брат си. По разстроеното му лице бе ясно колко тежко е понесъл това поражение. Дали въпросният случай не бе поставил начало на поредицата победи, довели Давид до трона на фамилията Барле? Дали самата аз не бях за Луи възможност за реванш, играчка, която е готов да строши, след като не може да я изтръгне от ръцете на брат си?

За пръв път аз неволно посегнах към ръката му, но той я отдръпна и не можах да я уловя.

- Бяха съвършена двойка. Всички ги наричаха Делбарле. Дори фамилните им имена се съчетаваха.

Реших да не му напомням, че същото се отнася и за него, като го оставих да разкаже всичко, което бе готов да сподели с мен. От седмици насам ме манипулираше и сега за пръв път имах усещането, че аз поемам инициативата, че аз водя играта. Нервно движение отново разкри

китката на лявата му ръка и отново зърнах малката буква „а“. А като Орор^5: връзката беше очевидна.

5 На френски името Орор се пише Аигоге. - Б. пр.

- Ала нито Давид, нито аз знаехме, че Орор страда от депресия.

- Каква депресия?

- Разрушителна. И манипулативна. По онова време нейното заболяване все още нямаше определено название...

- А днес?

- Сега я наричат синдром „Бордърлайн“. От него страдат преди всичко жените. Онези, които са били изоставени или изнасилени през ранното детство. Не съм много осведомен по въпроса.

Аз от своя страна едва устоявах на изкушението да науча нещо повече за ужасното минало на първата жена на моя бъдещ съпруг. Жена, чието съществуване до ден-днешен той бе крил от мен. Потиснах раздразнението си, прогоних мисълта, че Давид се е проявил като непочтен лъжец, за да се съсредоточа върху страданията, които болестта е причинила на Орор. Тази болка до известна степен оправдаваше мълчанието му.

В крайна сметка коя бях аз, та да го съдя, след като сама не желаех да го запозная с майка ми?

- И какво се случи? Имам предвид след сватбата.

- В началото нещата все някак вървяха. Давид успяваше да овладява пристъпите и капризите на Орор. А те нямаха чет. Впрочем основният симптом на това заболяване е да подлагате партньора на колкото се може повече изпитания с извратената цел той да се пречупи и да ви отхвърли. Тя например бе в състояние за една вечер да погълне цялото съдържание на хладилника, а след това да повърне и да принуди брат ми отново да го напълни с храна посред нощ, когато всички супермаркети са затворени. В такива моменти ставаше ужасно тиранична.

Трудно ми бе да си представя как Давид, големият шеф, как очарователният и донякъде властен Давид се оставя да бъде манипулиран по такъв начин. Сякаш тези два негови портрета нямаха нищо общо помежду си. И все пак това бе един и същ човек.

- И направи ли го в края на краищата?

- Да я отхвърли ли? - възкликна Луи, изненадан от моя въпрос. - Вкопчваше се в нея до последно. Няма да премълча, че имаше моменти, по време на най-сериозните й кризи, когато бе готов да я зареже. Ала продължаваше да се държи. А аз... Аз го подкрепях доколкото мога.

- Нима не ревнувахте?

Той, горделивият, високомерният, как ли е понесъл положението на пренебрегнат поклонник, превърнал се в довереник на своя брат? И в това също имаше нещо смущаващо. Фактът, че Луи си приписва ролята на благороден рицар, ми се струваше доста съмнителна и ми вдъхваше още по-силно съчувствие към Давид - истинската жертва на тази драма.

Дали всъщност Луи е бил толкова влюбен в Орор, колкото твърдеше?

- Да ревнувам ада, в който той бе принуден да живее? Не, в никакъв случай... Донякъде дори благославях съдбата, която бе отредила Орор да избере Давид, а не мен. Въпреки това продължавах да храня известни чувства към нея. Не си представях, че бихме могли да живеем заедно, но искрено се надявах тя да постигне известно помирение с него. Да намери някакво щастие.

Овлажнелите му очи обаче ми дадоха да разбера, че това изобщо не бе вярно. Без да го подканям, Луи пристъпи към развръзката на своя разказ.

- Лятото на годината след тяхната сватба прекарахме заедно на море. Родителите ни все още бяха живи. Времето беше хубаво, а обстановката по-ведра от обикновено... Дори състоянието на

Орор сякаш се подобряваше.

- Какво се случи?

- Една вечер тя реши да отиде на нощно къпане. Имаше вълнение и Давид се опита да я разубеди. Не носеше бански, но заяви, че ще се изкъпе гола.

- И отиде ли в края на краищата?

За момент той вдигна поглед към небето, сякаш в дирене на отговор или на утеха, сетне отново се взря мрачно в мен.

- Да. Всичко премина по установения вече ритуал: тя отправяше предизвикателство към Давид и след като той възразяваше, накрая сама поемаше риска. Накрая се налагаше той да й се притичва на помощ. Ала през онази вечер морето наистина се бе разбушувало... Той нищо не можа да направи. Орор се изгуби между две вериги подводни скали, погълната от водовъртежа... И повече не се появи на повърхността.

- Така ли е наранил ръката си?

- Не... Не така. Макар че би било по-приемливо за всички.

Последните му думи бяха последвани от тягостно мълчание.

Помислих си, че Луи поне не се опитва да поеме ролята на положителния герой. Колкото и ужасна да бе тази драма, тя в никакъв случай не го представяше в благоприятна светлина. Веднъж отхвърлен от Орор, той не бе сторил нищо повече от брат си, за да я спаси. Просто бе наблюдавал как младото семейство става жертва на нейната лудост и накрая пропада така, както самата тя бе пропаднала сред подводното течение.

- Защо казвате това?

Към гласовете ни се присъедини чуруликането на ято птици, на което сякаш се опитваха да му придадат известна лекота. Напразно. Мълчанието му ставаше протяжно и все по-мъчително.

Атмосферата се поразведри, когато иззад сивата завеса в градината нахлу група посетители, което ни даде възможност за момент да надзърнем във вътрешността на музея с пищния му декор. Открои се портретът на Жорж Санд с червено цвете в косите, дело на Ари Шефер. Срещнах строгия поглед, който тя хвърли към мен от платното.

- Съжалявам, че Давид не получи раната на ръката през онази трагична нощ, защото му трябваха няколко години, за да се съвземе - каза накрая той. - Три години след смъртта на Орор той се опита да сложи край на живота си.

- Какво?

Едва се сдържах да не изкрещя. Луи рязко ме улови за ръката, за да ме успокои.

- Слава богу, че този глупак не успя. Само че раната се оказа дълбока и сериозно засегна вените на лявата ръка. Белезите са доста... впечатляващи.

Значи, лентата бе предназначена да прикрие следите от преживяното нещастие.

Действително склонният към самоубийство младеж сякаш нямаше нищо общо с неумолимия бизнесмен, в който Давид се бе превърнал с времето. Превръзката бе обикновено предпазно средство срещу безславното минало, което би могло да помрачи сегашния му образ в очите на другите.

Включително на мен.

Упреквах се, че съм го подтиквала към откровеност по този въпрос. Че съм била на път да извадя на показ несъмнено все още незарасналата рана, вместо да я оставя на покой под прикритието на седефената коприна. Той се нуждаеше от моята нежност, от моята любов, от присъствието ми до себе си. А не от мъчителни разпити.

Искаше ми се да го прегърна и да му шепна най-обикновени окуражителни думи. Че аз не съм Орор. Че никога няма да ми хрумне налудничавата идея да се къпя нощем в бурното море. Че няма да превърна живота му в ад, нито моята смърт в мъчение за него, защото нямам никакво намерение да умирам, а напротив, да живея заедно с него. Дълго. Нежно. Може би без страст, но с всичката любов, която той заслужава.

Ала не Давид седеше пред мен, не на него принадлежеше презрителната усмивка върху устните над чайника, от който все още се носеше тънко ухание на жасмин.

- Повярвахте ли ми?

Гледаше ме с тържествуваща жестокост, все едно че бе стъпкал отвратително насекомо. А насекомото бях аз!

„Значи, повярвахте на небивалиците, които ви разказах, Ел!“

От ярост бях изгубила дар-слово. Изумлението ми от необикновеното му коварство нямаше граници. Как бе възможно да измисли подобна мрачна, страховита история, само за да си достави удоволствието да гледа как с всяка следваща подробност събеседникът му все по-дълбоко затъва в нея, подобно на муха в буркан с мед?

Луи почти ликуваше. Възхищаваше се на лекотата, с която ме бе измамил. Върху лицето му грееше нямата усмивка на паяк, който се кани да разкъса попадналата в мрежата плячка.

- Удивително е колко лесно млади жени като вас се поддават на романтичното чувство! Достатъчна е една градина, малко музика, необходимата доза драматизъм... и пламвате като кибритени клечки. Дори е прекалено лесно. Но пък, от друга страна, е трогателно.

Макар залитайки, успях да се изправя и с всичкото достойнство, на което бях способна, без да кажа нищо, се отправих към улицата. Разблъсках по пътя си група азиатски туристи, които се бяха струпали при входа.

- Анабел! Върнете се!

Въпреки недъгавия си крак той се втурна след мен и се опита да ме хване за ръката. Успях да се дръпна и забързано се отдалечих въпреки неравната настилка.

- Оставете ме на мира!

Всичко бе свършено. Можеше да наговори на брат си каквото си ще по мой адрес. Бях готова да поема този риск. Готова бях да подложа любовта на Давид на изпитанието на истината. От друга страна, бях сигурна, че никога повече няма да търпя притворството на Луи, този недъгав и жесток човек, смазан под тежестта на своите провали. От този момент нататък нямаше да получи нищо от мен. Можеше да ми изпраща колкото си ще писма, които щях да хвърлям в коша, без дори да ги прочета. Моите мисли отново щяха да принадлежат единствено на мен.

Достатъчно бе да ускоря крачка, за да го оставя далеч назад, тъй като той не можеше да тича.

- Съжалявам... - провикна се той, вече доста изостанал. - Анабел!

Това, че за пръв път ме нарече по име, изобщо не ме разколеба, а още по-малко стъписаните погледи на минувачите, неволни свидетели на тази сцена. Без повече да му обръщам внимание, излязох на улица „Шаптал“ и поех надясно, към улица „Бланш“.

Само след десетина метра обаче сигналът на мобилния телефон ме принуди да забавя крачка.

- Давид?

- Привет, моя красавице. Как върви туристическата обиколка с Луи?

- Ами... Всичко е наред... - излъгах със сподавен глас.

- Беше добра идея, нали? Времето е разкошно!

- Да...

- Знаех си, че ще ти хареса. Той е чудесен екскурзовод.

Докато говореше, усещах, че моят преследвач непрекъснато се приближава.

- Можеш ли да ми го дадеш за малко?

- Не... Не. Отиде до тоалетната - импровизирах аз, като едва си поемах дъх.

- Е... никак не ме учудва. В това отношение той е същинска госпожица.

- Да му кажа ли да ти се обади по-късно?

Молех се да приеме предложението ми, макар да знаех, че за него всяка секунда е скъпа.

- Не, няма значение... Мога да почакам. Приятно ми е да чуя гласа ти през деня. Това не се случва често.

Сега вече Луи почти ме беше настигнал, беше само на две-три крачки. Той се изравни с мен, хвана китката на свободната ми ръка, а върху лицето му бе изписана заплашителна гримаса. Силата на хватката му ме изненада и ме накара на свой ред да изкривя лице от болка.

Неволно простенах.

- Ел? Ел? Всичко наред ли е? - чух разтревожения глас на Давид.

„Отговорете му“, подкани ме със заплашителен поглед недъгавият.

- Да... Няма проблем, блъснах се в...

- В какво?

Луи протегна другата си ръка към телефона, без да ме пусне. Не можех да побягна, нито пък да извикам. Давид щеше да чуе всичко.

- Здравей, братле! - каза мъжът с бастуна със стъписваща непосредственост. - Да, да, всичко е наред. Анабел се оказа, общо взето, добра ученичка. Малко разсеяна, но любознателна. До края на деня ще научи всичко, което трябва да знае за квартала.

Многозначително натърти на тези думи, без да снема поглед от мен. Какво ли искаше да ми каже с това?

Двамата си размениха няколко незначителни реплики, свързани с телевизионния канал -някакви летни промоции, след което Луи затвори, но не ми върна телефона. С другата си ръка продължаваше да ме стиска за китката.

Едва тогава си позволих да избухна:

- Съжалявам? Това ли е всичко, което можете да ми кажете: „съжалявам“?

- Продължавайте с този тон - заяви хапливо той - и аз веднага ще се обадя на скъпия Давид. Повикването ще бъде от вашия телефон и съм сигурен, че няма да му даде сърце да не ви отговори.

Измислената история, свързана с неговия брат, естествено, не представляваше нищо в сравнение с извратената игра, в която ме бе въвлякъл предишната вечер. Именно заради срама, че съм взела участие в този маскарад, ми се искаше да се изплюя в лицето му.

- Хайде! Хайде! Обадете му се! - предизвиках го аз. - И като го чуете, разкажете му какви ги вършите вечер в хотелските стаи с бъдещата му съпруга!

- Съмнявам се, че това би му било интерес...

- Напротив! Много ще му бъде интересно! И не забравяйте да му споменете за писмата. Вярвам, че ще бъде очарован да научи как родният му брат се възбужда, като описва сексуалните фантазии на неговата годеница!

Гърдите ми неволно бяха набъбнали, готови да се пръснат. Връхчетата им стърчаха под тънкия плат на памучната рокля, твърди като порцелан. Краят на принудителното мълчание би трябвало да ми донесе облекчение и въпреки това имах усещането, че съм попаднала върху подвижни пясъци: самата мисъл за стореното ме хвърляше в смут; желанието да скъсам веднъж завинаги с тези писма ме притискаше още по-силно надолу, в бездна, от която би било невъзможно да се измъкна.

Преди всичко не бива да си представям как ръката му ги гали, как ги стиска като плод, от който трябва да бъде изтръгната костилката, как търси с пръсти връхчетата им и превръща

собственото си наслаждение в болка за мен, а тя сетне постепенно преминава в блаженство, съсредоточено на определено място, но готово да обхване цялото ми тяло.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: очевидно все пак не се е отказал да ми праща своите писма...)

Без съмнение той долови внезапната промяна в моето състояние, защото на свой ред омекна и същевременно придоби повече решителност и самочувствие, като най-сетне пусна китката ми, върху която остана червен отпечатък.

- Кълна ви се, че не съм автор на писмата, за които говорите.

Каза го с такава убеденост, че за момент яростта ми се уталожи.

След моментно объркване извадих сребристия бележник и го разтворих наслуки на една от страниците, изписани с трескав почерк:

- Твърдите, че този почерк... не е вашият? Можете ли да ми го кажете, докато ме гледате в очите?

Той замълча за момент, след което каза натъртено:

- Казвам ви го в очите. Ще направя дори нещо повече: ще ви го докажа.

Той извади на свой ред малко тефтерче в калъф от черна кожа, химикалка със същия цвят и насочи върха му към бялата страничка:

- Моля ви да ми продиктувате каквото и да било.

Намерението му ме хвана неподготвена.

- Не зная...

- Просто каквото ви хрумне.

- „Орор Делбар се е удавила в морето“ - казах най-сетне аз, сама учудена от подобно предизвикателство.

Той ме погледна за миг, раздвоен между сподавения гняв и наченки на възхищение. Определено откриваше у мен неочаквана дързост. Сетне се наведе, надраска въпросното изречение в тефтерчето и ми го подаде.

- Ето. Преценете сама.

Орор Делбар се е удавила в морето

Гледах слисана. Почеркът му наистина беше неравен като този от тефтерчето, но по-остър и мъжки. Не можеше да има никакво съмнение. Той пишеше припряно, с непрекъсната линия, скачайки нагоре-надолу по хартията, докато при моя преследвач буквите бяха по-закръглени и по-четливи.

За да се убедя окончателно, поставих редом двата листа. Вече бях обърнала внимание, че докато пише, Луи движи непринудено ръка и ни най-малко не се опитва да преправя почерка си. Така или иначе, бе очевидно, че той няма нищо общо с написаното в „Десет-пъти-дневно“.

Всички мои безумни предположения и ожесточението ми от последните дни рухнаха като пясъчен замък, стъпкан от някое дете на следобедния плаж.

- Объркана съм и...

Този път тържеството му бе по-скромно, сякаш нито за миг не се бе съмнявал в него.

Докато го гледах вцепенена, той ми поднесе усмивка, каквато до този момент не бях виждала върху лицето му. В нея имаше и молба за прошка, и предложение за помирение. Усмивка „а ла Джордж Клуни“, както би се изразила София, която обичаше баналните сравнения.

- След като изяснихме някои неща, които ни притесняваха, сега ви предлагам да продължим нашата разходка, но този път без задни мисли. Какво ще кажете?

Свитият ми на топка стомах ми подсказваше, че не бива да се доверявам, да не приемам за чиста монета внезапната положителна промяна в него, но възбудените ми до крайност гърди твърдяха обратното.

- Обещавам ви да престана с глупостите.

Кои глупости имаше предвид?

- Никакви лъжи до края на деня - заяви той, изведнъж възприел сериозен тон.

- Наистина никакви?

Честно казано, в този момент единственото ми желание бе да се прибера сама и до края на живота си да не виждам тази отвратителна личност. Без значение дали има някаква вина за моите тревоги.

За съжаление, с постъпването ми в БТВ щях да знам, че той се намира в своя кабинет само на няколко врати разстояние по коридора. А освен това до сватбата оставаха само две седмици. Щяха да последват години, белязани от неизбежните семейни събирания. Той бе брат на Давид и аз не можех да го изтрия от живота ни само защото в момента не мога да го понасям. Какво би казал бъдещият ми съпруг, ако научи, че съм зарязала насред улицата по-големия му брат заради някаква неуместна шега от негова страна?

- Ще се придържам към ролята на екскурзовод. Няма да ви разказвам небивалици, свързани с историята на квартала, която познавам по-добре от всеки друг.

Думите му прозвучаха като поредното самохвалство, но аз бях сигурна, че той ни най-малко

не преувеличава широтата на своята култура.

Все още намръщена, но спокойна, мълчаливо поех редом с него обиколката из улиците на „Нова Атина“. Верен на обещанието си, оттук нататък той бе само словоохотлив чичероне.

- Обърнете внимание на номера над тази врата, който е по-голям от другите.

Спускахме се по улица „Бланш“ и аз забелязах, че наистина табелките с номерата на някои сгради бяха доста по-големи от обичайните.

- Вярно, много странно...

- Това е единственият белег на някогашните публични домове, съхранил се до наши дни.

- Нима?

Простодушието ми го накара да се усмихне, но след това веднага прие отново сериозен вид от страх да не ме обиди.

- Още преди да бъдат окончателно забранени със закона „Март Ришар“ през 1946 година, бардаците и вертепите е трябвало да се придържат към определена дискретност. Били са им забранени всякакви реклами и витрини откъм улицата, каквито могат да се видят в Амстердам. Единствено някои отличителни знаци върху фасадата, които посветените лесно могат да разпознаят.

- Какви например?

- Прочутите червени фенери, но също така по-незначителни знаци, като матови стъкла на прозорците, решетки върху шпионките на входните врати, а също така постоянно спуснатите щори. Сред тях е и „Големият номер“, превърнал се в нарицателно за тези заведения.

Въздържах се от всякакви коментари по този повод, а останалата част от разходката премина все в този насока. Историята на местата, които посещавахме, бе свързана единствено със земната любов и разпътните нрави на нашите предци: на площад „Орлеан“ отново стана въпрос за пламенната, страстна любов между Санд и Шопен; пред номер 9 на улица „Ла Брюйер“ Луи ми описа подробно продължилата трийсет години извънбрачна връзка на Марселин Деборд-Валмор с Анри дьо Латуш... Ала гвоздеят на програмата безспорно бе цветистият му разказ за живота на леките момичета, обитаващи околностите на църквата в неокласически стил, която се намираше в долната част на квартала:

- Тъй като те примамвали работниците от строежа на църквата, а след завършването й -енориашите, били наречени „лоретки“.

Пред нас се издигаха четирите коринтски колони и портикът в античен стил на църквата „Нотр Дам дьо Лорет“.

- Винаги съм си мислила, че това е по-скоро шикозен квартал.

- Че това се отнася и за лоретките! - възкликна разпалено той. - Те нямат нищо общо с гризетките от квартала на Бастилията или от Белвил, които обикновено са били шивашки работнички и кроячки, и са продавали от време на време прелестите си само за да припечелят допълнително по някоя пара.

- Това не се ли отнася и за лоретките?

- Ни най-малко! Като цяло те са били изискани, образовани, грамотни момичета, най-често издържани отчасти от техния любовник. За тях проституцията е по-скоро изкуство да се живее, а не резултат от материална принуда.

- С една дума, по-скоро куртизанки, отколкото проститутки.

Дали той често се ползва от услугите на такива като нас, лоретки или горещи момичета, подобни на онази разкошна мулатка от вечерта на вернисажа? Или дори на истински

проститутки, каквото всеки може да забърше по алеите на Венсенската гора и да изчука на

задната седалка на някоя

ръждясала камионетка? Какво ли е да прави секс с тези

същества без име и дори без лице? Дали се чувства по-силен, по-мъжествен, по-желан от

другите жени? Дали мъжът се чувства по-различен, след като, надянал латекса, е проникнал в нечия вагина, без чувство, без нежност, за да обладае някоя покорна женска, която никога

повече няма да види?

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: това са чисто мъжки мисли и думи... Ако претендира, че описва онова, което се случва в главата ми, този път се е заблудил)

Недвусмисленото ми определение го накара да се засмее от сърце. За пръв път смехът му ми се стори искрен, освободен от всякакъв цинизъм или пресметливост. Що се отнася до него, той сякаш напълно бе забравил за неотдавнашното ни стълкновение. Щеше ми се и при мен да е така... За съжаление, просто се преструвах и чаках с нетърпение срещата ни да приключи час по-скоро.

- Да, може и така да се каже.

Часовете, прекарани под яркото слънце, бяха изпълнени с толкова случки и архитектурни детайли, че в никакъв случай не можех да ги запомня. Трябваше да призная пред себе си, че изпитвах искрено удоволствие, като слушах описанието на венецианския стил, характерен за някои сгради около площад „Сен Жорж“, с неговите медальони, фризове и канделабри, тъй различен от строгия неокласицизъм на улица „Тур де Дам“.

На обяд изядохме набързо по един омлет в бирария „Льо Сантрал“, недалеч от улица „Друо“, само на две крачки от антикварните магазини, чиито витрини двете със София често разглеждахме. Странно съвпадение бе, че Луи спря точно пред „Нативел“, където самата аз ходех като на поклонение. След като гледа известно време изложените предмети, той се отправи към входа.

- Бихте ли ме почакали за момент?

Сетне влезе, без да дочака моя отговор. Със свито сърце гледах безпомощно как посочва на продавача, дребничък, плешив мъж с очила, същата онази игла за коса, която от седмици насам гледах жадно. Сребърната игла за коса на госпожица Марс, моята нова съседка отвъд времето.

Само след няколко минути Луи излезе с опакования набързо предмет в ръце.

- Вземете.

Отблъснах подаръка, който така силно желаех.

- Луи... Не мога да приема това. Ако Давид научи...

- Нямам никакви задни мисли - прекъсна ме меко той. - Няма недоразумение, Ел. Просто стриктно изпълнявам заръката му: да ви покажа квартала... и да ви глезя. На негови разноски, разбира се.

За пореден път си дадох сметка за нежното внимание на моя годеник, който най-невинно бе

прехвърлил временно правомощията си на своя брат.

- В такъв случай... Предполагам, че трябва да приема.

Моето съгласие накара очите му да заблестят по-силно. Ясно ми бе, че той действително просто изпълнява волята на Давид. Само че удоволствието, което изпитваше при това, си беше само негово. Докато ме обсипваше с благодеяния, ставаше свидетел на моето смущение и моята признателност, а това очевидно му доставяше наслада.

- Имам да свърша още нещо, но не толкова приятно. Ако нямате нищо против, почакайте ме в това кафене. Няма да ми отнеме повече от половин час.

Седнах на обичайното си място в кафене „Антикер“ като кораб, завърнал се в родното пристанище след дълги дни сред бурното море. Липсваше само София, с която, за съжаление, не можах да се свържа по телефона, за да й разкажа за случилото се напоследък. Поради липса на задушевен събеседник се потопих в уютната атмосфера на заведението и се отдадох на мечтания, в които смахнатото поведение на Луи се наслагваше върху сияйния образ на брат му.

Защо му бе скимнало да ми поставя клопка? Защо играта с мен му беше толкова приятна? Влиянието, което упражняваше над мен, не бе достатъчно да обясни стремежа да подлага на изпитание нервите ми, който проявяваше при всяка наша среща.

Неочакваната му поява в кафенето ме облъхна като свеж вятър.

- Ето ме! Приключих. Готова ли сте?

Държеше в ръка червено-бял пластмасов плик с голямо „Д“, емблема на аукционната къща „Друо“ Какво ли бе купил така набързо оттам? Продълговатата форма на предмета, увит във вестникарска хартия, не ми говореше нищо.

Запазих дискретно мълчание и го последвах за последната част от разходката в елегантния пасаж „Жуфроа“, друг архитектурен символ на романтичен Париж. Над часовника по средата на галерията бе изписана 1846 година. Подобно на него, подобно на восъчните фигури в музея „Гревен“, разположен вляво от нас, Луи ми изглеждаше като човек от миналото, съвсем различен от минувачите край нас. Впрочем някои от тях го оглеждаха като туристическа забележителност, като отломка от някогашния дендизъм.

- Ще ме съпроводите ли до дома? Започнах да се изморявам...

Бяхме на крак от сутринта и, изглежда, молбата ми му се стори съвсем уместна, защото веднага се съгласи. Загрижен за мен, малко по-нататък, на булевард „Монмартр“, той спря такси.

Десет минути по-късно колата пое нагоре по улица „Ларош-фуко“ и точно в този момент зърнах до близката пресечка мощен черен мотоциклет.

- Спрете! - казах аз на шофьора.

- Улица „Тур де Дам“ е по-нататък, госпожице.

- Да, зная... Оставете ме все пак тук, ако обичате.

- Окей, вие си знаете - съгласи се той и спря белия мерцедес до тротоара.

Откъснат от мислите си, Луи се обади учудено:

- Нещо не е наред ли?

- Не, не, няма проблем - непохватно излъгах аз.

Той на свой ред забеляза Фред, облакътен на механичното си чудовище, в тясно кожено яке и с каска в ръка.

- Пребледняла си, Ел. Да не би този младеж да е причината?

- Да... - припряно отвърнах аз, докато излизах от колата.

- Кой е той?

- Моят бивш... Няма работа тук.

- Страх ли ви е от него?

Замръзнах. Не можех да преценя кое повече ме дразни: появата без предупреждение на Фред или че Луи стана свидетел на моето объркване.

- Не... Не. Все пак предпочитам да мина отзад.

До номер петдесет и шест на улица „Сен Лазар“ имаше задънена улица, което водеше на север до градините на домовете, разположени на улица „Тур де Дам“. Тази хитрост бе известна само на местните обитатели.

В този момент обаче Луи ме задържа, като ме хвана за ръката, придърпа ме към себе си и с решителен израз ме поведе към мъжа, който дебнеше нашето завръщане.

- Имайте предвид, че го разбирам. Вие не сте от момичетата, които човек може да остави да си тръгнат току-така. Нищо, елате. Щом е дошъл, ще му обясним някои неща.

Лоша идея!

Фред най-сетне ни забеляза и се втурна към нас с войнствен вид. Отлично познавах кога се готви за свада: свити очи и рамене, наведена глава и стиснати юмруци.

- Аха, значи това си ти? - обърна се безцеремонно той към Луи.

- Това съм аз.

Луи го гледаше спокойно за разлика от мен, проявявайки аристократично високомерие. Насъскан от подобен отпор, рокерът го блъсна с разтворена длан в гърдите.

- Мръсник! Значи, изобщо не ти пука да забършеш момичето на някой от простолюдието? А? Не ти стига да ги чукаш направо на улицата, когато ти скимне? Трябва да им крадеш и жените?

Заблудата на Фред беше пълна. Той смяташе, че си има работа с Давид, а Луи по рицарски приемаше да играе тази роля, която изобщо не му подхождаше, за да ме защити от нападките на бившия ми приятел.

С отчаяно движение улових ръката на рокера, която беше твърда като камък.

- Фред! Престани!

- Значи, това е твоята голяма любов, курва такава? Този сакат!

- Сега вече прекалявате, младежо.

Този път Луи беше този, който пристъпи напред с вдигнат бастун. Без да се замисля, изкрещях с надеждата Арман или някой съсед да се намеси, за да ни помогне.

- Престанете!

- Значи, гадните им мангизи ти помагат да си затваряш очите и да си разтваряш краката!

Първият удар на бастуна попадна върху козирката на каската, а вторият улучи Фред по ръката

и го накара да извика от болка.

- Шибаняк!

Обезумял от ярост и болка, той се канеше да отвърне на своя противник, но в този момент Луи бръкна в торбата с емблемата на „Друо“. С удивителна ловкост измъкна от хартиената обвивка тънък, гъвкав предмет и го размаха. Нагайка!

Всяка негова дума бе съпроводена с острото изсвистяване на кожения бич:

- Не... се... приближавайте... повече... до Ел! Ясно!

- Ненормалник! - простена Фред, вече доста смутено.

Изтръпнах от ужас, когато видях, че е готов да се бие. Трябва да си призная обаче, че в същото време това пробуди у мен инстинкта на женската, която чака да види кой от

мъжките ще предяви правото да я обладае веднага след края на двубоя. У мен се мярна дори мимолетното желание да видя как ще се бият до смърт за мен, при това съвсем голи.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г. „Женска“? За какъв се мисли той? Може би за

някакъв супермен?)

Преди Фред да успее да се отдръпне, острият връх го шиб-на през лицето, оставяйки кървава бразда. Впечатляваща, но повърхностна рана, тъй като нямаше кръвотечение. Това обаче бе достатъчно, за да ме убеди, че незабавно трябва да бяга. Притиснал ръка към лицето си, с безумен поглед, унизен, Фред отстъпи до мотоциклета си и го яхна, готов за отстъпление.

Луи обаче искаше да затвърди победата си и продължаваше да размахва нагайката срещу своя противник. Едва когато мотоциклетът се устреми надолу по улицата, той си спомни за кого всъщност се е сражавал. Вдигна бастуна от земята и пристъпи към мен по-скоро смутен, отколкото тържествуващ.

- Съжалявам...

- Вие нямате никаква вина.

Тогава той ме хвана за ръката, обърна я с дланта нагоре и церемониално постави в нея нагайката.

- Какво искате...?

- Това е вторият подарък за вас. Само че изобщо нямах намерение да си служа с него, преди да ви го поднеса.

- Чудесна е.

„Само че за какво можеше да ми послужи?“, запитах се аз.

- Принадлежала е на една елегантна англичанка към 1850 година - побърза да добави той. -По онова време този аксесоар е бил много модерен. Дори за жените, които не са се занимавали с езда.

- Благодаря...

Два подаръка, едно спасяване... въпреки непредвидимото му и тъй изменчиво държание, както и отвратителният шантаж по отношение на мен, не можех да не изкажа своята признателност към моя герой. Целунах го целомъдрено по двете бузи, а той ме хвана за тила с тънката си, нежна ръка. За втори път почувствах парфюма му: разгорещената битка бе разсеяла миризмата на лавандула и бе подчертала дъха на ванилия. Трудно ми бе да си призная колко приятно ми бе неговото докосване, което предизвика у мен тръпки, които отначало бяха едва доловими, но постепенно ставаха все по силни и се спускаха от шията към хълбоците. Възможен ли бе оргазъм в резултат от възбудата на една недотам ерогенна зона като тила?

Не дочаках да разбера дали това е така и се отскубнах от него с пламнало чело и блуждаещ поглед.

- Добре ли сте?

- Да... Всичко е наред. Само малко съм разстроена.

Посочих края на улицата, където все още се чуваше отдалечаващото се бръмчене на хилядата кубически сантиметра.

Привлечен от врявата, Арман бе излязъл на улицата и ситнеше към нас.

- Оставям ви в ръцете на най-добрия човек в Париж.

- Да, знам - потвърдих аз. - Арман е...

- Какво се е случило? - прекъсна ме старецът, пребледнял и разтревожен.

- Довиждане, Ел.

Луи си тръгна, накуцвайки, и по всичко личеше, че подкрепата на бастуна му е по-нужна от всякога. Кога и при какви обстоятелства бе наранил крака си? Дали това не беше преструвка, роля, която играеше, за да направи своя герой още по-причудлив?

Арман ме подкрепи, докато стигнем до входа, сякаш аз бях пострадалата от току-що приключилата схватка. Напразно му обяснявах, че съм добре, че ми няма нищо. Той бе толкова настоятелен, че трябваше да се облегна на все още солидното му рамо.

В замяна на това едва не припаднах, когато съзрях върху масичката сребрист плик, напълно сходен с първия, който бях получила тук.

- Кой е оставил това? - запитах разтреперана аз.

- Не зная. Открих го тази сутрин заедно с останалата поща. Това проблем ли е?

- Няма марка и клеймо.

- А... Не съм обърнал внимание.

- Видяхте ли кой го е оставил?

Сама заключих, че това не би могъл да бъде Луи, тъй като бе прекарал целия ден заедно с мене.

- Не. Съжалявам... Всичко наред ли е, госпожице?

- Да, да...

Опитах да му се усмихна признателно.

- Благодаря, Арман.

Изчаках го да се обърне, за да отворя плика. Също както първия път, в него имаше карта за достъп до една от стаите в хотел „Шарм“, съпроводена с бележка и картонче за визитка с напечатан върху него текст. Несъмнено това се превръщаше в ритуал.

Тази вечер в двайсет и два часа, на обичайното място.

Вземете вашата екипировка.

Моята екипировка? Какво искаше да каже с това тайнственият подател?

Обърнах картичката...

2 - Ще познаеш своите сетива

...но точно в този момент Арман се върна.

- След всички тези емоции забравих да ви предупредя...

- Какво има?

Бързо скрих зад гърба си съдържанието на плика като провинила се ученичка.

- Тази вечер Давид е поканил гости. В двайсет и един часа.

- На вечеря?

Това решаваше моята дилема, както събуждането слага край на някакъв кошмар.

- Иска да ви представи на някои важни личности от БТВ. В известен смисъл ваши бъдещи колеги.

„Само че сред тях няма да бъде Луи“, помислих си аз. Приех новината и отвърнах с безизразен глас:

- Прието.

- Нищо официално - опита се да ме успокои той. - Обикновено приятелско събиране. Всички те са близки на Давид. Може да се каже дори, че са от най-близкото му обкръжение.

Веднага ми стана ясна целта на това неофициално събиране и усетих как гърлото ми пресъхва: тази вечеря щеше да бъде същинският ми приемен изпит. Очевидно от него зависеше моето изкачване на върха на йерархията в телевизионния канал. Длъжна бях да се представя блестящо, но без да преигравам. Трябваше да бъда елегантна, но без да затъмнявам останалите жени, които щяха да присъстват. Весела, но без истерия. В никакъв случай не биваше да се обличам като господарка на замък, каквато роля ми се падаше с оглед на предстоящия ми брак. По-скоро обикновена жена, а не празноглава кукла.

- Аз ще се заема с всичко. Вие просто трябва да бъдете красива.

Машинално бръкнах в малкия страничен джоб на роклята си. Съвсем го бях забравила, а той през целия ден бе останал у мен, опъвайки с тежестта тънкия плат: големият секретен ключ, който като вълшебна дума отваряше пред мен вратите към един нов свят, за който все още не знаех нищо.

8 юни 2009 година

Не може да бъде... Той е пълна откачалка!

Такава бе реакцията на София, когато най-сетне можах да й опиша по телефона събитията от предишната вечер. Първоначално така и не можах да разбера кого има предвид - Луи или Фред. Дали макиавелизма на единия, или импулсивността на другия. Почувствах обаче, че макар да не проявява обичайната си откровеност, вече е взела страна. Най-добрата ми приятелка поначало не понасяше моя приятел-рокер. Присъдата, която произнасяше над него, бе: „Тоя тип е чиста проба лузър и с него ще си имаш само неприятности“. Уви, през последните години Фред сякаш се стараеше да докаже правотата й: безработица, безпаричие, постоянни скандали и сбивания и пр. Неуместните му изцепки на улица „Риго“, а снощи дори тук, допълнително показваха безизходицата, в която е изпаднал.

Съвсем друго бе отношението на София към Луи, когото при това познаваше само от моите сдържани разкази. Макар да нямах сигурно доказателство, че братът на Давид е същият онзи извратен тип, пуснал в чантата ми тефтерчето, наречено „Десет-пъти-дневно“, самата вероятност бе достатъчна да предизвика възбудата на Есмералда.

- Няма ли да ни запознаеш?

- С кого? С Луи ли?

- Ами да! Обожавам такива хазартни типове!

- Софи... Та той е сбъркан! Под предлог, че ми показва исторически забележителности, през целия ден ми говори само за секс.

- Изобщо не виждам какъв ти е проблемът - изкиска се тя.

- Непрекъснато лъже. Накара ме да повярвам, че Давид крие от мен миналото си само за да ме настрои срещу него. Не е ли извратено?

Дали действително бях сигурна в това, което казвах? Вярно бе, че той се бе отрекъл от думите си и бе представил тези мними разкрития като шега. Ала откъде да знам, че Орор никога не е съществувала? Или че превръзката върху китката на Давид не прикрива белезите от тази история?

- Хм... - усъмни се тя. - Във всеки случай ти си се вторачила върху твоя „Десет-пъти-дневно“, а той няма нищо общо с него.

- Така е, но ми се струва, че ти не схващаш положението: та след десет дни този тип ще бъде мой девер!

- Още една причина да го пробуташ на мен, скъпа. Няма ли да бъде шик? Така двете ще станем етърви!

- Само че, ако нямаш нищо против, никак не ми се ще да свършиш в психото. А аз да ти идвам на свиждане.

Тя почти не обърна внимание на официалното ми предложение да ни кумува, а продължаваше

да си мечтае на глас...

- Откачен, който толкова си пада по секса, на всичко отгоре с такова родословие... Честно казано, смятам, че мога да си затворя очите за някой и друг негов недостатък.

Ах, тази София с нейното умение веднага да усложнява нещата! Подиграваше се на Фред, но с нищо не бе по-добра от него. Един от последните клиенти, който бе обслужвала в „Шарм“ три пъти в ролята на горещо момиче през последните седмици, до такава степен бил лапнал по нея, че сега искал тя да се откаже от тази работа, за да принадлежи само на него, като в замяна не й предлагал нищо друго, освен своята вечна любов. „Представяш ли си подобен пинтия? Ако иска да бъда негова на пълно работно време, ще трябва да се поизръси, а не да ми повтаря само скъпа моя и любов моя!“

Аз, естествено, премълчах онова, което ме бе смутило през деня, прекаран в компанията на Луи Барле. Включително онзи животински трепет, който ме бе обзел по време на двубоя и който моят преследвач бе разобличил. Същинска разгонена женска...

Докато си бъбрехме, с изненада дочух откъм банята шум от течаща вода. По изключение, макар да бе понеделник, този път Давид не бе излязъл преди моето събуждане.

- А, между другото, забравих да ти кажа... Говорих по телефона с Ребека. Разфучала се е заради твоя отказ за миналата вечер.

- Та нали ти самата ме насърчаваше да я пратя по дяволите?

- Вярно... Искам само да те предупредя, че няма намерение да се откаже от парите, които й дължиш.

- Ще се оправя - отвърнах уклончиво аз с нескрита досада.

Скоро щях да разполагам с достатъчно средства.

Вечерята, организирана от Давид в моя чест, беляза моето встъпване във вълшебния свят на медиите: през цялата вечер десетината гости бяха злословили по адрес на куп личности, които не познавах. Не взех никакво участие в тази задочна разправа и по този начин доказах своята обществена и духовна независимост. С други думи, проявих се като нещо повече от обикновена драгоценна вещ в ръцете на едър бизнесмен. Алис, високата блондинка с вид на статуя, представила се като „Директорка на международния маркетинг в БТВ“, нарочно натърти върху тази помпозна титла и ясно показа, че ще бъде моя потенциална съперница. Убийствени погледи, сладникаво коварни забележки и преди всичко подлият начин, по който изместваше разговора върху теми, за които бе сигурна, че не съм подготвена, прибягвайки непрекъснато до изброяване на непознати за мен имена и съкращения.

Дали тази жена е спала с Давид? Вероятно... Защо

да не се възползва от тези съвършени устни, от тези лазурносини очи, от тези изваяни гърди, този стегнат задник, чиято горна част се подава от изрязаната на гърба рокля? Не е възможно един истински мъж да не пожелае подобно създание...

Алис и Давид. Давид и Алис. Звучи чудесно. Може би дори прекалено, за да бъде вярно. Защо не му предложа някой ден, преди още да съм му омръзнала, да организираме любовна тройка? Бих ли могла да си представя по-съвършена партньорка в подобна игра? На свой ред ще открия какви усещания будят устните на една толкова красива жена. Дали косъмчетата между краката й са тъй копринени като русата й грива? Представям си, че притежава не нежна и деликатна вагина на девойка, а напротив, широка цепнатина с месести устни, дълги

и широко разстлани отвътре. Вагина на амазонка, на завоевателка с мощен мирис на мускус.

Как би реагирал моят съпруг, ако ме види да я галя с език или да пъхам пръсти в нея? Дали с

моите ласки бих могла да я докарам до оргазъм?

(Анонимна бележка от 8 юни 2009 г.)

Вечерята се проточи до късно и като същински капитан Давид накрая отпрати своя екипаж, за да го види на другия ден готов за действие на палубата. На изпроводяк им напомни да бъдат внимателни след приготвените от Арман изтънчени блюда, обилно полети с алкохол. И двамата бяхме толкова изморени, че той бегло се заинтересува как съм прекарала деня с Луи, слушайки разсеяно отговорите ми, докато заспиваше.

- Хареса ли ти шишът? - запита ме накрая той.

- Шиш... А, искаш да кажеш иглата за коса?

- Точно така, иглата.

- Чудесна е. Благодаря.

Прие целувката ми с едва доловима усмивка.

За щастие, се бях погрижила да пъхна английската нагайка под няколко купчини дрехи още преди пристигането на гостите. Същевременно си давах сметка, че това скривалище е твърде несигурно и че трябва при първа възможност да се отърва от този компрометиращ предмет.

Давид влезе в спалнята с бяла хавлия около кръста. Плоският му корем, идеално оформените гръдни мускули, цялата му фигура беше като на активен спортист. Освен ежеседмичните срещи на корта с Франсоа Маршадо, след всяка от които тръпнех да не би партньорът му да засегне неприятни за мен теми, той всеки ден тренираше по половин час в специално оборудвано за целта помещение в сутерена. Кратки, но интензивни натоварвания.

Със сияещо лице, по което нямаше и следа от умората на предишната вечер, той ми подхвърли закачливо:

- Хайде, ленивке, приготвяй се! Ще закъснеем.

- А... Нали започвам чак утре?

Само преди два дни Клое ми бе изпратила съобщение по гласовата поща: „Вторник, 9 юни, осем и трийсет.“

- Вярно, госпожице... Но аз изобщо не съм споменавал, че ще те водя на работа.

Грейналата му усмивка го правеше особено привлекателен. Той притежаваше способността да разтоварва, да вдъхва увереност, да кара душата да трепти в неговия диапазон. В сравнение с него Луи бе един твърд и непроницаем каменен блок.

- А къде?

- Аха... Обличай се сега, за да видиш светлина!

Изобщо не ставаше въпрос за обикновена игра на думи, защото два часа по-късно, когато навлязохме в тунела, на мен действително ми светна. Вярно е, че много преди това почти бях отгатнала накъде се отправяме: Северната гара, ескалаторът до мецанина, митническият контрол, стюардесите, подобни на тези от въздушния транспорт, скоростният влак в жълто, бяло и синьо...

Зелените ми очи блеснаха в детински възторг.

- В Лондон ли отиваме?

- Уез, тайат. Не е ли прекрасно? Вече няма да се оплакваш, че те оставям сама през седмицата.

- Целия ден ли ще прекараш с мен?

Изненадата ми бе толкова голяма, че бях готова едва ли не да подскачам от радост.

- Е, не... - призна малко смутено той. - Всъщност следобедът ми е запълнен от срещи, но все пак реших, че ще ти е приятно да пътуваме заедно. Не е лошо като идея... Цял ден ще можеш да обикаляш магазините.

- Направо е гениално! Кога се връщаме? Тази вечер ли?

- Тази вечер се връщаш ти. На мен ми предстои свръхдосадна вечеря и още едно заседание утре сутринта. Няма смисъл да скучаеш там. Освен ако не те вълнуват сливанията и придобиванията в рамките на ТНТ.

- Честно казано, не - престорено се намръщих аз.

Всъщност действително нямаше нужда да го придружавам през цялото време. Ако се завърнех сама, щях да имам възможност да прекарам една вечер в Нантер и дори вече си блъсках главата какъв подарък Майе т ВгИат бих могла да избера за мама.

Отпуснах се на елегантното сиво кресло в първа класа, снабдено с удобна кожена подложка за главата, и не след дълго задрямах. Наведен над лаптопа, Давид бе зает с някаква спешна работа, а аз се облегнах на солидното му, топло рамо и се отдадох на мечтания, като пренебрегнах обилната закуска, която ни предложиха.

Скоро се изморих да гледам околния пейзаж, превърнал се в дълги сиви ивици, и мислите ми приеха по-сериозна насока... Докато си играех с пръстена на Ортанс, който ми бе малък, въпреки че Давид бе дал да го преправят, погледът ми падна върху копринената лента, която се подаваше изпод ръкава на ризата му.

- Давид, коя е Орор Делбар? Каква е била нейната роля в твоя живот?

Не, така и не зададох този въпрос на глас. Лекото поклащане на вихрено носещия се влак ме унасяше, но въпреки това си припомних жестоката шега, която си бе направил с мен Луи Барле. Ако тази жена изобщо не бе съществувала или пък не бе имала с Давид описаните от него отношения, защо Луи ми бе разказал всички тези небивалици? Ако пък бе истина, защо тъй бързо се бе отрекъл от думите си с риск да го приема за празен дърдорко?

Пренебрегнах настояванията на София и реших в никакъв случай да не споделям с Давид преживяното от мен. Само десет дни преди сватбата това би било равносилно на самоубийство. В никакъв случай не би проявил разбиране. Никога не би ми простил. Никакъв часовник, колкото й красив да е той, колкото и жертви и лишения да ми струва неговото купуване, не бе бил достатъчен, за да изкупи моята вина. В неговите очи аз си оставах все така неопетнена, колкото през вечерта на нашата първа среща, когато бе опразнил залата, за да я предостави изцяло на мое разположение.

Съзнавах, че прекрачвайки прага на хотел „Шарм“ миналата вечер, бях оставила съдбата си в ръцете на неговия брат. Към присъствието на моето име в картотеката на „Нощните красавици“ се прибавяха и снимките ми, гола, безсрамна, изцяло отдадена на неговия поглед. И една от тези снимки без съмнение все още се намираше тук, до мен, на дъното на чантата в краката ми.

Ала всъщност тръпнех при мисълта, че онова, което не може да се види или да се чуе, онова, което дремеше в мен, в тялото ми, неволният трепет между бедрата, би могъл да ме уличи повече от всякакви материални доказателства.

- Добре ли си, Ел?

Вероятно без да съзнавам, съм започнала да се въртя на мястото си.

- Да... Май съм задрямала.

- Спи, красавице... Искам да поспиш!

За да подкрепи хипнотизиращото действие на своята повеля, гласът му придоби тембъра на друг един вълшебник, който бе очаровал цели поколения деца, четейки им най-прекрасните приказки. Жерар Филип на върха на своя талант.

- Престани! - засмях се аз от все сърце. - Когато говориш така, имам чувството, че пред мен стои великият актьор.

За да убия времето и да пропъдя, доколкото мога, тягостните мисли, извадих таблета и се заех да измина още веднъж маршрута, който аз и Луи бяхме следвали предишния ден: улица „Тур де Дам“, улица „Ларошфуко“, отляво улица „Шаптал“, а след това улица „Бланш“ чак до църквата „Сент Трините“..

Виж ти, странно... Пътят ни има формата на малко „е “.

Тази особеност изостри вниманието ми и аз продължих мислено изминатия път: улица „Сен Лазар“ на изток, сетне улица „Тетбу“ на север, малка извивка по площад „Орлеан“ и обратно до улица „Сен Лазар“...

Това не е възможно... Сега се получи малко „л “.

Ясно изписано от очертанията на улиците, умалителното ми име изникваше пред очите ми. Повторение при отклонението по улица „Лабрюйер“ и накрая последната буква, отвела ни през елегантния площад „Сен Жорж“ до църквата „Нотр Дам дьо Лорет“, където взехме метрото по посока на улица „Друо“. Окончателно се убедих, като прокарах пръст, очертавайки пътя ни с виртуално мастило.

„Ел“... Това не би могло да бъде плод на въображението ми, нито на смущението ми. Луи чудесно е знаел всяка извивка на нашето странстване из квартала „Нова Атина“. Той не само бе поставил града в нозете ми, а бе вписал самата мен в неговата изваяна от камък история, беше ме превърнал в една от героините, чийто портрет ми бе описал.

Внезапното навлизане в тунела под Ламанша, съпроводено с тласъка на външното налягане, сложи край на моите блянове. Това бе прекалено. Вече чудесно разбирах смисъла на неговата игра: по примера на романтичните автори Луи засаждаше около мен „гора от символи“, широко поле от знаци и съвпадения, предназначени да ме превърнат в негова заложница. В резултат, накъдето и да насочех вниманието си, върху какъвто и предмет да попаднеше погледът ми, неизбежно щях да се сещам за него.

Списък на символите, които, въпреки своята условност, непременно ме карат да мисля за секс: тунели, близалки,

сладолед с две топки, топките на коледната елха, върховете на аспержите, триъгълниците с върха надолу, фламбирани или обелени отгоре банани, краставици, жълъди, гъби,

разцепени праскови, тетраедрите, вътрешната сгъвка на лакътя, накрайниците на пожарните

шлангове, месестите плодници на някои цветя и пр.

Същото се отнася и до следните думи, при това в тяхното буквално значение: кесия, пенис, катеричка, слива, цепка,

дупка, туфа, косми, пълня, тъпча, прониквам, пробивам, смуча, лижа, подмокрям,

опипвам, изпразвам...

(Продължение в следващия епизод)

(Анонимна бележка от 8 юни 2009 г.)

Макар будна, останах със затворени очи до края на пътуването от страх да не би Давид да откъсне поглед от монитора и да прочете смущението върху лицето ми. В стремежа си да бъда неподвижна и да прокарам невидима връзка с моя съсед, непрестанно повтарях формулата, научена от София, която известно време се бе занимавала с медитация хо’опонопоно: „Обичам те. Съжалявам. Моля те, прости ми. Благодаря“. Според хавайската мистика, повтаряна до безкрай, тя е способна да пречисти тялото от паразитни афекти и да ни помири със самите нас.

Пристигнах в британската столица зашеметена, в състояние, близко до транс. Давид вече говореше по телефона на английски, при това съвсем свободно, и не забеляза нищо. Настани ме в „Савой“, един от най-разкошните лондонски хотели, чийто шахматен под на хола неизбежно ми напомни нашия дом Дюшеноа, след което веднага се накани да излиза, полагайки върху челото ми една целомъдрена целувка.

- Забавлявай се добре, йагНпд. Ако имаш нужда от каквото и да било, обърни се към портиера Клив. Най-чистокръвният британец, който би могла да си представиш. Въплъщение на Оксбридж. Самата любезност.

- Познаваш ли го?

- От четиригодишна възраст, скъпа. Отсядахме тук още с моите родители. За него ще бъде удоволствие да изпълни всяко твое желание.

- Окей.

- Тръгвам, ще се видим утре.

Експедитивността на Клив напълно оправда репутацията му. След като се възползвах от услугите на спа центъра и на козметичния салон, мустакатият мъж с рунтави бакенбарди предостави на мое разположение колата на хотела, с която цял следобед обикалях магазините.

Чувствах се заситена, разглезена и единствената ми грижа бе как да харча парите, които все още не бяха мои. Трябваше да попълня гардероба си, съставен засега от най-необходимото - при това на каква цена! - с помощта на Ребека. Бляскавата Алис ми бе създала известна представа за изискванията към облеклото. Налагаше се да бъда на нивото на моя съпруг и работодател. Мислех си, че той не бе мотивиран единствено от стремежа да задоволява желанията ми: за него несъмнено похарчените от мен пари бяха също така инвестиция. Твърде лоялно от негова страна.

Към шестнайсет часа Уил, моят шофьор, ме остави по мое желание на няколко преки от „Савой“, като се зае да отнесе покупките в нашата стая, откъдето щяха да бъдат изпратени до Париж. Малка привилегия, запазена за постоянните гости на подобен род хотели. Чувствах нужда от малко въздух, от малко свобода.

Разхождах се няколко минути без цел, вдъхвайки градския мирис на Лондон, тъй различен от парижкия. Без съмнение по-метален, по-мъжествен. Неволно се сетих за неприличните анекдоти, с които Луи не би пропуснал да подправи подобна разходка. Дали това не бе хотелът, където Даяна и Доди за последен път тайно бяха правили любов? Дали навремето по тези тротоари не са се шляли проститутки?

Не знам защо, но това ме подсети за Фред. Фред, който бе победен миналата вечер. Отритнатият и унизен Фред. Дължах му все пак някои обяснения и преди всичко извинение. Беше прав: заслужаваше един разговор „лице в лице“. За съжаление, мобилният му не отговаряше. Може би отхвърляше моите обаждания, все още в плен на срама и огорчението.

Бях потънала в тези мисли, когато само на няколко крачки от „Савой“ зърнах една от прословутите червени телефонни кабини, все още оцелели във времето. Също както нейната френска посестрима пред хотел „Шарм“, телефонът започна за звъни тъкмо когато се намирах до нея. Озърнах се, за да открия мястото, откъдето биха могли да ме шпионират, но не открих нищо подозрително. Ала телефонът продължаваше да звъни. Изпълнена с недоверие, влязох в кабината и вдигнах черната слушалка.

- Ало? Ало... /у 1квгв апуЬо^у квгв?- промълвих на моя школски английски.

Както предполагах, от другата страна не се обади никой.

В замяна на това един местен специалитет привлече вниманието ми: върху апарата имаше куп рекламни проспекти от по-особено естество, като всеки от тях изтъкваше прелестите на някоя стриптийзьорка, момиче на повикване или компаньонка. Предлагаше се стока за всеки вкус: от индийката във фолклорен костюм до закръглената матрона в стил необурлеска. Обществените телефони очевидно не се поддържаха така редовно, както преди, защото палавите флаери се трупаха от вече пожълтелите до съвсем скорошните. Поставеният най-отгоре привлече вниманието ми:

РгепсЬ ^ОVе Е11е

Най-ужасно в случая не беше използването на умалителното ми име, а моята снимка, на която позирам гола, очевидно направена в хотел „Шарм“, на фона на декора от началото на ХХ век, в стаята на Мата Хари. Начинът на отпечатване съответстваше на епохата. Грабнах флаера и се канех да го смачкам на топка, когато зърнах отпечатаното върху обратната страна:

2 - Ще познаеш своите сетива

Същата повеля като предишната вечер. Същата, на която не се бях подчинила.

За момент се облегнах на хладното стъкло, а главата ми започна болезнено да пулсира. Изпуснах смачканата листовка, неспособна да направя каквото и да било движение. Посланието беше съвършено ясно: в Лондон, Париж, Ню Йорк или другаде, той нямаше да ме остави на мира. Където и да отидех, той бе в състояние да ме открие и да ме превърне в обект на желанията си, които бях принудена да приема като цена за неговото мълчание. Мрежата, изплетена около мен, не се състоеше единствено от символи, а бе изтъкана от напълно реално присъствие, макар невидимо, потискащо присъствие, което усещат героите от шпионските романи, преследвани от неведома сила.

Залитайки, излязох от червеното си убежище и спрях такси. Безполезно бе да се връщам в хотела: носех в себе си всичко нужно, включително билета за връщане, така че без проблем можех да променя часа за първия „Евростар“

По пътя, на светлинни години от състоянието, в което се намирах на идване, се въртях на мястото си, подобно на страдащ от безсъние в кошмарното си ложе. Потреперих при мисълта, че е възможно други флаери с моята снимка да се намират в близки до „Савой“ телефонни кабини. Кой знае дали коварната ръка, под-визавала се отвъд Ламанша, не бе оставила подобни флаери сред рекламните проспекти на рецепцията в хотела... Или дори направо върху възглавницата в апартамент двайсет и четири, нает от Давид.

Не успях да намеря спокойствие дори като си повтарях мантрите на София. Под влияние на обзелия ме гняв те се израждаха във формулата: „Не те обичам, ненавиждам те... Изобщо не съм отчаяна. Независимо дали ти харесва, или не, трябва да излезеш от живота ми! Благодаря!“.

Устоях на изкушението да притеснявам нацупената асистентка на Луи, тъй като бях сигурна, че ще пресее обаждането ми също както първия път, а също и на изкушението от влака да се отправя директно към кулата „Барле“.

Предизвикан от мен скандал, само ден преди постъпването ми на работа в БТВ, поставяше под въпрос професионалното ми бъдеще. Без съмнение Давид би ми простил, но всички останали, такива като Люк, Клое или Алис? Освен това щеше да се наложи да разкрия пред бъдещия си съпруг причината за подобен пристъп на ярост и страх. Поради какви неясни причини бих могла да отправя обвинение към моя девер, който само ден преди това се бе отличил като примерен екскурзовод?

От Северната гара взех линия Б на метрото, а на Халите минах на отсрещния перон, за да се прекача на линия А. Само след четирийсет минути, които прекарах в ритмично полюшващия се вагон с притворени от умора очи, пристигнах в Нантер.

- Вечеряла ли си?

Минаваше девет вечерта, а след сандвича с краставица, изяден набързо по време на пазаруването край Ковънт Гардън, не бях хапвала нищо.

- Не...

- Има малко фрикасе, стига да искаш. Мога да ти приготвя и картофена салата.

- По-скоро салата.

Едва когато седнах на масата и забодох вилицата в картофените кубчета, покрити със зрънца горчица и настърган жълтък, обърнах внимание, че гласът на мама е станал още по-дрезгав, а дишането - по-тежко. Очевидно не се чувстваше добре. Въпреки това бе весела.

- Погледни само какво получих днес!

Тя отиде до дневната и се завърна в трапезарията с ваза, в която бе натопен букет полски цветя.

- Почакай, това не е всичко...

Показа ми огромна кутия за торта с познатия бледозелен цвят и позлатени ръбове.

- Макарони? - предположих аз.

- Петдесет макарона със сладко от рози!

- Любимите ти...

- Да!

Радваше се като малко момиченце, получило пакетче бонбони на излизане от училище.

- Знаеш ли кой ги е изпратил? Имаше ли визитка?

- Нямаше нищо, но мисля, че се досещам...

Досещах се и аз, като гледах признателната усмивка, която тя ми отправи: Давид. Как би могъл да бъде до такава степен съвършен? Дори повече от съвършен. Може би случайно бях споменала пред него любимите лакомства на майка ми и ето че той я глезеше така, както глезеше и мен.

Естествено, ми стана донякъде неприятно, че по този начин е влязъл в пряка връзка с нея. Ала подобен знак на внимание, напълно оправдан десет дни преди нашата сватба, вероятно имаше една-единствена цел: най-после да ги запозная официално, нещо, което непрекъснато отлагах.

Все пак се реших да изпратя един есемес, за да благодаря:

Благодаря за цветята

и за макароните. Мама е на

седмото небе.

Обичам те.

Само след минута пристигна отговорът:

И аз те обичам. Само че съжалявам,

цветята не са от мен. Майка ти си има друг поклонник!

Луи! Кой друг би могъл да бъде? Със сигурност не и Фред. Нито пък съседът, извратеният дядка, известен в целия квартал, който за известно време си бе избрал като фетиш нашия дом.

Луи бе склонен да се промъква и в най-малката пролука на моя живот, готов да запълни по свой начин всяка празнина. Макар и мимолетна, радостта, която бе доставил на Мод, нямаше цена. Затова и не можех да му се сърдя. И той бе напълно ясно с това: чрез нея протягаше фината си ръка към собственото ми сърце.

- Във всеки случай днес не можеш да ми завиждаш - добави мама. - И за теб има подарък.

Тя ми посочи малка кутийка, увита в сребриста хартия, поставена на бюфета в дневната, редом с моите снимки. До този момент не я бях забелязала.

- Струва ми се, че твоят приятел от Сдружението на бившите възпитаници си пада по тебе -пошегува се тя и ме погледна дяволито. Видимо се чувстваше по-добре.

Взех с въздишка пакетчето предпазливо, сякаш беше подозрителен колет, който трябва да обезвредя.

- А, да... Твърде възможно.

За всеки случай се оттеглих в моята стая, където да го отворя на спокойствие. Под неодобрителния поглед на старите ми плюшени играчки извадих лъскав метален предмет с форма на издължено яйце. Дали София притежаваше в колекцията си подобна еротична играчка? Макар предназначението му да бе очевидно, предпочетох да не мисля за това, отбягвайки нечестивите картини, които никнеха една след друга във въображението ми.

В плика към него имаше нова карта от „Шарм“, както и неизбежното писмо на розова хартия, очевидно дело на същата ръка, написала предишните две:

Двайсет и два часа.

Не забравяйте вашия подарък.

Сигурен съм, че този път ще бъдете така добра да дойдете на срещата.

От месеци насам се бях зарекла да открия съответните сведения и да разбера дали трите дървета на малкия площад действително са габъри. Дали наистина са символ на прелестите, които се излагат на показ, които се превъзнасят и които са за продан... А аз бях готова да предоставя своите на загуба, срещу нищо, освен в замяна на малко спокойствие и свобода.

Само че в този момент чувствах нещо като облекчение, сякаш ми предстоеше да оставя в тази стая част от мен, от която вече не се нуждая. Като змия, която сменя кожата си. Точно така, бях на път привидно да пожертвам пред Луи онова, което той желае от мен. Ала в действителност нямаше да бъда там. Нямаше да бъда с него. Нито за него. Щеше да вземе в обятията си остаряла версия на онази, която през цялото това време примамваше с неприличните си бележки, а сега бе решил, че може да улови в мрежите си. В действителност в тях щеше да попадне призрак. Неговата плячка щеше да бъде просто една сянка. Аз в крайна сметка щях да оставя между тези стени всичко това, което ме отдалечаваше от Давид, включително наученото за него, което никога не би трябвало да научавам. Едва тогава щях да принадлежа изцяло на него и само на него. Анабел Барле, съпруга на Давид.

Не зная кого в действителност съм смятала, че мамя с подобни наивни мисли. Вероятно в този момент съм се нуждаела от тях...

Вече закъснявах за уречения час и ускорих крачка, след като слязох от метрото на спирка „Сен Жорж“, където филмов екип в пълен състав се готвеше да снима кадри около будка за вестници в ретро стил и спрян недалеч стар модел ситроен, напомнящи декор от времето на Окупацията. Попаднала в светлината на техните прожектори, аз от своя страна сякаш се върнах с един век назад във времето, по следите, оставени предишната вечер от Луи и мен.

Разпознах сградите, чиято история той ми бе разказал в пълни подробности. Дори се поколебах дали да не поема по улица „Ла Брюйер“ с безумната надежда да видя там как Марселин и нейният любовник се разхождат под ръка. На ъгъла на улиците „Нотр Дам дьо Лорет“ и „Ларошфуко“ някакъв Бакхус ми се плезеше под балкон с колонада. Поне той оценяваше комичната страна на ситуацията. За част от секундата ми се стори, че на негово място виждам лицето на Луи, който ми намига с лукаво изражение. Той наистина беше вездесъщ.

Защо ли приемаше унизителната роля на извратен и притворен маркиз от посредствена комедия? Дали Давид не бе внушил на Луи, че на него дължи позицията, която заема в момента, и затова той с такова настървение ме преследваше, приемайки ме като предмет на съперничество между двамата? Нямах почти никакви съмнения, че това е така. Ако приемеше да бъде винаги онзи спокоен Луи, когото бях открила по време на нашата разходка: весел, на моменти дори забавен, воден единствено от желанието да сподели своите познания и своята любознателност... Кой знае, бихме могли да бъдем дори приятели ? Вместо да бъда причина за раздор между двамата, бих могла да установя връзка между тях. Да се превърна в ангел на помирението.

- Добър вечер, Ел. Не очаквах да ви видя толкова скоро... Много ми е приятно, разбира се.

Любезен както винаги, прикован към своя плот, господин Жак ме поздрави почтително, огъвайки длъгнестата си снага в обичайния за него лек поклон, сторен набързо, както постъпват

при всякакви обстоятелства японците. На минаване долових лекия мирис на тоалетна вода с дъх на бергамот.

- Благодаря - кратко отвърнах аз. - Кажете ми...

Измъкнах яйцето от полиран метал, което бях получила.

- Аха! - възкликна той с блеснал поглед. - Нова загадка?

Неведнъж си бях задавала въпроса каква би могла да бъде ролята на господин Жак в сцените, организирани от Луи. В крайна сметка това бе неговият хотел. Магнитните карти за стаите не се подхвърляха къде ли не, без той да знае за това. Дали просто ги предоставяше на по-възрастния от братята Барле, като си затваряше очите за останалото, или беше негов активен съучастник? Подобно на бръснатия си череп, портиерът бе гладък и неразгадаем.

- Май така се оказва...

- Този път няма ли нещо насочващо?

- Не. Само това.

Поставих предмета в протегнатата му ръка, с дълги като пипала на паяк пръсти, в чиято мършавост имаше нещо плашещо. Той стисна в тях лъскавото яйце и го поднесе към изпъкналите си очи.

- Мари... - усмихна се той след известен размисъл.

- Мари?

- Мари Бонапарт.

- Дъщерята на... Наполеон Трети ли? - плахо предположих аз.

Той любезно ме поправи, но аз зърнах как клепките му леко потрепнаха, може би от сянка на смущение, а то никак не подхождаше на скованото и непроницаемо държание, което той неизменно проявяваше пред мен.

- Правнучка на брата на Наполеон Първи.

- Така да бъде. Вярвам ви. Само че защо яйце?

Той вдигна несъществуващите вежди над бездънносините си очи.

- Хм... Никога ли не сте чували за нейните връзки със семейството на Фройд?

- Не - признах си аз.

- Мари Бонапарт е видна фигура в светските салони и интелектуалните кръгове в края на деветнайсети век. Именно там се сближава с известни личности от онова време, сред които е и френският психолог Гюстав Льо Бон.

- Никога не съм чувала името му...

- А тогава той е доста известен. Изследването му върху психологията на тълпата е нещо като бестселър. Именно той предлага на Мари да прочете Въведение в психоанализата на Фройд.

Продължението идваше от само себе си и бях наясно какво ще ми каже.

- Значи, е успяла да се срещне с Фройд, нали?

- Нещо повече: подлагала се е при него на психоанализа в продължение на близо петнайсет години.

- Невероятно. Само че каква е връзката с яйцето?

- Оказва се, че милата Мари Бонапарт си е имала прищевки. Имам предвид сексуални.

- Нима?

- Не била в състояние да изпита истинско наслаждение. И поради причина, останала неизвестна до ден-днешен, била убедена, че женската фригидност се дължи не на някаква подсъзнателна травма... а на анатомична особеност.

Произнесе последните думи някак тихо, сякаш се боеше да натърти върху тях и да създаде нежелано впечатление.

- Анатомична? Тоест?

- Съвсем убедено твърдяла, че клиторът бил разположен прекалено далече от вагината, за да може да изпълни ефикасно своето единствено предназначение - оргазма. Дори написала няколко статии по въпроса.

- Е, и какво? Да не си е въобразявала, че ще реши проблема с помощта на това?

Посочих продълговатия предмет, който той въртеше между дланите си като речно камъче, изоставил черната лакирана перодръжка, с която обикновено си играеше.

- Не, не точно. Отначало смятала, че може да поправи онова, което природата тъй несполучливо съчетала. Подложила се най-малко на три операции, за да съкрати разстоянието между отвора на копулацията и поставения не на място малък орган.

- Какво? - неволно възкликнах аз. - Та тя е била напълно побъркана!

- Донякъде е така. Сетне възложила надеждите си на психоанализата, която все още правела своите първи стъпки. Ала въпреки годините, прекарани върху кушетката на самия Фройд, ученият така и не успял да я освободи от нейната фиксация. Що се отнася до този малък предмет...

С възторг в очите господин Жак вдигна яйцето, което изглеж-даше между пръстите му като някакъв трофей.

- Той е една от любимите интимни играчки, които тя постоянно използвала с надеждата да предизвика възбуда отвътре, след като не можела да я постигне отвън. До такава степен била убедена, че те ще успеят да я „отпушат“ - простете ми за израза, - че започнала усилено да рекламира електрическите вибратори, които се появили тъкмо по онова време. При това напълно безвъзмездно... Просто в името на еротиката.

- Невероятно.

- Само не се заблуждавайте. Макар в някои отношения ексцентрична, тя била безупречно почтена жена. През войната, когато вече не била в първа младост, лично помогнала на много еврейски интелектуалци да избягат от Австрия и Германия. Впрочем сред тях бил и Фройд.

Той приведе високата си фигура, за да върне моя подарък.

- Сега вече знаете всичко - приключи той с известна печал. - Стаята „Мари Бонапарт“ е на третия етаж, първата врата вляво от асансьора. Пожелавам ви приятна вечер, Ел.

В тона на гласа му нямаше никакъв циничен подтекст. Само обичайната любезност.

Обърнах се и бях изненадана от невинната усмивка на Изиам. Същият този Изиам, който ме бе отвел до първата стая. Който не бе чул виковете ми за помощ. Неговата ръка бе пъхала нарежданията на Луи под вратата. Въпреки безобидния му вид той беше моят тъмничар.

- Ще благоволите ли да ме последвате, госпожице?

Дали бе разумно да разобличавам този пощальон? Влязох преди него в асансьора, който потегли нагоре с тихо потракване. Докато бяхме вътре, двамата не разменихме нито дума. После той се дръпна встрани, за да ми направи път, и ми посочи тъмносиня врата. Обърнах внимание, че това е доминиращ цвят на целия етаж, също както червеното бе отличителен белег на петия, а златистият - на първия, където се намираше стаята „Жозефин“.

Когато стигнахме до вратата, аз извадих магнитната карта и реших да го запитам кой го е наел, но той пръв наруши мълчанието, което явно му бе наложено при нашата първа среща:

- Този път няма да има инструкции. Сама ще разберете какво трябва да правите.

- Няма да има инструкции ли? - възкликнах аз с престорено учудване. - Че кой е решил така?

- Това не мога да ви кажа.

- Такава е вашата инструкция, нали?

- Да - потвърди той.

Бих могла да се закълна, че мургавото му лице поруменя.

- Сигурна съм, че умирате от желание да ми го кажете!... - предизвиках го аз, развеселена от неговото смущение, като котка, която си играе с мишка.

Клетият младеж бе изгубил обичайната си невъзмутимост. Изглеждаше толкова трогателен, с широко разтворени от уплаха очи, търсейки объркано някаква опорна точка.

- Нищо подобно!

Накрая погледът му падна върху картата, която държах в ръка. Видя в нея изход, грабна я, прокара я през четящото устройство и веднага отвори вратата. Моят затвор бе негово избавление.

Без нито дума повече, той се втурна като стрела към другия край на коридора. Луи можеше да се довери на Изиам. Момчето не го предаде: вероятно получаваше сериозно възнаграждение за услугите си.

Въпреки това бях сигурна, че скоро ще се върне. Действително, когато влязох, той веднага пристигна и заключи вратата отвън.

Помещението напомняше по-скоро кабинет, отколкото хотелска стая. Обзаведено бе пестеливо в стил от трудно определима епоха: лакирано бюро от дива череша, покрито със зелен марокен, метална лампа със сферична форма, малък, поизтъркан фотьойл с ниска облегалка, а в другия край, точно под плътно затворения прозорец, диван, тапициран с кървавочервено кадифе, върху който безредно бяха нахвърляни няколко възглавници със златна бродерия.

С една дума, обстановката напълно съответстваше на личността, за която бе предназначена. Онова, което се очакваше от мен на първо време, ми се стори очевидно, така че се изтегнах на дивана, без да очаквам допълнителни напътствия.

Също както първия път, мина доста време, преди някой да ми разкрие присъствието си. До слуха ми достигаха само далечният шум на асансьора, на затварящи се врати и скърцането на количката на румсървиса, която камериерът вероятно тикаше по коридора.

Открих наличието на единствената съвременна вещ - плосък екран, окачен като картина на срещуположната стена, едва когато той светна. Проверих дали случайно не съм седнала върху дистанционното, ала такова нямаше. Очевидно някой го бе включил отвън. Друго обяснение не можеше да има. Много скоро на мястото на снежинките се появи изображението на друга стая.

Тя се отличаваше от всичко, което до този момент бях виждала в хотела и на което той дължеше своята репутация. Липсваше ретро декор, а и нямаше конкретна препратка към някоя историческа личност. Стените бяха тъмносини, почти черни, а обзавеждането се свеждаше до пружинено легло с дюшек и пухена завивка, както и два фотьойла в стил Луи XV с тъмна дамаска. Осветлението беше слабо и едва когато се появиха двама души, мъж и жена, съвсем голи и маскирани, осъзнах на какво си дължи странната атмосфера там: телата им блестяха в полумрака като светулки, откъснали се от тъмнината чрез магическото сияние на черната светлина, която обожават танцьорите в нощните клубове. Върху мрачния фон кожата на двамата се открояваше поразително и някак нереално, а дифузната светлина заличаваше всеки възможен недостатък.

Знаеха ли те, че някой ги наблюдава? И ако да, какви бяха всъщност участниците в тази игра? Бързината, с която пристъпиха към действие, пренебрегвайки предварителните ласки, очевидно излишни за тях, ми даде да разбера, че това са обикновени наемници, поръчани и заплатени от Луи, за да дадат представление в моя чест. Жената беше по-дребничка, но и по-слаба от мен, а гърдите й ми се сториха като малки ябълки, които едва изпъкваха напред. Тя коленичи пред партньора си и се зае да събуди с уста онова, което все още не бе нищо повече от увиснало между краката му парче плът. Смучеше старателно и, бих казала, усърдно, като по-често прибягваше до леки докосвания с език на препуциума, и само от време на време поемаше целия член, както обикновено се прави, превръщайки това действие в особена привилегия. В такива моменти партньорът й издаваше стенания, които постепенно ставаха по-силни, и той проникваше все по-дълбоко в гърлото й.

Самата мисъл, че целият този предназначен за мен спектакъл, с всичката му изкуственост, очевидно разиграван от двама актьори, наети от някое лайф шоу край „Пигал“, би трябвало да ме държи на дистанция. Ала моето безразличие скоро отстъпи място на любопитството: щеше ми се да видя как тя ще успее да предизвика у него върховна наслада преди окончателната развръзка. Онова, което би ме отблъснало в кой да е порно филм, сега се превръщаше в необикновен източник на възбуда. Несъмнено поради реалността на случващото се. Захласнато гледах как устните й сега галят достигналата максимални размери главичка на члена, тъмна и издута, излъскана от взаимните им желания. Срам ме беше да си призная... какво необикновено въздействие упражняваше върху мен техният номер.

- Още, още... Да!

Имах усещането, че чувам гласа на мъжа, който по странен начин отекваше в мен. Станах, отидох до стената, върху която бе окачен телевизорът, и установих, че звукът идва не само от тонколоната, а и от друг, по-осезаем източник, и това допълнително ме смути: двамата се намираха в съседната стая и през тънката стена до мен достигаше всяко тяхно стенание.

Мисълта, че са толкова близо до мен, че мога едва ли не да ги докосна, пробуди у мен неистовото желание да се присъединя към тях. Да взема участие по мой начин. Раздвоена между образа и звука, долепих ухо до стената, а сетне се отдръпнах за момент, за да се насладя на гледката, която ми се предлагаше, като всеки път ги заварвах в различна поза. Кама Сутра, при която определено докосване доставяше специфично удоволствие. Изиам бе прав, както и мъжът, който скришом направляваше и двама ни: вече знаех какво трябва да направя. Този път не се

нуждаех от никакво нареждане, от никакво напътствие.

Трябваше само да следя ръцете на мъжа, които сега галеха тялото на партньорката, спирайки се на извивките, потъвайки в гънките, а от време на време някой пръст се вмъкваше в браздата на задника или минаваше по кафявите, набъбнали от желание устни. От отсамната страна на електронното огледало аз се съблякох бавно, сваляйки една по една дрехите си, като всяка от тях се плъзгаше по определен участък от кожата и го разпалваше: задник, корем, рамене, гърди... Не можех да откъсна поглед от ръцете на мъжа... Права, все още със слипове, започнах да подражавам на всяко тяхно движение. Превръщах се в любовник на самата себе си, откривах чрез пръстите си необикновената нежност на моето тяло.

В момента, когато докоснах клитора си, който вече стърчеше между устните, притиснат от дантелата на слиповете и горд с новите си размери, видях как мъжът вмъкна лицето си между бедрата на дребничката блондинка. При всяко докосване с език тя неистово се извиваше, задникът й се рееше над леглото, а върховете на гърдите сочеха към него. Макар и малки, сега те изглеждаха наедрели и се люшкаха при всеки прилив на наслада. Въпреки дребния ръст на партньорката, главата на мъжа се скри изцяло между краката й. Той бе пъхнал нос сред туфата тъмни косми и гладно смучеше, хапеше, наслаждаваше се на всяка гънка от пулсиращата плът. По нейните стенания, които ставаха все по-чести и силни, предположих, че езикът му е вътре в нея, превърнал се в естествен и очевидно твърде ловък вибратор.

Оргазмът я изненада. Тя изви гръб под невероятен ъгъл, прекърши глава, а всички мускули на тялото й се стегнаха. Сетне се строполи като ударена от ток.

Измъквайки глава от нежния пъкъл, той я гледа известно време като художник пред своя шедьовър. Той и само той я беше докарал до това върховно наслаждение. Езикът бе четката, движена от неговия гений. Този триумф, изглежда, му се стори недостатъчен, защото отново разтвори бедрата на жената и пъхна между тях члена си. Сега той изглеждаше дори по-грамаден, отколкото в устата й.

Мъжът проникна в нея отпред и започна ритмични и мощни движения, застанал прав, докато жената лежеше върху малка маса, която едва сега забелязах в един ъгъл на стаята. Тя на свой ред му отвърна признателно, давайки израз на своята наслада, когато той легна върху нея. Членът му подири между бедрата влажната й вулва, а сетне продължи тласъците, галейки едновременно набъбналия клитор, пъхнал ръка под корема на младата жена.

- Да... Да, продължавай така - замоли го тя.

Гласът й бе преминал в шепот. Ъгълът, под който бе поставена камерата, не позволяваше да се види цялото й лице, но аз си представях полуотворената й уста, не по-малко влажна от вулвата, със спуснати над нея кичури коса, която издаваше все по-чести и по-звучни въздишки.

Едновременното действие върху най-чувствителните зони очевидно даваше резултат. При всяко проникване на мъжа в нея тя извиваше назад снага, за да посрещне своя похитител. Сега вече ръмжеше, наистина дрезгав, първичен животински рев, задъхваше се от удоволствието, обзело всяка нейна фибра, ако съдех по неконтролираното треперене на крайниците и тила.

Вторият оргазъм я повали като юмручен удар. Главата й се люшна настрани, по гърба й премина гърч, след който тя застина неподвижно.

Самата аз бях замаяна. Чувствах влага между краката, които не издържаха тежестта на тялото. Вече не блуждаех. Бях на една година, на хиляда години, вцепенена от незадоволено и твърде дълго потискано желание. Опрях се на стената, после паднах на четири крака в гротескна поза и така успях да се добера до дивана. Заврях лице в червеното кадифе и тогава зърнах металното яйце, което кротко почиваше в една гънка на тъканта. То ме гледаше. Предизвикваше ме. Очакваше от мен да пристъпя към действие.

Зад мен, върху екрана, любовната война съвсем не бе към края си. Доволен от състоянието, до което е докарал своята партньорка, мъжът я потупваше по задника и нашепваше „хубаво дупе, ще ми свърши работа“ и други недотам прилични забележки. Въпреки това той не се насити и отново проникна между разтворените устни, вече трепетни и лъскави от влага. Последвалото ми показа, че случилото до този момент е било само загрявка, защото той възобнови нападението си с такава жар, че със смазано под тежестта му тяло, жената почти виеше от удоволствие, като при това не можеше да се разбере дали го насърчава, или дава израз на болката си.

В момента, когато свалих бродираните памучни слипове и дадох воля на прозрачната влага, която потече по вътрешната страна на бедрата ми, си помислих, че досега никой мъж не ме бе довеждал до състояние да се колебая дали да искам още, или да го накарам да спре. Да желая всичко или нищо, в плен на сладострастие, доведена до пълно изтощение.

Когато най-сетне вкарах продълговатия предмет във влажното си влагалище, жената на екрана вече мучеше в поредния оргазъм. С рязко движение пъхнах без всякакво усилие яйцето още по-навътре, сякаш бързах да я последвам и на свой ред да извикам. Отначало вагината ми се сви около студения метал, изненадана от неочакваното посещение на този натрапник, после го прие и с помощта на няколко свивания на задника дори успя за си поиграе с него, като го погълна в дълбини, недостижими за пръстите ми. Нов владетел на моето царство.

Най-сетне намерих сили да се изправя на канапето, което ме обгърна с мекия уют, присъщ на старите тапицирани мебели, улегнали под тежестта на телата от минали времена. С широко разтворени крака и зейнала срещу екрана вулва, се чувствах съпричастна към сарабандата на двамата актьори. Сякаш тяхното удоволствие минаваше отсам екрана и проникваше в мен, усилвайки допълнително усещането за блаженство.

Лицето на мъжа, което от време на време се мяркаше при смяна на позицията, придобиваше изменчиви черти в зависимост от осветлението - ту меки, ту, по-изострени. Най-напред ми се яви Давид, усмихнат, вдъхващ увереност, а младежкото му лице се скри между бедрата ми.

Именно в този момент усетих първите вибрации на яйцето вътре в мен, тъй мощни, че се разпространяваха около вулвата, до устните, до връхчето на пламналия ми клитор. Бе станал толкова чувствителен, че не смеех дори да го докосна, в плен на благотворните вълни, които невидима ръка направляваше дистанционно.

На следващия етап моят електрически любовник вдигна глава, измъкна се измежду краката ми и видях мрачното лице на Луи, напрегнато и с жадно блеснали очи. Той бе хищник, вълк, който се кани да впие зъби в разтворената ми плът. Спазмите, обзели вулвата ми, бяха като ухапвания. Чувствах се разкъсана, разтерзана, всяка част от органа между бедрата ми бе жертва на най-силните челюсти, които бих могла да си представя. В недрата ми се разрази експлозия. Безшумна, странно бавна, тя сякаш придаде нова форма на матката ми. Първоначалната ми уплаха постепенно изчезваше, заличена от вълните, която ме обливаха в този момент. На свой ред изпаднах в безтегловност. Рязко отметнах глава и нададох протяжен безмълвен вик, устните се разтвориха, за да поемат всяка капка наслада, всеки миг от блаженото състояние, което ми се щеше да продължи безкрайно.

Когато най-сетне се строполих на канапето, безсилна, разкъсана на части, пъзел от изтощена плът, видях как екранът изгасва. На свой ред яйцето пое към изхода на разтворената ми вулва.

Той нито за миг не ме бе докоснал. Дори не бе влязъл в стаята. Въпреки това го приех с ридание на блаженство, с екстатична усмивка, оставила възгорчив вкус върху устните ми: Луи ме бе дарил с оргазъм. Луи Барле ме бе обладал.

А аз от своя страна му бях дарила частица от себе си.

9 юни 2009 година

На масичката до входа нямаше нищо. Празна бе и пощенската кутия на дома Дюшеноа. На следващата сутрин не получих анонимно писмо. Реших да не разпитвам Арман по въпроса, убедена, че ако имаше нещо за мен, той би ми го връчил с присъщата си добросъвестност.

Подобно епистоларно мълчание може би бе добър знак. Бих могла дори да го приема като знак на удовлетворение, като примирие. Заситен от видяното предишната вечер, моят преследвач, който и да бе той, вероятно бе решил да остави на мира плячката си, да отпусне за известно време своята хватка.

Само че никак не вярвах в това. Подобно отсъствие ми се стори по-скоро заплашително, а брънките на мрежата около мен - още по-стегнати.

Изборът на тоалет ми отне не по-малко от половин час. Не исках да се изложа при появата си в БТВ. Знаех, че ще бъда подложена на сериозни изпитания, че Алис и всички като нея в телевизията щяха да ме обгърнат с коварството си още от първия момент. Дължах на себе си, дължах на Давид да бъда безупречна въпреки пълната си фигура и прекалено закръглените си форми, твърде различни от моя идеал. Накрая нахлух обувки от „Лубутен“. Спомних си как ги меря в „Галери Вивиен“ под развеселения поглед на Давид, раздвоена между детинския възторг и съзнанието, че всички тези елементи на облеклото ми придават изкуствен вид. Майка ми умираше от рак, а аз гледах със зяпнала уста чифт обувки с високи токове на цена хиляда евро...

- Добър ден, Анабел.

- Добър ден, Кло...

- Часът е осем и двайсет и осем - прекъсна ме дребничката блондинка, чиито форми изпълваха до пръсване костюмчето. - Давид ще ви очаква в голямата заседателна зала в осем и трийсет и пет заедно с целия екип. Имате време точно за едно кафе, ако желаете.

Очевидно от доста минути бе стояла на пост в хола на кулата „Барле“, стиснала под мишница голям бележник, купчина папки, списания и безброй пощенски пликове, вероятно предназначени за нейния работодател и мой бъдещ съпруг.

- Благодаря, няма нужда.

Прие отказа ми с видимо облекчение.

- Окей. Супер. Тогава да вървим.

Съпътствани от нервното потракване на твърде високите като за нея токчета, стигнахме до асансьорите, които очакваха само нас. В кабината, облицована с матова стомана, тя нервно ми съобщи разпределението на времето, определено ми без съмнение от Давид:

- След официалното представяне имате среща в девет и трийсет с Албан Льоклер, която ще продължи най-малко два часа. След това ще ви покажа вашия кабинет. Ще се убедите, че има чудесно разположение, с южно изложение, на еднакво разстояние между офисите на Давид и на Луи.

Защо ли това никак не ме учудваше?

Върнах се две изречения назад, за да я запитам:

- Коя е Албан Льоклер?

- Давид не ви ли е споменавал за нея?

- Не...

- Тя е главен редактор на вашето предаване. Ще ви помогне да съставите резюме за първите излъчвания на Културен коктейл. Освен това да инструктирате редакцията относно различните теми.

Предугаждайки въпросите ми, тя продължи:

- Млада е, но е добра професионалистка. Баща й бе двайсет години главен редактор на вестник Осеан. Сега тя работи в тандем с Люк.

Люк Доре, директорът на канала. Него поне познавах, защото бе присъствал на вечерята в моя чест.

- Значи, тя е поела щафетата от баща си.

- Да, нещо такова.

Значи, доверието на Давид към мен имаше известни граници. Макар да ме бе представил на своята малка войска като някакво тайно оръжие, щях да си имам наставница, която да следи всяка моя стъпка в този все още непознат за мен свят. По този начин всяка моя грешка незабавно щеше да бъде поправяна, а последиците от нея ограничени.

Дискретен звън обяви, че сме стигнали до последния, осемнайсети етаж. Клое изхвръкна от кабината, вперила очи в непонятните драскулки в бележника.

- Днес следобед - подхвана отново тя като картечница, - в четиринайсет и трийсет имате първо заседание на продукцията с Люк Доре, но също така с Филип Ди Томазо, изпълнителния продуцент, и Кристофър Хиймс, нашия художествен директор. В дневния ред е студийният декор за предаването. Крис вече е подготвил няколко макета. По принцип вие с Люк трябва да решите.

Всичко се случваше толкова бързо! И никакъв бутон подръка за аварийно спиране... Какво бих могла да отговоря? Че е станала грешка, някакво нелепо недоразумение? Че нямам никаква работа тук и цяла тълпа къде по-компетентни от мен кандидатки чакат пред входа?

Разпознах остъклената зала, където Луи ми бе представен. Инстинктивно подирих с поглед суховатия му, птичи силует сред групата, която вече ни очакваше. Бяха най-малко двайсетина души, до един с чаша кафе в ръка. За мое огромно удивление той не бе сред тях. Очевидно директорът по комуникациите бе сметнал, че присъствието му не е необходимо.

В този момент пред нас изскочи Давид със сияещ вид, в перленосив костюм, който все още не бях виждала (отказала се бях да изследвам неговия гардероб, същинска вълшебна пещера на мъжката елегантност).

- Всички са тук, чудесно!

- Осем и трийсет и три - одобрително се обади Клое. - Да изчакаме още две минути?

- Няма нужда. Да започваме. След четвърт час имам конферентна връзка със Сеул.

През петнайсетте минути, които отдели за моето посвещение, примесвайки обичайния си шеговит тон с по-сериозни нотки относно „огромния залог за праймтайма в четвъртък, вечерта, който ще ни позволи така да привлечем зрителите, че да ги задържим през целия уикенд“, очаквах всеки момент да се появи неговият брат. Никой обаче не дойде. По остъклените коридори минаваха журналисти в бели ризи и разни клонинги на Клое.

Седнала на ъгъла на масата, отчасти скрита зад редицата глави, които ме оглеждаха с любезна подозрителност, високата, русокоса Алис проявяваше пълно безразличие към думите, към човека, който ги произнася, и към предмета, за който се отнасят, играейки си нервно със смартфона. През цялото време остана глуха за казаното и единствената й реакция бе презрителна гримаса, когато моят мъж заяви, че ми има пълно доверие за успеха на предаването.

Когато Давид сложи край на оперативката, поздравявайки ме с ръкопляскане, вяло подето от останалите, Клое се втурна към моята съперница и прошепна на ухото й някакъв упрек. Вирнало изкуствените си гърди, подчертани от свръхприлепналата рокля, красивото създание скочи като пружина и видимо уязвено, възкликна:

- Сега ли? Какво точно иска от мен?

Това напомняше затягане на гайките. Същевременно си помислих, че един шеф би прибягнал именно до подобно средство, за да заблуди подчинените си какво е истинското му отношение към някоя служителка, за да може след това спокойно да й бърка под полата в своя кабинет.

Асистентката я улови за ръката, за да й напомни да бъде дискретна, и я поведе към коридора като малък буксир, повлякъл след себе си величествен презокеански лайнер, чието люш-кане на бедрата предизвика у мъжката част на присъстващите неизбежните проследяващи погледи. Зърнах не един чифт блеснали очи, макар техните притежатели да работеха от години с тази жена.

- Привет, аз съм Албан. Ти си Ел, нали?

В обстановката на принудителна сдържаност, наложена от добродушното могъщество на Давид, директният тон на тази млада и красива брюнетка, дребничка и с момчешки вид, веднага ми вдъхна симпатия. Разтворена блуза, изтъркани джинси, удобни обувки, по-подходящи за планински пътеки, отколкото за дебели мокети, и единствено украшение - сребърна верижка на врата... Изглеждаше на хиляди километри от фешънките, типични за БТВ.

Тя изскочи иззад редицата тела, далеч по-импозантни от нея, и ми протегна мъничката си, но здрава ръка.

- Да. Най-сетне, аз съм Анабел... Само че всички наистина ме наричат Ел.

- Голямата клечка нареди при общуването и в ефир ти да си Ел... Значи, решаваме да бъде така, стига да нямаш нищо против.

- Защо не? Съгласна съм.

Властна, но открита и далеч по-отстъпчива, отколкото можеше да се предположи по свободното й държание. По-голямата част от предобеда тя посвети на въвеждане в тайните на заная-та, стремейки се да ми обясни всяко понятие, всеки термин от жаргона, на който говореше от години. От една страна, проявяваше търпение, но от друга, без колебание ме смъмряше, когато проявявах разсеяност. Статутът ми на бъдеща съпруга на големия шеф сякаш изобщо не я интересуваше. Това ме накара да предположа, че професионалното приятелство между нейното семейство и фамилията Барле й спестява много неприятности... А може би това се държеше на изключителната й компетентност, благодарение на която моментално би си намерила работа в случай, че изпадне в немилост.

- Изчезвам - заяви тя точно когато удари дванайсет. - Така или иначе, съвсем скоро ще се видим пак. Лесно няма да се отървеш от мен!

Думите й прозвучаха по-скоро като обещание, отколкото като истинска заплаха. В лицето на Албан щях да си имам съюзница. Няколкото часа, прекарани с нея, бяха достатъчни, за да се убедя в това.

Дванайсет и девет минути, би обявила Клое, която набързо ме поведе, за да ми покаже моя кабинет. Не беше ме излъгала: той се оказа светъл, необикновено просторен, предвид възрастта ми и моя опит, разположен по средата на директорския етаж, което бе направо неприлична привилегия. От грамадния прозорец със северозападно изложение се откриваше разкошна гледка към околовръстната магистрала.

Дванайсет часът и дванайсет минути: тя ми окачи бадж за достъп до ресторанта с моя снимка, която не бях виждала (къде ли я бе изровил Давид?), след което ме заряза насред коридора, за да се присъедини към кудкудякащо ято, вероятно себеподобни, запътили се за обяд към ресторанта на фирмата, разположен на първия етаж.

Дванайсет и двайсет и две. От няколко минути си играех с чисто новия телефон, единствения засега предмет върху моето бюро, с нелепата надежда да получа покана за обед. Устоях на изкушението да се обадя на Давид, който очевидно беше зает, и по този начин си спестих неудобния за него отказ. Що се отнася до Луи, той така и не се бе появил, а и аз нямах намерение да го търся.

Дванайсет и четирийсет и пет... Не издържах и набрах номера на София. За щастие, тя отговори веднага.

Двайсет минути по-късно двете отпивахме от сладките до погнуса коктейли „Монако“ на терасата на разположената недалеч бирария „Сен Мало“ Когато ни поднесоха мешаната салата, пристъпихме към обичайните взаимни изповеди, което ми послужи като опора след престоя в непознатата, чужда и едва ли не враждебна среда.

- Я ми кажи, този пръстен не ти ли е много тесен? - възкликна тя, гледайки към зачервения ми безименен пръст. - Смяташ ли, че ще можеш да го свалиш, за да можеш да го поставиш обратно в уречения ден?

- Да, ето, виж...

Поизмъчих пръста си, но все пак успях да сваля халката от розово злато. Без много да се церемони, тя протегна ръка и я взе, за да я разгледа по-добре.

В очите й блесна неприкрита завист.

- Знаеш ли какво, скъпа? Внимавай да не напълнееш...

- Мога да я разширя.

- Имай предвид, че подобен материал не може да се разтяга до безкрайност. Красив е, но е крехък.

Дали имаше предвид само пръстена?

Занемяла от възхищение, в продължение на цяла минута тя разглежда бижуто от всички страни, отдадена на удоволствието и мечтите си. После го приближи до очите си и запита:

- Та казваш, на кого е принадлежал преди това?

- На Ортанс, майката на Давид. А преди това на нейната майка. Само че не зная името й. Добре направих, че го свалих, защото утре Арман трябва да го занесе, за да гравират на него имената ни и датата.

Тя кимна разбиращо, без да снема поглед от халката.

- Хм... И през коя година са се оженили родителите на Давид?

- Нямам представа. Предвид възрастта на Давид и на брат му, предполагам, че е станало в средата на шейсетте години. Защо?

- Ами защото в такъв случай твоят очарователен бъдещ съпруг е рожба на двойка фантоми!

- Какви ги говориш?

С непривична за нея сериозност тя ми протегна пръстена, така че да мога да го разгледам отвътре, където бе шлифован, за да бъдат изтрити старите надписи.

- Виж сама!

- Не виждам нищо...

- Напротив. Ако го наклониш под ъгъл и светлината пада косо, ще забележиш на места предишното гравиране. Не може да се прочете всичко, но годината личи съвсем ясно: 1988.

Бе напълно права. Лудетината София, лекомислената танцьорка, колекционерката на мъже, бе успяла да разкрие истината за този пръстен, който съвсем безгрижно носех от няколко дни.

- Вярно... - промълвих аз. - Чудно как досега не съм забелязала нищо.

Надписът едва личеше, но под определен ъгъл цифрите се открояваха съвсем ясно. Отклонение от един градус в една или друга посока бе достатъчен, за да изчезнат. Гледана отпред, както би направил всеки и както самата аз бих постъпила, халката ревниво пазеше своята тайна.

Бях стъписана.

- И на колко години е бил през 1988-а твоят прекрасен принц?

- На деветнайсет... - отвърнах съкрушено аз.

„Сгодиха се и само няколко седмици след това сключиха брак“, бе ми съобщил Луи. Този цифров мираж недвусмислено ми сочеше, че 1988-а бе годината на първия брак на Давид. Крещеше ми го право в лицето.

Защо Луи бе решил да представи като лъжа тази истина, вероятно единствената сред всички негови измислици? Защо се бе отказал по този начин от думите си? От страх? Само че страх от какво, от кого?

- Окей. Сега можеш да заявиш на твоя мил избраник, че никак не е шик да ти подарява пръстен, купен от битпазара, и да ти го пробутва като семейна скъпоценност.

- Ще му кажа...

Бързо трябваше да сменя темата, за да не се разтреперя, за да не рухна пред нея. Опитах се да дойда на себе си, като й се усмихнах и без всякаква връзка с досегашния разговор я запитах:

- Ами Ребека? Обаждала ли се е скоро?

- Не. Пълно радиомълчание. Вече започва да ми писва. Останала съм без пукната пара, а имам да плащам наем за два месеца. Ако не се размърда и не ми намери клиент, не зная как ще я

карам нататък.

- В краен случай можеш да се настаниш при мама - веднага й предложих аз.

- Много си сладка... Само че признай, че при майка ти в момента не е много весело.

Опита се да смекчи недотам деликатната си забележка, като се усмихна в знак на най-добри чувства.

- Минавала ли си през агенцията? - отклоних отново разговора аз.

- И там я няма. Хванала я е липсата. Не знам как си управлява бизнеса, но така няма опасност да забогатеем. Е, теб това вече не те засяга...

Не беше упрек, а по-скоро носталгия по периода, без съмнение според нея продължил твърде кратко, когато имахме едни и същи тайни занимания и споделяхме една съдба. Открай време се бе стремила да гледа на нас като на две сестри. Появата на Давид в моя живот бе сложила край на наивните й представи.

Сигурна бях, че София завинаги ще си остане част от моето битие. Ала целувките, които си разменихме, преди да се разделим пред кулата „Барле“, където внезапно се озовахме сред тълпата излизащи от обяд служители, ми се сториха като прощални.

В асансьора се наложи да изтърпя смутеното мълчание на няколко души, които същата сутрин бяха присъствали на моята коронация. Никой не се осмели да ме запита дали всичко е наред и дали самотният ми обяд е минал приятно. Синдромът на първия работен ден в цялото му великолепие.

Поради възбудата, вероятно предизвикана от разкритията на София, след излизането от асансьора кротко последвах групата. Едва по средата на коридора открих, че съм слязла на грешен етаж. Тук се намираха някои от студиата и режисьорските пултове на БТВ. Стените и тук бяха стъклени, но през никоя от тях не проникваше външната светлина, лишавайки по този начин коридорите от необикновеното сияние, което обливаше върха на сградата. Въпреки полумрака веднага разпознах два силуета, които се намираха вдясно от нас върху малък подиум. Оттам те не можеха да ме видят, но все пак се опасявах да не издам присъствието си с непремерено движение. Затова застанах неподвижно и реших да ги наблюдавам, затаявайки дъх при мисълта, че могат неочаквано да излязат и да се озовем лице в лице.

Давид изглеждаше съвсем спокоен, с овладени жестове и емоции. За разлика от него събеседничката му бе силно смутена. Тя нервно оправяше косата си с разтреперана ръка, а тялото й беше извито по-скоро в болезнена, отколкото в грациозна поза. От това разстояние не виждах ясно, но можех да с закълна, че диша учестено и шумно. Дали не хълцаше?

Във всеки случай мълчеше и слушаше думите на своя шеф, които според мен бяха умерени, а може би дори успокояващи, ако се съдеше по това, че той положи ръка на лакътя на младата жена, а след това на рамото й.

Внезапно Алис излезе от вцепенението си и падна в обятията на Давид. Той я притисна до себе си за момент, който ми се стори цяла вечност и събуди у мен едва потисната ярост, след това бавно я отблъсна с присъщата само на него аристократична изисканост.

„Сигурен ли си, че наистина предпочиташ нея?“

Както през детството, когато скришом гледах филми през открехнатата врата на дневната, се опитах да отгатна думите, които се отронват от пълните устни на разплаканата жена.

„Да, нея. Съжалявам“, вероятно бе отговорил Давид.

Каквито и да бяха неговите думи, те очевидно успокоиха русокосата красавица и в същото време я разпънаха на кръст. Напълно изгубила самочувствие, тя наведе глава и се отдръпна, а след това напусна студиото през скритата в декора малка врата, която според мен водеше към кулисите.

Гордеех се с него. Бе убил нейните мечти, без при това да прояви грубост или излишна жестокост. Бе действал като строг, но справедлив началник, пазещ общите интереси, но също така загрижен за всеки отделен служител. Алис бе поставена на подобаващото място, но бях почти сигурна, че рано или късно щеше да се появи цяла тълпа нови съпернички тук или другаде, където нямаше да мога да видя как той ще реагира. Проявената към мен лоялност днес бе захлопнала вратата пред едно старо изкушение, но в същото време увеличаваше моята отговорност.

Давах си сметка, че не случайно съм попаднала на грешен етаж. Явно съм имала нужда от доказателства за верността на Давид, за това, че любовта му се разпростира извън нашия дом и преди всичко отвъд чудните подаръци, които ми правеше. Исках да видя неговите дела, а не само да чувам думите му. Краткият, ням спектакъл, разиграл се пред очите ми, бе за мен най-ценният подарък. От този момент нататък вече нямаше никакво значение дали някога е бил женен за някоя си Орор или дори за някоя си Алис. Бе предпочел мен тук, сега, против волята на всички.

Измежду всички жени.

Изолиране: състояние или положение на личност, която се е изолирала (вж. изолирам) или е била изолирана.

Изолирам: откъсвам някого от обществото на останалите хора

Речникът ми предостави определението, но моето състояние на меланхолия не ми позволяваше да го приема. Затворена в моя достоен за министър кабинет, прекарвах времето си в съзерцаване на небето и на безконечните метеорологични промени или в разлистване на речника, която неведома ръка бе оставила тук по време на обеда като знак на внимание към мен. Препрочетох също така бележките, които бях направила по време на разясненията на Албан, а те още повече засилиха усещането ми за непригодност и неприспособеност. Давид ми бе направил възможно най-прекрасния подарък, но той се превръщаше в неумолимо огледало, където ясно се открояваше всичко, което не бях - все още, както би побързала да ме поправи мама.

Вероятно съм задрямала за момент, защото когато Клое нахлу с разширени от възмущение очи, аз трепнах и ми трябваха няколко секунди, за да дойда на себе си.

- Всичко наред ли е? - разтревожено запита тя.

- Да...

- Защото вече ви очакват... Заседателна зала номер три. Четиринайсет и трийсет...

Бе скандализирана от това нарушаване още от първия ден на изпипаното от нея до съвършенство разпределение на времето, но, естествено, не каза нищо. Прояви дори великодушие и не ми напомни с колко точно минути съм закъсняла. Задоволи се само да ми посочи вратата, сякаш сама не бих могла да я открия, и с обичайното си ситнене на високите токчета ме подкани да я последвам незабавно и колкото се може по-бързо из лабиринта от коридори.

Не бих могла да кажа какво привлече най-напред вниманието ми. Може би неговият силует? Или лавандуловият дъх на парфюма му, който се носеше из помещението, като призив да се присъединя към него?

Луи заедно с други трима мъже, сред които разпознах Люк Доре по сивата грива и лице на стар бронз. Луи тъкмо разпалено и непринудено обясняваше нещо. Същевременно в присъствието му тук имаше нещо нелепо. И не само поради онова, което знаех за него или във връзка с местата, които бяхме посещавали заедно. Дължеше се по-скоро на прекалената му самоувереност там, където той не беше в свои води. Играеше роля и макар да го правеше умело, личеше си, че това е просто спектакъл, който го отдалечава от собствената му същност. Без съмнение изпитваше презрение към своите събеседници.

- Ел! - възкликна той, когато най-сетне попаднах в зрителното му поле. - Вече не се надявахме да ви видим. Явно сте успели да усвоите правилата на предприятието: силата е у този,

който накара най-дълго останалите да го чакат.

Изчервих се. Останалите се обърнаха към мен и един по един ми се представиха с изключение на Люк, който си позволи приятелска целувка.

- Добре дошла, Ел. Не ми остана време да ти го кажа тази сутрин, но трябва да знаеш, че всички сме изключително доволни да те видим сред нас. Честно!

При тези думи той ме хвана за раменете. Жестът му би трябвало да бъде просто израз на добри чувства. Люк принадлежеше към категорията на докосващите, но бих могла да се закълна, че тази прегръдка предизвика гримаса на раздразнение у по-възрастния от братята Барле. Колкото и невинна и кратка да бе тя, за него бе непоносимо да ме види в ръцете на друг мъж.

- Луи, оставаш ли с нас? - запита Люк.

- Хм... Защо не? В крайна сметка обликът на едно ново предаване е също така облик на канала като цяло. Нали?

Останалите изръмжаха одобрително.

Не бях виждала Луи след спречкването с Фред отпреди два дни. Стори ми се изморен, а лицето му с по-дълбоки бръчки, отколкото си го спомнях. Върховна и крайна несправедливост: тази привидно неприятна промяна още по-силно подчертаваше животинското и чувственото у него. Въпреки своя недъг той ми напомняше хищник, у когото всяко движение издава сила и енергия, готови да изригнат в неудържим прилив на живот. Кулата „Барле“ бе неговата стъклена клетка. Приемаше участта си, но като всяко диво животно при подобни обстоятелства непрестанно диреше изхода, диреше пътя към родната джунгла. Готов бе при първия удобен случай да разкъса своите пазачи и гледачи.

- Крис, ще ни покажеш ли какво си сътворил?

Въпросният Крис, върлинест блондин, с отпуснато брадато лице и изражение на закъснял с възмъжаването юноша, присъщо на приложните графици и декораторите, разтвори лаптопа, който носеше под ръка. Пръстите му ловко пробягаха по клавиатурата и на екрана се появи неговият проект.

- И така, това са типично градски елементи, ето - започна той с подчертан британски акцент. - Бетон, всичко в сиво, музикален фон - пост хип-хоп...

С други думи: дъговидно разположен надпис в стил графити върху стена от тъмносиви тухли.

- ...и същевременно доста лейд бек - довърши той натруфеното си изложение. - По-скоро Берлин-баба-куул, отколкото Ню Йорк-спийд. Чаткате ли?

Изобщо не ми харесваше, дори да се абстрахирах от претенциозното му бръщолевене. Не казах нищо, разбира се, но, изглежда, ми е проличало, защото Люк отправи към мен въпросителен поглед:

- Ел, ти какво мислиш?

- Хм... Трудно ми е да си съставя мнение само по един от вариантите. Можем ли да видим и другите?

Художественият директор не посмя да се обади. Очевидно съвсем недвусмислено бях влязла в лагера на неговите опоненти, съставен от досадни простаци, лишени от каквато и да било визуална култура, които споделят мнение за неговите творби, все едно че избират тапети. Ясно бе, че вече ме ненавижда.

- Разбира се - просъска засегнато той. - Налице са и други варианти, със сигурност...

Подразбираше се, че са още по-лоши.

Докато сменяше образите, редувайки логотипи, заставки и елементи от декора на студиото, където не след дълго трябваше да се изявявам, почувствах зад гърба си присъствието на Луи. Уханието на неговия парфюм, в което ванилията вземаше връх над цветните нотки, но също така онази трескавост, която се излъчваше от него. Заключих, че ни отделя по-малко от една крачка. Когато се наведе над рамото ми, уж да види по-добре изображението върху екрана, усетих дъха му - бях вдигнала косите си с помощта на прословутата игла, но един непокорен кичур продължаваше да се рее над тила ми.

Всеки полъх на дишането му ме пронизваше цялата. Кожата на шията ми настръхна въпреки топлото, леко сладникаво течение. По гърба ми пробяга неволна тръпка, като признание за състоянието ми в момента.

- Предпочитам нещо по-природно - неочаквано се обадих аз, а в гласа ми прозвуча неувереност.

- Проста обстановка, която би могла да почерпи вдъхновение от екзотичните платна на митничаря Русо, по-близка до тропическата гора, отколкото до вандейски пейзаж.

При тези думи се обърнах рязко към Люк, за да принудя приближилият се плътно зад мен мъж да отстъпи. Наложените от най-ранна възраст обществени автоматизми, на които нашето тяло инстинктивно се подчинява, понякога са твърде полезни.

Подобно презрително отношение от моя страна го ядоса. А аз бях сигурна, че тук или където и да било другаде не бих могла да му се изплъзна толкова лесно. Пулсирането, което чувствах в корема си, и желязната хватка, която бе сграбчила венериното ми хълмче, бяха очевидно доказателство за това.

- Дадено - съгласи се сивокосият директор, - но защо природно?

- Ами... - опитах се да импровизирам аз. - Първо, защото е по-неочаквано от градския декор, когато става дума за култура и общество.

Това си бе шамар в лицето на естета Крис. И точка в моя полза, поне доколкото можех да съдя по одобрителното кимване на Филип Ди Томазо, дребничък мъж, който по тен и физика напомняше сушена слива и който до този момент не бе произнесъл нито дума.

- Освен това ще покажем, че няма да се ограничаваме до актуалните събития в столицата. Че нашият проект държи сметка за децентрализацията, а няма да се занимава единствено с бохемстващи буржоа, напълно откъснати от реалния живот.

- Не е лошо като идея - подкрепи ме Люк Доре и на лицето му започна да разцъфва усмивка.

Бях издрънкала първите глупости, които ми минаха през главата, маркетингови клишета, които нашите преподаватели ни бяха съветвали да избягваме. Ала този път, изглежда, се харесаха. Започвах да си давам сметка, че в работата блъфът понякога върши повече работа от дълбокомислените разсъждения. По-лесно е да шашнеш някого, отколкото да го убедиш.

- Луи? Ти какво мислиш?

- За проектите на Крис... или за стихотворението, което госпожица Лоран току-що ни издекламира?

Очите му се впиха в моите като остриета, забити в меко дърво. Вцепених се и не можех да реагирам. Въпреки това чувствах как във вкамененото ми тяло някои органи продължават да пулсират до пръсване: естествено, сърцето, но също онзи предателски орган между бедрата ми.

Дали той долови това? Защото погледът му се откъсна от лицето ми и започна да изследва всяка гънка на черната ми рокля тъй похотливо, сякаш бе направена от прозрачен воал.

Кой ли момент от предишната вечер най-много му бе харесал? На коя моя поза най-силно се бе насладил? Видях как яйцето напуска тялото ми, лепкаво от наслада, как се спира за момент във вестибюла, подобно на огромна главичка на член, която не желае да напусне топлото си убежище... Сякаш този член бе неговият.

- Напротив, казаното от Ел е доста смислено - притече ни се на помощ продуцентът.

- Така ли?

Луи се изправи, доколкото му позволяваха бастунът и недъгавият крак, подобно на паун в своите владения, приемайки поза, с която да ни покаже, че всички ние за него не сме нищо повече от обикновени домашни птици.

- Ами да - на свой ред се обади Люк. - Ако искаме да хванем зрителите от праймтайма с културно предаване, не бива да се затваряме в гетото на елита, който прекарва вечерите си в „Шатле“, а уикендите в Байройт. Трябва ни нов полъх!

Последва неловко мълчание, което ми даде да разбера, че Луи може само с един жест да сложи директора на мястото му или направо да го изгони. Той обаче се сдържа, за момент остави на мира изтерзаното ми тяло, по което пробягваха болезнени и едновременно сладостни тръпки, за да се заеме със своя опонент.

- Намерението ни е да създадем едно амбициозно предаване... А не някакво подобие на „Любовта е сред ливадите“6!

6 „Любовта е сред ливадите “ е френско телевизионно предаване за запознанства между неженени обитатели на селата. - Б. пр.

- А ти какво предлагаш? - запита Филип, като го изгледа без видимо притеснение. -Предавания, посветени изцяло на твоите приятелчета от квартала Маре?

За мое огромно удивление Луи не сграбчи човека-слива за яката, което би могъл да направи без всякакво усилие, а запази олимпийско спокойствие.

- Не. Имай предвид, че правя разлика между моите лични предпочитания и нашата мисия по отношение на публиката. Прощавай, но твоят пример е толкова карикатурен, колкото и приказките на Люк.

- В такъв случай каква концепция предлагаш? - засегнато се обади самият Люк.

- Изобщо не казвам, че трябва да направим предаване за малцината избрани, които странстват от коктейл на коктейл. Напротив, смятам, че достъпът до естетическата наслада е изконно право на всеки. Според мен удоволствието на ума е не по-малко важно от удоволствието на тялото.

За миг огненият му поглед ме опари. За пореден път у него се проявяваше онази прогресистка, едва ли не анархистична нотка, която така ме бе поразила в галерията „Соваж“.

Ала дали все още имаше предвид изкуството и културата? Влагата между краката ми, която вече попиваше в памучната тъкан, сочеше обратното. Помръднах леко ханш, за да я отлепя, но това само усложни положението, защото слиповете ми се вмъкнаха между месестите устни и с

докосването си възбудиха розовото израстъче.

- И за какво искаш да се говори? Може би за опушването на рибата при ескимосите?

- Не точно - възрази той със сериозност, която никак не се връзваше с ироничното подмятане на Люк. - Освен ако и нашите въдичари не започнат да го правят край бреговете на реките. В случай че това стане, защо не?

- Да не искаш да правиш магазинно предаване, да ловиш новите тенденции? - намръщи се Люк.

- Да... и не. Мисля, че ще привлечем зрителите, ако първи им покажем нещо, с което на другия ден съседите им ще се надпреварват да се сдобият. Наречи това тенденции, но според мен това са парченца самородно злато. Неща, които днес почти не се срещат, но които не след дълго всеки ще иска да има у дома си, върху себе си или вътре в себе си...

Настъпилата пауза не бе случайна или резултат от запъване и с нея той постигна съвършен ефект.

- Това може да бъде книга, диск, на също моден аксесоар, готварска рецепта или нов начин за държание в обществото. В това се състои културата днес. В тези колкото мощни, толкова и мимолетни явления, които оказват по-голямо влияние върху поведението ни от политиката или религията. Кой движи тълпите в наши дни? Папата ли? Или демонстрация против някоя реформа? Нищо подобно... Това е появата на нов таблет, на нов флашмоб, предпремиерна прожекция на предизвикателен филм... Ето такива неща ни привличат. Те пробуждат желанията ни.

Сякаш за да даде да се разбере, че отправя тези думи преди всичко към мен, той стана, отиде зад гърба ми и използва близостта си, за да се наведе над рамото ми, опирайки свободната си ръка върху облегалката на стола, съвсем близо до слиповете ми, които вече бяха съвсем мокри. В този момент бих дала всичко на света, за да мога да бръкна под полата си... И да преместя ръката му върху талията си, без това да предизвика скандал.

Сякаш напълно чужд на опустошителното въздействие, което оказваше върху мен, той продължи нататък:

- Това е един свят на идеи, от които всеки може да черпи, за да придаде смисъл на ежедневието си. Не си ли давате сметка до каква степен на нашето битие липсва възвишеното?

Възбудата му предизвика стъписване у останалите. Те, естествено, бяха достатъчно интелигентни, за да разберат смисъла на казаното от него, но и напълно наясно колко опасности крие опитът да бъде реализиран на практика подобен проект. С други думи, той бе далеч от общоприетите представи за подобни предавания и едва ли би могъл да привлече зрителите, които дирят прости и за предпочитане вече изпитани във времето понятия.

Люк погледна изпитателно своите сътрудници в дирене на разумна подкрепа - Филип очевидно се бе отказал, а Крис изглеждаше отчаян, че обсъждането ги е отвело толкова далеч от неговите собствени проекти. Накрая все пак реши да изрази собствено мнение:

- Окей. Съгласен съм, че в казаното има известна истина. Само че би ли могъл да дадеш конкретен пример, за да ни стане ясно? Нещо, което би могло да влезе в първото предаване...

- След като стигнахме до подобна проблематика, не смяташ ли, че би било добре да поканим Албан?

Не знам какво ме накара да отправя подобно предизвикателство към източника на моите вълнения, чието влияние над мен непрекъснато растеше, свидетелство за което бе влагата между бедрата ми. Може би се опитвах да разваля магията, докато все още е време, използвайки, че двамата не сме на четири очи.

Той рязко се изправи и отново се обърна с лице към мен.

- Вече съм разговарял с нея по този въпрос.

- Така ли? Че кога? - възмути се Люк.

- Преди повече от месец. Преди две седмици тя даже направи пробен петнайсетминутен запис.

Това не бе обикновена самоинициатива от негова страна. В йерархичната рамка на канала дори дебютантка като мен бе наясно, че е налице сериозно нарушение. При никакви обстоятелства един директор по комуникациите не би трябвало да си присвоява подобни правомощия. По този начин той съзнателно накърняваше прерогативите на директора на канала и на продуцента.

Въпреки това двамата, изглежда, приеха без възражение новината.

- И за какво става въпрос?

- Като имам предвид с какви съкратени срокове работиш, не ми казвай, че си недоволен от това да имаш нещо в резерв.

Самата аз се питах какъв ли натиск бе оказал над моята нова приятелка, при това с непокорен и независим нрав, за да я принуди да стане негова съучастница. Дали бе спал с нея? Нима нейната самоувереност се дължеше на подобен род връзки?

Почуквайки с бастуна по пода, Луи вече се отправяше към прозрачната врата.

- Не, ясно е, че така се печели време - изръмжа Люк. - Но все пак се питам каква е темата, която ти така неочаквано...?

- Като те познавам, сигурен съм, че ще ти хареса. Тя е напълно в духа на времето...

Лукавата му усмивка очевидно съдържаше злобен намек. Двамата мъже се престориха, че не разбират за какво става дума, но Люк Доре реагира веднага.

- Тоест? - запита той с кисела гримаса.

- Известно ли ти е, че в Япония повече от една трета от гимназистките и студентките са принудени да продават прелестите си, за да задоволяват своите прищевки: дрешки, заведения, сметки за мобилен телефон и прочие?

- И това ли ти е темата? - направо се задави Филип.

- Не. Тя се отнася за Франция. При нас подобни случаи далеч не са така многобройни, но и тук съществува малка общност от красиви жени, които, трудейки се по гръб, си докарват допълнителни доходи.

Видях себе си, излегната върху дивана на Мари Наполеон... Не би могъл да има това предвид!

Също както предишната вечер почувствах, че всеки момент ще рухна, безпомощна, безсилна, изцяло завладяна от неговия инстинкт, от неговия член.

- Нищо ново... - възропта Люк. - Ако добре си спомням, по въпроса има издадена книга и дори телевизионен филм.

- Прав си. Темата не е нова, само че сега това не се отнася до момичета, които умират от глад и се продават по ъглите на предградията. Съществува организирано предлагане с момичета висша категория, образовани, способни да се явяват и в най-изисканите среди... Някои от тях успяват дори да се издигнат и да заемат отговорни длъжности.

- Значи компаньонки! - възкликна продуцентът.

- Нещо повече. Това не са обикновени компаньонки, нито луксозни проститутки. Услугите, които предлагат, са сходни с тези на гейшите, ако отново се върнем към Япония. Тези дами притежават качества, които им позволяват да завладеят не само сетивата, но и интелекта на своите клиенти.

- И как наричаш тези вълшебни създания?

- Но!еПе8.

- Какви хотели?

Този неологизъм ме накара да прималея още повече: вече нямаше никакво съмнение, че Ребека и Луи са съучастници.

Той произнесе още веднъж думата, буква по буква, като веки път присвиваше очи по мой адрес. Това не бе намигване, а много по-дискретен и интимен жест. Отново чувствах ласките му от дистанция, които се спускаха от главата към гърдите, корема и още по-надолу.

Ако можех да помръдна, щях да го сграбча за гърлото. Само че стоях разтреперана, разкъсвана между срама, гнева и онази невидима сила, която притискаше вагината ми отсам насладата, отвъд болката, някъде по средата на моето същество и най-здраво вкоренените в мен страхове. Искаше ми се да стигна до оргазъм и същевременно да се бия, бях неспособна да изтръгна от себе си омразата, без същевременно да се разделя с очарованието и първичното желание. Всичко у мен се свеждаше до безпомощност и ако Люк не бе закрил съвещанието, изтръгвайки ме по този начин от измамното вцепенение на дремещ вулкан, струва ми се, че щях да избухна в плач пред очите на всички.

Излязох от залата като автомат, доста след като Луи се бе изгубил по коридорите. Слепешком, като зомби се прибрах в кабинета си, водена от инстинкт за ориентация, който изненада самата мен. Строполих се като парцалена кукла на коженото кресло, с гръб към града и неговата френетична суетня, втренчена във все още празния плот на бюрото. „Утре ще инсталират вашия компютър“, беше ми обещала Клое.

- Клое?

Главното качество, което притежаваше асистентката на Давид, бе, че отговаря при първото позвъняване на телефона, в най-лошия случай при второто, но никога по-късно.

- Да, Ел... С какво мога да ти бъда полезна?

- Не ми казахте имам ли други срещи след заседанието за декора...

По-точно би било да се каже „за разголването“

- За вас не е предвидено нищо. Като за първи ден и това не ви е малко, нали?

По съчувствения тон разбрах, че се усмихва и очевидно е по-непринудена, отколкото при първите ни срещи. След като не бях проявила никаква враждебност към нея, време бе да преглътне факта, че съм жена на шефа.

- Мисля си, че... - промълвих разсеяно аз.

- Всъщност Давид ми възложи да ви съобщя, че след като Люк ви освободи, можете да се приберете у дома.

- А, добре.

Знак на внимание. На любезност. На привилегировано отношение. С една дума - Давид. Ала без съмнение той не знаеше, че брат му е присъствал на това заседание и до каква степен разрешението му за мен е избавление.

Как бих могла да остана до края на деня в една сграда с него?

- Между другото, намерихте ли пакета, предназначен за вас?

Пакет, пакет... Огледах кабинета, дирейки...

- Да... - промърморих накрая.

Не го бе поставила върху бюрото, а на един стол в ъгъла, където при отворена врата оставаше скрит за влизащите.

Беше опакован в сребриста хартия. Нов член на фамилията „Десет-пъти-дневно“.

- Чудесно. Тогава ви оставям. До утре, Ел.

Затворих, без да й отговоря. Вече бях станала.

Пратката беше по-тежка и обемиста от предишните. Освен опаковката, за чието съдържание вече се досещах - магнитна карта, писмо и покана, - тя съдържаше голяма тъмносиня кутия за бижута. Много по-внушителна от онази, в която Давид ми бе подарил пръстена на Ортанс.

Устоях на изкушението да я отворя и побързах да разпечатам плика. Естествено, магнитна карта без име и номер, очевидно за хотел „Шарм“. Писмо със същия закръглен и примамливо нежен почерк, предразполагащ към доверие.

Двайсет и два часа, сложете най-красивите си накити.

Никога преди не бе проявявал подобна загадъчност. Що се отнася до новата повеля, тя бе напълно недвусмислена и вече можех да си представя какво ще трябва да направя няколко часа по-късно.

3 - Без задръжки на погледите ще се отдадеш

Единствената изненада в тази пратка се намираше в кутията за бижута. Едва се сдържах да не извикам, когато разкрих нейната тайна. Вътре, върху копринена възглавничка лежеше най-необикновената огърлица, която някога бях виждала. Дори най-редките образци във витрината на „Нативел“ не можеха да се сравнят с нея. Тя бе съставена от три реда изключителни изумруди, на пръв поглед около трийсетина с различни размери, а към тях, инкрустирани в розово злато, безброй диаманти, разположени на висулки или в медальони по краищата. Не бе необходимо да бъда експерт, за да отгатна, че подобен накит бе част от огромно наследство, а цената му е невъобразима. Човек би трябвало да е луд, за да направи подобен подарък, и при това в обикновен картон, предоставен на небрежните пощенски служители и на секретарките.

Занемяла от възхищение, не можех да откъсна очи от този предмет, отломка от нечие достояние в миналото, попаднала по неведоми пътища в ръцете ми, когато чух звука на

мобилния си телефон, тъй банален и съвременен.

- Здрасти, момиче. Аз съм.

София, естествено.

- Здравей. Как си днес?

- Ами... Не си ли спомняш, че само преди няколко часа обядвахме заедно? Какво ти става?

- Всичко е наред... Прощавай, в момента съм малко заета.

- Ясно. И не си сама.

- Какво става с тебе?

- С мен нищо... Нищо, което да ме засяга пряко. Само че, представи си, след салатата, която изядохме заедно, наминах пак към улица „Роа дьо Сесил“.

Адресът на агенцията „Нощни красавици“.

- Е, и?

- Нали ти бях споменала, че последния път нямаше никого. Сега обаче засякох портиера. Побъбрих си с него и успях да го убедя, че съм оставила вещите си горе...

- И отвори ли ти?

- Уха... Само че по-добре да не беше го правил.

- Защо казваш това?

- Защото положението никак не е добро, миличка: помещенията са абсолютно празни. И следа няма от Ребека с нейната картотека. Дори кошчето за отпадъци липсва. Пустинята Гоби на брега на Сена.

Докато я слушах, набрах на смартфона сайта на НК. Отговорът дойде почти незабавно: „404 Ше по! &ипб“. Файлът не е намерен...Споделих с нея това ново откритие и тя тихичко се завайка. Никога не я бях чувала така да се жалва.

- Вече не съществуваме. Даваш ли си сметка: ние, горещите момичета, вече не съществуваме. Без съмнение Луи не би се съгласил с нея.

Онова, което София възприемаше като бедствие, за мен определено беше най-добрата вест през последните дни. След като „Нощни красавици“ вече не съществуваше, а уебстраницата и картотеката са изчезнали, от моята греховна дейност вече нямаше никакви следи, с изключение на няколко откраднати снимки, които могат да минат и за подправени от злонамерено към мен лице. В наши дни всеки що-годе кадърен програмист може да прилепи лице на един човек върху тялото на друг или да скалъпи видеоклип. Освен това изпаряването на Ребека заличаваше дълга ми към нея.

С една дума, не бе останало нищо или почти нищо толкова компрометиращо, че да се боя от очна ставка с Давид. Поне това си по-втарях на излизане от кулата „Барле“, вкопчена в този неочакван обрат като в спасителен пояс, който съдбата най-сетне ми бе хвърлила.

С кутията за бижута в чантата, реших все пак да направя малко отклонение, преди да се прибера у дома. Спомних си за нагайката, която Луи ми бе подарил, скрита в момента под купчината дрехи, и хвалебствията по адрес на експертите от аукционната къща „Друо“, несговорчиви, но най-прецизни в своята област. Интуицията не ме подведе и получих потвърждение за това, веднага след като влязох в техния кабинет - неугледно на вид помещение, разположено точно срещу съвременната сграда, където се намираше прочутата зала за търгове.

Моето съкровище оказа върху тях магическо действие и отчасти разсея предубеждението към моя пол, възрастта ми и лекомисления ми изглед. Един от тях бе особено експедитивен... и словоохотлив:

- Хм, познавам я. Това е една от най-известните огърлици на императрица Йожени, съпругата на Наполеон Ш.

Значи, не се бях излъгала за нейната старинност и за стойността й. Ала плешивият старец веднага охлади моя възторг, като намести очилата с дебели стъкла над червения си нос.

- Този екземпляр е дубликат на оригинала. Добра работа, но не бива да се мамите... Нерядко по поръчка на клиенти бижутерите изработвали дубликати с по-ниска стойност. По този начин, когато излизала в града, госпожата си слагала копието, а през това време оригиналът си стоял на сигурно място в сейфа.

- А как можете да разпознаете истинската огърлица?

- А, много лесно, погледнете: камъните са шлифовани по-небрежно и са доста по-малки, а понякога са инкрустирани с по-малко количество ценен метал и в резултат лесно могат да паднат при удар... Има куп подробности, така че можете да ми вярвате.

- А оригиналът?

- Той отдавна не се намира във Франция, млада госпожице. Известно време е бил притежание на царстващата фамилия в Иран, а от трийсетина години е собственост на колекционер от Сеул, когото познавам лично.

Колкото и увлекателен да бе разказът му, от него аз научих твърде малко за онова, което ме интересуваше.

- Напълно сигурен сте, че огърлицата е принадлежала на императрица Йожени?

Доколкото знаех, нито една стая в „Шарм“ не носеше нейното име. И то с пълно основание: Еухения де Монтихо, маркиза на Ардалес, на Мойа и графиня на Теба, императрица на французите и съпруга на Наполеон Ш, в никакъв случай не е била куртизанка.

Дали не ставаше дума за някаква грешка? Или за лъжлива следа?

- Категоричен съм. Всички нейни накити са изследвани и описани в нашия каталог до най-големи подробности. Йожени е притежавала една от най-богатите колекции по онова време. От друга страна, ако имате предвид конкретно тази огърлица, тя е била притежание не само на императрицата, а и на други жени.

Ето н0... Със затаен дъх очаквах да чуя името на Бог знае коя холивудска звезда.

- Безспорно най-известната от тях е Пайва.

- Пайва... - повторих машинално аз, ровейки в паметта си.

- Истинското й име е Естер Лайхман. Светска дама, основала един от най-известните салони през Втората империя. Именно тя първа купува оригинала на вашата огърлица от Йожени. За шестстотин хиляди франка, помислете си само: по онова време това е колосална сума!

- И къде е живяла тази Пайва? - продължих да любопитствам аз.

- Днес е отворен за посещения домът й на „Шанз-Елизе“, подарък от нейния любовник Гуидо фон Донерсмарк, братовчед на Бисмарк. Само че тя е обитавала много по-дълго една къща на площад „Сен Жорж“.

Същата, до която бяхме стигнали двамата с Луи.

След като се завърнах в дома Дюшеноа, цял следобед осмислях получените сведения. Арман ми поиска годежния пръстен, за да гравират върху него нов надпис: „Анабел и Давид, 18 юни 2009“.

В замяна майордомът ми връчи сгънат на четири лист с перфорация от едната страна, който моментално разпознах, и едва не изпуснах халката, която в този момент му подавах.

- Кога го открихте? - запитах аз с разтреперан глас.

- Преди малко, след обяда. Бих казал някъде между четиринайсет и петнайсет часа.

Тъкмо тогава започваше нашето съвещание в присъствието на Луи. Значи, не неговата ръка бе пъхнала листа в пощенската кутия. Дали наемаше някого за подобни по-дребни задачи? Може би Изиам, който работеше в хотел „Шарм“, не толкова далеч от улица „Тур де Дам“. Просто кратко излизане по време на почивката - и готово. Кой би обърнал внимание на някакъв си невзрачен доставчик от индо-пакистански произход в квартал, където такива като него непрекъснато пъплеха насам-натам?

Внимателно разгърнах листа, за да разсея собствените си опасения. След двата дни епистоларно мълчание не бих могла да предвидя съдържанието му, нито пък моята реакция. Дали щях да проявя безразличие? Или напротив, вълнението ми от присъствието на Луи преди няколко часа щеше да стигне до точката на кипене? Дали би си позволил да спомене начина, по който предишната вечер в известен смисъл му се бях отдала върху дивана?

Топка козина прелетя през стаята като стрела и дръпна листа от ръцете ми: Фелисите. Откакто бе тук, тя минаваше последователно през периоди на униние, скрита в дъното на някой шкаф, на топка върху меката купчина на пуловерите ми, потъваше в непробуден сън, прекъсван от редки пристъпи на еуфория, по време на които внезапно се сдушаваше със Синус и Косинус, мопсовете на Давид, и тогава действаха задружно като апаши на панаир. Ето че сега бяха избрали като място за игра нашата спалня. Тримата се въртяха в кръг, гонейки се бясно. Същински филм на Текс Ейвъри.

Убедена, че така ще избяга от своите преследвачи, котката внезапно скочи през полуотворения прозорец. Понечих да го затворя и да сложа край на лудориите им, когато видях как Фелисите се катери по стената, която отделя нашата градина от съседната градина на госпожица Марс. По мяукането разбрах, че е стигнала до място, откъдето не знае как да се върне.

Две минути по-късно позвъних по модерния интерфон на номер едно, на улица „Тур де Дам“. Зърнах над синята врата напълно запазена стара емайлирана табелка с овална форма:

Бюро за младежки екскурзии

След като дълго натисках бутона, накрая на вратата се появи мъж в работен комбинезон. Изгледа ме не особено любезно, защото очевидно бях прекъснала работата му. Беше здравеняк с бръсната глава и челюст, широка едва ли не колкото челото. Напомни ми кечистите от шейсетте години. Изгледа ме от главата до петите, без дори да обърне подобаващо внимание на гърдите ми, които се повдигаха учестено.

- Да?

- Добър ден - с подкупваща усмивка го поздравих аз. - Съседка съм ви от номер три. Струва ми се, че моята котка прескочи във вашата градина.

- Хм... Е, и какво?

- Сега тя е от другата страна на стената и не може да се върне обратно.

„Моята котка“, „тя“... Не можех да произнеса думата котка пред някого, особено пред непознат, без да се изчервя при мисълта за непристойното значение на умалителната форма. Предпочитах всякакви граматични извъртания, но така или иначе събеседниците ми се досещаха какво ми е на ума.

- Сигурна ли сте?

- Да. Видях я да прескача.

- Окей - изръмжа мъжът. - Сега ще погледна.

Понечих да го последвам във вътрешността на сградата, но той рязко захлопна вратата под носа ми и по този начин ми даде да разбера, че там нямам място.

Иззад затворената врата ясно се чуваше шум от строителни работи. Наложи ми се да ги слушам доста дълго. Накрая мъжът се появи, държейки натрапницата за врата така, както майката котка пренася малките си.

- Вашата ли е? - запита безцеремонно той.

- Да... Благодаря ви.

Едва-що поех Фелисите, и вратата отново се захлопна, без поздрав или дори едно „довиждане“. „Негодник, но почти“, както се изразяваше в такива случаи София.

Перфорираният лист си бе останал там, където тримата немирници го бяха отмъкнали. Най-сетне можех да се запозная със съдържанието му.

Безвкусна шега ли бе това? Или обикновена разсеяност... Как иначе бих могла да разтълкувам

празния лист?

Седнах на ръба на леглото, вперила унесен поглед към градината, където Фелисите и двете мопса отново бяха подхванали игра. Не ми трябваше много време, за да разбера смисъла на това безмълвно послание. След като страницата беше празна, на мен се падаше да я изпиша. Всички тези бележки, всички нахлувания в меандрите на моето либидо, са били предназначени да ме доведат до този момент, когато на свой ред ще хвана перото и ще дам воля на порива да изразя моите желания.

Звукът на мобилния телефон прекъсна мислите ми. Сякаш за да ми даде утеха след грубото отношение на съседа, мама ми бе изпратила есемес. При това дълъг:

Здравей, скъпа, мама е. Надявам се, че първият ти работен ден е минал добре. Впрочем, Ел, не се надявам: сигурна съм в това.

Доверието на мама в мен не познаваше граници.

Аз не съм много добре. В крайна сметка, питам се дали е разумно да предприемам пътуване до САЩ. А освен това, както знаеш, госпожа Шапюи твърди, че болницата „Макс Фурестие“ била сред петте най-добри в департамента О дьо Сен. Какво повече биха могли да направят американците?

Майка ми, непоносимата й съседка и манията й да вижда всичко през стъклата на малките си очилца. Не толкова от невежество или от тесногръдие, колкото от скромност. Сякаш не заслужаваше нищо повече.

А, да не забравя, днес ми се случи нещо приятно: твоят Давид отново ме глези. Калисони от Екс и възхитителни божури. Това е чудесно, но, скъпа, трябва да му кажеш да престане! Вече не зная къде да слагам подаръците му...

Мама Мод бе готова да повярва на всяка вълшебна приказка, стига аз да съм главната героиня в нея.

Хайде, целувам те най-сърдечно. И не ми се обаждай. Сигурна съм, че тази вечер имаш по-приятни неща за вършене.

Едва събрах смелост, но все пак позвъних. Направих го няколко пъти, но все даваше заето. Не минаваше ден да не й се обадя. Това бе част от ритуалите ни, още преди да се разблее, и в още по-голяма степен след това. Обикновено й се обаждах по едно и също време, в късния следобед. Слушах я как се оплаква от Лор Шапюи и дори се смеех за нейна сметка. Говорехме си за обикновени, прости неща, но и на двете ни бе приятно.

Един час по-късно, когато светлината, нахлуваща през високите прозорци, започна да придобива оранжев оттенък, дочух откъм хола шум, който очевидно не се дължеше на четирикраките обитатели на къщата. Тъй като Арман обикновено вършеше работата си дискретно и едва ли не крадешком, което би могло да се стори подозрително на някои, то източникът би могъл да бъде само...

- Ел, скъпа! Аз съм!

Давид се прибра у нас в осемнайсет часа: в това изречение имаше дума, която сякаш не се връзваше с останалите, и това не беше местоимението, защото от ден на ден аз все по-добре се вписвах в това убежище на спокойствието и лукса, вече се чувствах „в моята къща“.

- Ще слезеш ли долу при мен?

Отекна веселият лай на кучетата, които също се радваха от ранното завръщане на техния стопанин. Тракане на отваряни и затваряни врати в дирене на играчка за животните или на чаша за подкрепителното уиски.

- Арман, тук ли сте? - провикна се той. - Ще дойдете ли при нас в хола?

Аз първа се озовах сред неопомпейския декор на големия салон. За разлика от нашата спалня и на служебните помещения, като кухнята или банята, той бе изцяло издържан в автентичния дух на сградата. Тук всичко бе както някога, дори мебелите в стил Ампир, фризовете с цветни мотиви и цели ята птици и пианото-полуроял в срещуположния на градината ъгъл.

Целувката, която Давид положи върху челото ми, сякаш също идваше някъде от миналото. При това тя не беше лишена от нежност.

- Трябва да знаеш, че си направила силно впечатление на всички!

- Наистина? - зачудих се аз с престорена скромност.

Той ми се усмихна така, сякаш това бе очевидно потвърждение на предсказанията му за моето бъдеще.

- Ами да! Люк и Албан говорят само за теб. И дори Луи, който, трябва да си призная, в началото имаше известни резерви за главоломното ти назначение, сега е приятно изненадан от активното ти участие в съвещанието с Крис и Филип. Може да се каже, че за по-добро начало не би могла и да мечтаеш!

Начало, по време на което Луи се бе отнесъл към мен като към вещ. Начало, когато за пореден път бях попаднала под властта му. Ако не беше новината за „Нощни красавици“, несъмнено щях да си помисля, че съм минала през едни от най-неприятните моменти в живота си. И че това начало предвещава скорошния край на присъствието ми в БТВ.

- Арман! Хайде, влезте!

Майордомът се появи на вратата на просторния хол, където се бяха събрали и тримата четирикраки обитатели на дома. Червените петна по кръглото му лице, особено видими върху носа и бузите, контрастираха със снежната белота на косите и веждите. Лете и зиме той неизменно носеше панталон от кафяво кадифе, бяла риза със закопчана над нея жилетка и кожени мокасини.

- Затова исках днес и двамата да се приберем по-рано у дома - обърна се към мен Давид. -Сега Арман ще направи кратка равносметка за приготовленията.

- И слава богу, всичко се нарежда чудесно - обяви слугата с дълбокия си, мек глас. - Откъде искаш да започна?

Открих с известна изненада, че се обръща към Давид на „ти“, а и той му отвръща със същото. Сякаш двамата бяха баща и син от аристократична фамилия или от средите на едрата буржоазия. По всичко личеше, че след смъртта на Андре и на Ортанс, Арман бе поел донякъде ролята на баща за братята Барле.

- Вие решете.

Арман извади от джоба на жилетката очила с рогови рамки и ги намести върху червения си нос. После с тяхна помощ се взря в бележника, който до този момент ревниво притискаше към гърдите си, сякаш се боеше да не издаде отговора на някаква загадка.

- И така... Като начало благодарете от мое име на госпожица Петрили. Вече получих копие от

документите й за самоличност и подписания формуляр.

- Чудесно!

Поне веднъж София да се отнесе сериозно към задълженията си.

- Вашите документи, госпожице, са депозирани в кметството. Наложи се да настоя, за да ви прибавят към списъка на двойките, които сключват брак същия ден. В средата на юни и само десет дни преди уречената дата, никак не беше лесно. За щастие, тази година осемнайсети се пада в четвъртък, а не в събота. Ако не беше така, нямаше да успеем!

- В колко часа е церемонията?

- В тринайсет. Не е идеално, признавам, но предлагам преди това да почерпиш гостите тук с чаша шампанско, а след това да отидете пеша до кметството. Няколко коктейлни хапки ще помогнат на стомасите им да изчакат обяда.

- Много добре - одобри Давид, който видимо бе на седмото небе.

Аз самата приемах като добро предзнаменование лекотата, с която Арман разпръсваше един по един облаците, надвиснали над нашия съюз. Благодарение на него всичко, изглежда, щеше да мине като по вода. Като се изключи влошеното състояние на мама, сватбата ни се очертаваше под щастлив знак. Дори нещо повече...

- Как мислиш, дали да разкрия пред Анабел нашите малки тайни?

Мъжът с бяла грива придоби тайнствен вид и погледна към бъдещия ми съпруг.

- Може! Все ще остане нещо и за самия ден!

Тайни? За какви тайни ставаше дума?

Потръпнах при мисълта, че има неща, които крият от мен, но се постарах да приема това като очакващо приятна изненада момиченце.

- Хайде! - подканих аз Арман.

- И така: първо, трябва да знаете, че всички от вашия списък са приели поканата.

„Дори Фред?“, зачудих се вътре в себе си аз.

- След това ще трябва да ми помогнете да направя разпределението на местата около масата. Двеста и петдесет души не могат да бъдат разположени случайно, а още по-малко в последния момент.

Добре бях чула: говореше за двеста и петдесет гости... Много повече, отколкото въобще си бях представяла.

- Та ние няма да можем да поберем всички! - възкликнах аз, като огледах размерите на помещението.

- Малко ще им е тесничко. Затова ще опънем два сенника в градината. От само себе си се разбира, че заедно със сцената, бара, предвидените развлечения и задължителната дистанция за фойерверките... Не остава много място. Все пак направих разчет и се оказа, че ще се справим, без да оставим у гостите впечатлението, че чакат метрото в час пик.

- Ами ако вали? - запита Давид.

- Направих справка с „Уедър Ченъл“. Те са категорични. Между петнайсети и двайсети юни в Париж няма да падне дори капка дъжд. А това го казва най-сериозният метеоканал. Доколкото знам, до него се допитва НАСА при изстрелването на космически кораби.

Този дяволски Арман имаше отговор за всичко и като същински Мерлин градеше около мен вълшебния свят, който ми предстоеше да обитавам заедно с Давид.

- А що се отнася до онази, за която говорихме?

- Ще бъде тук, няма проблеми. Дори обеща да участва директно във вашето предаване, Ел, на избрана от вас дата.

- Гениално! - възкликна по детински разпалено Давид.

- В зависимост от разпределението на нейното време и пребиваването й във Франция, разбира се - побърза да уточни Арман.

Престорих се, че не разбирам за какво става въпрос, тъй като именно това се очакваше от мен.

- „За която говорихме“?

Вместо отговор Арман измъкна най-новия диск на изпълнителката, която щеше да пее специално за нас през този ден само на няколко крачки оттук, а тя бе най-прочутата звезда от последните трийсет години.

Не харесвах кой знае колко нейната музика, едва ли имаше човек на този свят, който да не мечтае известна личност като нея да присъства на неговата сватба.

- От друга страна, нейният агент беше категоричен: един час концерт и нито минута повече.

- Това колко прави? - заинтересува се Давид. - Петнайсетина песни?

- Толкова. Дванайсетина плюс два-три биса. Чашата шампанско и парчето торта са бонус, стига да пожелае да остане още четвърт час след изпълнението.

Просто не можех да дойда на себе си. Мадоната на попмузиката не само щеше да ни поздрави лично, а и щеше да остане на микрофона в продължение на цял час!

Давид също ликуваше.

- Специални благодарности за това, Арман.

- Моля ви.

- Сега, ако нямате нищо против, бих искал да остана за момент насаме с Ел.

- Разбира се.

Стегнатият в жилетката силует се оттегли, оставайки след себе си леко ухание на одеколон.

Луи умееше да докара тялото ми до трепет, без дори да го докосне, но пък Давид притежаваше необикновената способност с няколко думи да изцелява всички мои детински болки: нито за момент не се съмнявах, че чудесата, осъществени от Арман, са резултат от неговите нареждания. С него преставах да се чувствам скромно момиче, изоставено от своя баща и отгледано от безпаричната си майка. Ставах такава, каквато той ме бе видял пръв измежду всички, включително своите подчинени: компетентна, уверена в себе си... настъпателна. А това ме изпълваше с неописуемо въодушевление.

Ала макар да бях до такава степен глезена, макар да бях непрекъснато обсипвана със знаци на внимание и приятни изненади, все пак си оставах по-скоро зрителка, отколкото действащо лице в предстоящото събитие, сякаш бях една от поканените. Твърде лесно бе само да одобрявам предварително направения избор, но това до такава степен ограничаваше моето участие, че едва ли щях да се учудя, ако в последния момент ми съобщят, че не аз, а друга ще бъде младоженката. Искаше ми се в моята златна клетка да имам право на собствено мнение относно цвета на хранилката и на нейното съдържание. Струваше ми се, че в цялата тая изпипана по конец организация няма нищо спонтанно, няма нищо, което поне малко да напомня сватбата на Давид и Орор, понесени от крилете на страстта!

- Запазил съм ти и една последна изненада...

Може би скок с парашут над дома Дюшеноа в булчинска рокля, нещо като Джони Холидей на Стад дьо Франс?

- Да? - измърках аз.

Или пряко предаване на сватбената церемония по БТВ?

- Нямах време да споделя с тебе... Щеше ми се обаче сватбеното ни пътешествие да не е на място, което всеки може да види на пощенска картичка.

Без всякакво съжаление заличих от съзнанието си гледките на безкрайни плажове и лазурно море. Знаех, че разполагаме с цял един живот и с необходимите средства, за да можем да си позволим по-късно подобни капризи.

С пресилена веселост го подканих да разкрие тайната.

- Тогава... Къде ще заминем?

- На брега на морето... Само че не накрай света, а тук. Искам да кажа във Франция.

- Сега очакваш да отгатна, така ли?

Веселото ми предложение, изглежда, го смути.

- Не... Не. Исках просто да знаеш, че за мен това място е по-важно от всяко друго. Дори по-важно от този дом. И исках да го споделя с теб.

- Дадено - съгласих се аз с покорна усмивка. - Само че не желаеш да ми го разкриеш, преди да е настъпил моментът, или се лъжа?

- Точно така!

Неочаквано върху лицето му грейна белозъбата усмивка на филмова звезда.

На брега на морето... място, тъй значимо в неговите очи, че не би могъл да си представи друго за нашата първа брачна нощ... Поклонение, което благодарение на нашата любов за него щеше да има целебно действие. Кое друго би могло да бъде, освен мястото, където Орор бе намерила смъртта си?

Тогава мислите и думите ми се сляха в едно:

- Халката, която ми подари...

- Знам, че ти е малка. Арман ме предупреди, че си му я дала, за да я преправи.

- Не, не е това... Този пръстен не го е носила само майка ти, нали?

Той замръзна на място и внезапно придоби безстрастно изражение, тъй неприсъщо за него.

- Вече си го поставял на друг пръст преди моя.

- Кой ти е наговорил подобни глупости?

Пред мен вече не се намираше моят съблазнител, мъжът с кадифен глас, а индустриалецът, хладнокръвното същество, което организира живота си, сякаш провежда рисковани финансови операции.

- Халката, Давид... Тя сама говори. Нали вие с Орор сте се оженили през хиляда деветстотин

осемдесет и осма година?

Лицето му рязко се сви. В този момент то по нищо не се различаваше от лицето на Луи. Нежността му се бе стопила и не след дълго видях как пред мен се появява чудовищен хибрид на двамата братя Барле.

- Хиляда деветстотин осемдесет и осма - натъртих аз. - Това е последната дата, гравирана във вътрешността.

- Говориш каквото ти дойде!

Той неочаквано рязко пристъпи напред и в миг се озова опасно близко до мен със заплашително изражение.

- Орор Делбар - наслуки казах аз. - Тя е била твоята първа съпруга... Да или не?

- Луи ли ти надрънка тези небивалици?

Мълчанието ми бе като потвърждение. Ясно виждах усилията, които Давид полага, за да се овладее. С всяко вдишване постепенно връщаше властта над нервите и думите си.

- Нямам представа този кретен каква шега си е направил с тебе, за да ти направи впечатление... Вярно е, че когато бяхме на двайсетина години, двамата се запознахме с Орор Делбар. Онова, което не ти е казал, е, че самият той си загуби ума по това момиче. Дори искаше да се жени за нея. Истината е, че за съжаление на двамата, тя се влюби в мен.

- Но ти не?

- Не, аз не.

Тогава неочаквано за него, твърде бързо, за да не може да реагира, го хванах за левия лакът и с все сили дръпнах лентата на китката му. Той се намръщи от ярост. Или може би от болка?

- Значи, не заради тази Орор си причинил това на ръката си? Сигурен ли си?

Опита да се освободи, но аз го стисках здраво, вкопчена в него като в щастието си, като блъскан от вятъра и огромните талази моряк в корабните въжета. Всяко негово усилие да се освободи ме люшкаше като поредната вълна.

- Пусни ме! Причиняваш ми болка!

- Отговори ми, Давид...

Плесницата дойде изневиделица. Тя ме накара веднага да пусна ръката му. После натиснах бутона, който притежава всяка жена и който при най-малкото докосване отпушва порой сълзи.

- Прости ми... Ел... Аз...

Изправих се, унизена, разтърсвана от ридания, които с остатъка си от гордост се опитвах да потисна. И тогава с дрезгав, сякаш чужд глас, просъсках:

- Махни се... Махни се... Мамка му!

Очевидно той разбра, че няма да може да ме успокои или да ме задържи, защото успях да прекося хола, без да срещна препятствие, без ничия нежна ръка да ме удържи. Грабнах дамската си чанта от масичката до входната врата и жилетката, която бях оставила там.

Машинално погледнах към пясъчния часовник в другия край на хола и видях, че е изтекла в долната част близо половината от съдържанието му. Долепили лапи върху него, Синус, Косинус и Фелисите напразно се опитваха да хванат през стъклото пясъчната струя. В яростта и бързината си, вече с единия крак отвъд прага, неволно си помислих, че онова, което изтичаше там, бе толкова недостижимо за мен, колкото и за ноктите им. Всичко течеше бързо като този пясък, включително моят живот.

Едва когато човек порасне и започне да възприема сигналите, идващи от тялото му, не като оскърбление или предателство, тогава придобива способността да долавя зараждащата се в него решителност, разсейващите се съмнения и да се подготви за действие. Дишането се учестява, или напротив, става по-спокойно. Мускулите се напрягат или се отпускат. С това искам да кажа, че не е необходимо да си изключителна жена, за да почувстваш физичес-ките знаци, предизвикани от желанието за борба. Напрежението преди сражение. Жизненият порив за защита или закрила.

Когато побягнах от дома Дюшеноа, беше едва осем вечерта. Ето защо се разхождах без цел цели два часа, без нито за момент да изпитам нужда да приседна или да отдъхна, нито дори да си поръчам един коктейл „Монако“. Напротив, чувствах, че трябва да съхраня тази войнствена решимост, силата на боец, която ме изпълваше докрай.

Върни се, моля те. Бих искал да успеем да поговорим на спокойствие. Обичам те.

Крачейки, изтривах едно по едно съобщенията на Давид, без да отговоря на нито едно от тях. Всеки път, когато натисках бутона за премахване, гневът ми срещу него сякаш се засилваше. Можеше да ми изпраща колкото си ще сигнали за помирение, но нямаше да може да ме разколебае: щях да прекарам вечерта в „Шарм“ Без съмнение за да го накажа; за да подиря там освен това онази странна утеха, която носи подчинението и съпътстващото го падение.

Въпреки това постепенно забавих ход и неусетно ме обзе странно спокойствие. Виждах във въображението си тъмните очи на Луи, които той присви, когато в края на съвещанието произнасяше онези предназначени за мен думи: горещи момичета.

Отивах на тази проклета среща не само за да му се отдам, но и да изтръгна от него няколко драгоценни късчета истина. Не играех на страната на единия срещу другия. Играех преди всичко моята собствена игра. Какво би могъл да отговори той на версията на Давид? Дали историята с Орор Делбар не бе обикновено юношеско увлечение, нищо повече от епизод в сериала на тяхното вечно съперничество? Ако това наистина беше така, защо Давид рязко бе отбягнал моя въпрос за ръката му?

Така на влизане в хотел „Шарм“, след като бях обикаляла квартала с единствената цел да дам воля на яростта си, вече бях проникнала до същината на интригата. Готова бях да сграбча за гърлото всеки или всяка, ако се опиташе да ми се противопостави...

Господин Жак, например, с непоносимото си раболепие.

- Здравейте, Ел...

- Не зная какви ги кроите с Луи Барле... - изръмжах към него аз, без да дочакам да стори обичайните си поклони. - Искам само да ви кажа, че този път няма да позволя току-така да ме заключат в някоя от тези стаи. Направете го още веднъж и веднага подавам жалба! Чувате ли ме?

След моментно стъписване той се извиси с целия си ръст и възвърна обичайната си изисканост и увереност. След това ми отвърна с приветлива усмивка, натъртвайки съзнателно върху всяка сричка:

- За какво ще подадете жалба, драга Ел? За активно привличане на клиенти? За проституция? Двама или трима постоянни клиенти на хотела незабавно ще свидетелстват, че сте им

предложили прелестите си срещу заплащане в брой. Това ли желаете, госпожице?

Макар да разкриваше истинското си участие в играта, той все пак не изоставяше прословутата си любезност. Дори заплахите му си оставаха образец на куртоазия и вежливост, която бе особено ценена от чуждестранните му клиенти.

- Да не говорим, че още сега мога да ви забраня достъпа до стаите - добави той, уверен във властта си над мен. - А не вярвам това да отговаря на вашите очаквания. Инак нямаше да бъдете тук тази вечер в отговор на повикването и точно в уречения час.

С това доказваше, че кроежите на Луи за него изобщо не са тайна. Нито пък моето желание да се срещна с него, макар да се заблуждаваше относно мотивите ми.

Канех се да мина в контранастъпление, да му напомня, че съучастието му ми е известно и лесно мога да докажа пред полицаите, и дори пред далеч по-строгото в това отношение правосъдие, че прословутите „стаи под наем на час“ в действителност превръщат хотела в обикновен публичен дом, когато зад гърба ми някой радостно възкликна:

- Ел? Ел, това вие ли сте?

Обърнах се рязко, с опънати докрай нерви, готова да зашлевя поредния натрапник, когато разпознах моя клиент от миналата седмица, свенливия четирийсетгодишен мъж с атлетично тяло, който в интимна обстановка задаваше нелепи въпроси от рода на: „Имаш ли предпочитание за позата?“ Същият, който наивно вярвах, че ще бъде последният.

- Здравейте... - промърморих аз изненадано и със сподавен гняв.

Ала най-досадно от всичко не бе ненавременната му поява. Редом с него, държейки го под ръка, стоеше метиската с не-обикновена пластика, с която Луи парадираше вечерта, когато се запознахме. Също както тогава, тя бе прилепила тяло в своя кавалер и хвърли към мен поглед, пълен с върховно презрение.

Дали някога бе работила за „Нощни красавици“? С изчезването на сайта и на картотеката нямаше да мога да проверя това. При всички случаи предположих, че с оглед физическите достойнства на тялото й би могла да предлага услугите си самостоятелно, без да прибягва до услугите на посредник.

Мъжът ме изгледа по-скоро с изненада, отколкото с желание, и според мен твърде гръмогласно изрази учудването си:

- Честна дума, вие сте вездесъща!

- Моля?

- Почакайте... Нали вас забелязах преди четвърт час на площад „Сен Жорж“?

Вярно бе, че се бях шляла без цел по улиците, заслепена от тревога и от преследващите ме призраци, но бях почти сигурна, че не съм минавала по този площад.

- Да... Да, сигурно съм била аз... - съгласих се, за да не му противореча.

Сбогувах се с двамата възможно най-възпитано при създалите се обстоятелства и се втурнах към асансьорите, където ме очакваше моят грум. Тази вечер почти съжалявах, че това не беше кроткият и плах индиец Изиам, а риж дангалак с чип нос, по-луничав от самата мен.

- „Пайва“, ако обичате.

- „Пайва“ - повтори той. - Четвърти етаж.

Всички врати бяха в сребрист цвят със съшия сияен опалов оттенък, който Луи бе избрал за своите писма. От това заключих, че този етаж по един или по друг начин е негов или дори само и единствено негов, което означаваше, че пристъпвам в неговото царство.

Без да каже нито дума, рижият ме отведе до една врата и вместо мен пъхна картата в четящото устройство. С леко изскърцване вратата се завъртя на пантите и се разтвори мудно, разкривайки обстановка, която по своята бароковост надминаваше всички декори, сред които ми се бе случвало да попадна на това място.

Подобно на оригинала, който все още можеше да се види на „Шанз-Елизе“, тази имитация на апартамента на маркизата от пръв поглед привличаше вниманието с разточителството на драгоценни материали и орнаменти. Безспорно най-удивителният елемент на тази стая в стил, типичен за Втората империя, бе таванът с резбовани и позлатени дървени кесони с разнообразни геометрични форми, като квадрати, овали или ромбове, чиито изпъкнали части на места висяха над пода като сталактити с двусмислени жълъдовидни върхове.

Редом с неизменните две огромни огледала, обрамчени с антични колони и разположени едно срещу друго, имаше и камина, крепена от елегантни бронзови кариатиди, която за мое удивление се намираше под прозореца. Дали не беше просто декоративна?

Със своите фигури и разцветки копринените тапети напълно съответстваха на дебелия пурпурен мокет на пода, който заглушаваше тракането на токчетата ми. С глупавата надежда да впечатля моя противник, бях избрала вечерните обувки, останали от облекло номер три, което Ребека ми бе купила. Дванайсет сантиметра женско самочувствие и неудобство при ходенето. Времето, когато пазарувахме с нея по големите булеварди, ми се струваше толкова далечно...

Не изчаках никакво указание и сама ги свалих, за да позволя на ходилата си да се насладят на мекотата на вълнената тъкан. С прекрасните накити, които си бях поставила, включително огърлицата на Йожени, поне според самата мен, бях в пълна хармония с обстановката. Не бях обикновена посетителка, бях Пайва.

Вече бях забелязала, че в тази стая, за разлика от предишната, нямаше никакви съвременни технически устройства, или поне не се виждаха такива, но ето че до слуха ми достигнаха звуците на музика и разбрах, че все пак тук има скрити някъде зад ламперията тонколони. Познах мелодията... но не можех да се сетя за названието и изпълнителя.

- Това е Тунели на Аркейд Файър.

Дъхът ми мигом пресекна от уплаха. След това различих гласа, който постепенно стана по-силен, следвайки ритъма на барабаните, волютите на пианото... Глас, тъй нежелан и същевременно тъй близък. Гласът на Луи, който посрещнах с облекчение и с удоволствие, което не можех нито да отрека, нито да потисна.

Откъм вратата се чу изщракване на ключалката, което ми показа, че за пореден път съм негова пленница.

След като стъписването ми премина, направих опит да взема инициативата и се обърнах към него високо и естествено, все едно че беше редом с мен. Непознат прилив на кръв пулсираше в слепоочията ми, в основата на шията и в долната част на корема.

- Няма ли поне за малко да прекратите тази комедия?

- Комедия ли? В случая еротична комедия... Където вие напълно влизате във вашата роля, Ел. Желаете ли да ви покажа вашето снощно изпълнение, за да ви убедя в това?

Фактът, че бе записал на видео всичко, изобщо не ме изненада. Просто още една опора, която се изплъзваше изпод краката ми.

Не знам защо, но се сетих, че предишната вечер самотните ми изяви бяха напълно лишени от музикален съпровод. Освен ако виковете и пъшканията на двамата актьори от екрана не се приемат като напълно подходящ саундтрак...

- Да се открие съвършената музика за правене на любов е трудна работа - продължи той иззад кулисите. - За някои това дирене продължава цял живот. Ето аз, например, от години търся и все още не съм уверен, че съм намерил идеалната партитура.

За мен бе ясно, че единственият начин да го накарам да говори, да го привлека постепенно на мой терен, бе на първо време да приема неговите правила. Едва тогава бих могла да придобия достатъчно власт над него, за да го принудя да ми отреди няколко мига откровеност и късчета истина относно общото му минало с Орор.

- И каква според вас би трябвало да бъде тази сексуална музика? Любопитна съм...

Неочакваният интерес от моя страна, изглежда, го завари неподготвен, защото той забави отговора си.

- Бавен ритъм - отвърна най-сетне той, - с почти механична повторяемост. За повечето от нас насладата идва само в резултат от неуморното възпроизвеждане на едно и също движение, на едно и също дразнение... Подбраната музика трябва да бъде в унисон с тази равномерност, с това упорство да докараш до екстаз другия.

- Съгласна съм. Доверявам се на думите ви. Само че дайте някакъв пример. Сигурна съм, че разполагате с куп такива.

- О, не е нужно да си меломан. Някои популярни фрагменти от музикалното наследство са едва прикрити оди на сексуалността и следват нейния специфичен ритъм. По-конкретно Болерото на Равел, с неговото кресчендо и избухването на финала.

Метафората наистина беше очевидна. Въпреки това настоях:

- И какво друго? Нещо, което можете да ни пуснете тук и сега...

- Не зная...

- Нещо като, което да съответства на мен... - провокирах го аз. - За мен.

Подобно предизвикателство от моя страна не ми даваше особено предимство, но все пак ми се стори, че изравнява силите. Вече не бях една от белите гъски, които той принасяше в жертва на еротичните си прищевки. Превръщах се в пълноправен партньор и тази мисъл сама по себе си ме изпълни със задоволство.

До този момент не бях обърнала особено внимание на леглото. При това не бих могла да го пренебрегна, защото то бе масивно, с резбовани дървени табли, по които различих ангелчета с лири и арфи.

В горния край на леглото зърнах маска. Тя никак не приличаше на анонимните бели маски, без особен стил, които носеха предишния път двамата любовници. Това бе по-скоро модел от венецианския карнавал. Тя ме накара да се сетя за един от малкото еротични филми, които бях гледала под благовидния предлог, че е културно явление: Широко затворени очи на Стенли Кубрик. Това бе, между другото, и един от редките филми от моя кинематографичен пантеон, който, преработен от въображението ми, бе способен да предизвика у мен възбуда. Като мълния в съзнанието ми се мярна образът на разкошната гола жена, на високи токчета като моите днес, която накрая се озова в хладилната камера на моргата под слисания поглед на Том Круз, готов да положи вечна целувка върху посинелите й устни.

- Това например... - отвърна Луи след пауза, през която според мен бе търсил подходяща музика.

Натрапчив ритъм изпълни стаята и аз с трепет познах равномерното бумтене, което отекваше в корема ми. Обожавах това...

- Карма Кома - на свой ред обявих аз. - Масив Атак.

- Виждам, че познавате класиката. Това е направо удивително, предвид вашата възраст. Без съмнение, когато този албум е излязъл, сте били на не повече от осем-девет години.

- Именно това е отличителната черта на класиката, нали? Да надживее своето поколение.

Предмет на неговия подбор бе не само музиката. Текстът в не по-малка степен носеше посланието, което Луи не бе в състояние да формулира сам. Гласът в 3^ на певеца от митичната бристолска група се намеси в другия, безмълвен диалог, който водехме двамата:

Уои тгв уои мап( Ъе т(к те Гуе по(ктд (о дгге

Между две строфи на тази омагьосваща мелопея отново се понасяше ритъмът на барабаните и звукът на флейтата, който неумолимо ме караше да полюлявам ханш. Без изобщо или почти да си давам сметка, бях започнала да танцувам с едва доловими движения. Транс: това бе темата на подобна композиция. И може би също сексуален акт?

Все пак не биваше да позволявам за пореден път да изпадна в плен на неговото коварство и извратеност. Трябваше да издържа, отново да пристъпя към схватката, заради която бях дошла тук:

- Орор на колко години щеше да бъде днес?

- Не виждам какво общо има тя с това! - рязко възрази той.

- Давид твърди, че вие сте изгубили ума си по нея.

- Това е абсурдно! Та нали той се ожени за нея! Той бе този, който...

Замълча, сякаш друга част от самия него вземаше връх над онази, която бе готова да разкрие себе си. Накрая все пак довърши:

- ...Който си причини подобно нещо заради нея.

По този начин поне потвърждаваше първия си разказ, в който Давид е бил готов на всичко заради Орор, и, значи, в него се съдържаше истината. Това, че после се бе отрекъл от думите си, бе само част от играта с мен.

- А вие... Вие също сте били влюбен в нея, нали?

В отговор настъпи продължително мълчание, а след това звукът на музиката се усили. Сега тя отекваше от стените като допълнение към декора, придавайки му обем и необикновено, трепетно, почти живо присъствие.

- Би трябвало да зададете този въпрос на онзи Луи, отпреди двайсет години - избягна отговора той. - Аз мога да говоря единствено за това, което чувствам в момента.

Вече не долавях никакъв друг шум, освен задушаващия натиск на музиката, която вече бе почти оглушителна, но въпреки това бих могла да се закълна, че в стаята има някакво движение. Някой се прокрадваше към мен. Отначало се стъписах, а след това приближих до отсрещната на леглото стена и установих някаква едва доловима промяна в нейната повърхност, която така и не можах да определя веднага. Едва когато отвсякъде зейнаха еднакви по форма отвори, разбрах какво всъщност се случва: в стените се бяха появили най-малко двайсетина малки, подобни на обикновени отверстия шпионки. Зад всяка от тях имаше око, което внимателно следеше всяко мое движение.

- Съблечете се, Ел.

- Нали не си въобразявате, че аз...

- Те ви очакват - прекъсна ме той.

Вперените в мен очи примигнаха, сякаш за да потвърдят думите му. „Без задръжки на погледите ще се отдадеш“, гласеше актуалната повеля. Значи, така той стигаше до оргазъм? От разстояние? Без изобщо да докосне желаната от него жена?

Може би дори това бе резултат от донякъде тайно и негласно съглашение между него и Давид: единият се наслаждаваше на онази, която другият няма право дори да докосне. Давид бе несъвършеният и непохватен актьор, а Луи - вечният зрител, в плен на потискано от чисти идеали желание, от сублимирала сексуалност, при която плътта е по-скоро мечта, отколкото плячка. Дали и Орор е била предмет на подобна подялба? А що се отнася до мен, възможно ли бе Давид да не знае нищо за играта, която неговият брат води за моя сметка, определяйки ми ултимативно мъчителни за мен срещи?

Истинска история: някога, когато времето позволяваше, мама простираше прането навън, пред вкъщи. В един момент, когато бях на петнайсет-шестнайсет години, възраст, когато женските форми вече са налице, части от бельото ми, слипове и сутиени, започнаха да изчезват от простора. Отначало обвинихме за това „палавия вятър“, както пее Брасенс, чиито пориви избирателно отмъкваха долните дрехи на току-що разцъфнала девойка, без да обръщат внимание на онези, които принадлежаха на зрялата жена. При четвъртия подобен случай решихме да стоим на пост и да бдим от прозореца на дневната над драгоценните ми дрешки. След цял месец очакване на мен се падна да разкрия загадката: един ден забелязах как нашият съсед отляво, пенсиониран ерген на около шейсет години, протяга от прозореца на своята баня въдичарски прът и закача на кукичката памучните ми гащички, които бяха тъй леки, че той без никакво усилие ги сваляше от щипките и ги прибираше с помощта на макарата. Зърнах дори как с блажен вид ги поднася към носа си. Този ден се

почувствах посрамена и омърсена, сякаш отвратителният старец бе допрял нос до моята все още девствена пичка пеперудка. При това именно с тази картина в съзнанието през последвалите месеци се галих с особено настървение, като всеки път не забравях да забърша избилата влага с памучния триъгълник, сякаш за да предоставя на обонянието му нещо, което той никога не би могъл да подуши. Толкова млада, а сякаш вече извратена...

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

Като че за да прекърши моята решимост, в обстановката настъпи нова удивителна промяна: под всяка от шпионките се появи нов отвор с квадратна форма, голям колкото през него да мине ръка. И действително към вътрешността на стаята мигом се протегнаха няколко ръце, опитвайки се да докоснат онова, което се намира в нея, но все още остава недостижимо, тоест аз.

- Виждате ли как ви желаят! Няма мъж на този свят, който да не би ви пожелал.

Стори ми се, че музиката е започнала отначало, стягайки ме в примката на своята натрапчивост. Луи явно се стремеше да засили смущението ми, да не оставя на мира ума и тялото ми, прибягвайки до всички възможни средства, за да сломи съпротивителните му сили, да го разтвори като зрял плод и накрая да извади наяве скритите ми желания.

- Вие притежавате такава красота... Покажете ни я.

Гледах протегнатите жадно към мен пръсти със смесица от страх и лудо желание, люшкайки се от единия до другия край на стаята, готова да се оставя те да ме докоснат. И именно тогава Луи повелително разсея окончателно моите колебания:

- Докажете ни я!

С несъзнателни движения, подобно на марионетка, увиснала на конци, аз бавно се съблякох. Всеки мой жест ми струваше неимоверни усилия. Всяка паднала на пода част от одеждите ми бе изгубено сражение. Когато свалих слиповете и накрая смарагдовата огърлица от шията си, гласът му се разнесе, още по-властен и омайващ:

- Поставете маската върху лицето си.

На пръв поглед това бе повторение на моята първа капитулация на същото това място, няколко етажа по-долу, когато той пожела да се явя гола пред обектива на камерата.

- Не се бойте... Те няма да ви омърсят, просто ще ви разкрият пред самата вас... Те са като откровение.

Накрая все пак приближих до анонимните ръце и тяхното докосване ме накара да усетя как всяка част от тялото живее по нов начин, как придобива нова обемност и плътност. Никога преди не бях чувствала задника си толкова нежен, корема - толкова закръглен, хълбоците -толкова изваяни. Никога преди длан не бе следвала тъй вярно тежката извивка на гърдите ми, както го стори тогава онази длан без име и без минало.

- Ако можехте да видите как само ви желаят!

А вие? А ти?, крещеше без глас вагината ми. Ала преминавайки от ръка на ръка, подобно на топчица плът, подхвърляна от единия до другия край на стаята, не бях в състояние да отвърна по какъвто и да било начин. Обикалях отново и отново, в безкрайна въртележка, и всяко мое преминаване все по-силно възбуждаше желанието им, но то си оставаше незадоволено, тъй като аз отминавах нататък.

След няколко обиколки пръстите станаха по-дръзки, започнаха да се промъкват между задните ми части, вкопчваха се в ситните къдрици и дори се опитваха да се промъкнат в цепнатината, откъдето ципринът вече се стичаше по фините гънки на бедрата ми.

- Продължавайте... Продължавайте така...

Струваше ми се, че с всяко преминаване край протегнатите към мен пръсти, край вперените в мен очи, тялото ми се сдобива с ново присъствие в пространството. Вече не бях просто Анабел, съставена от органи и крайници, плод на собственото ми съзнание. Благодарение на съчетанието от техните вкопчени в мен копнежи получавах нова обвивка, нова кожа. Съществувах само защото и доколкото те ме желаеха. Луи не би могъл да намери по-точен израз...

Кагтасота, 1атагса ’ агота

Да, ароматът на екстаза, това сладостно ухание, което предвещава удоволствието, именно то сега лъхаше иззад стените. Можех да почувствам как то прониква през тънката им преграда.

Кагтасота...

През тяхната преграда или пък...

Какво се бе случило? Застанала неподвижно в средата на стаята, разтворих очи и едва тогава забелязах, че тези отвори са разположени на височината на слабините. Една след друга ръцете се отдръпваха, за да отстъпят място на друг орган, все един и същ, но при това различен, в зависимост от формата и състоянието: отпуснат или в ерекция, дълъг или къс, тънък или дебел, оголен или не. Двайсетина члена бяха насочени към мен, опипвайки сякаш пространството с надеждата да ги докосна така, както преди малко самата аз бях докосвана.

Посегнах към един, после към друг и отново се завъртях в кръг, галейки с върха на пръстите си главичките им, сякаш прокарвах ръка по класовете на житна нива, само заради щастието да чувствам как се огъват, как трептят от нетърпение и веднага гордо вирват глава, след като натискът върху тях престане. Тук-там избърсвах по някоя капка вече избила семенна течност. Вдигнах ръка към носа си, за да я подуша. Тя миришеше толкова силно, толкова приятно...

Ала какво можех да сторя за всички тези желания? Коя бях, та да имам претенцията да ги задоволя до едно? Бях само аз. Бленувах да задоволя един-единствен мъж. Луи? Давид? Кой от тях повече от другия?

Отговорът идваше от само себе си, наложен от моите чувства и от предстоящата сватба. И въпреки това, колкото по-дълго правех преглед на тази армия от фалоси, толкова по-трудно ми бе да избера, да изключа единия в полза на другия. Луи бе на път да постигне поне това: след като не можеше да ме обсеби, да всели в мен съмнението.

Очевидно намерението му бе не толкова да предостави на мое разположение тази армия от фалоси, а да ми разкрие необятните еротични възможности, от които бях на път да се лиша в резултат от брачната клетва пред Давид, и покорно да ги скрия под дрехите си, редом с нагайката.

Музиката бе замлъкнала. Ръководителят на тази странна церемония вероятно бе забелязал объркването ми, защото с мек глас обяви края на сеанса:

- Вече можете да се облечете, Ел.

Също както предишните вечери, дочух как изщрака бравата на входната врата. Като по команда анонимните мъжки членове се отдръпнаха и отверстията едновременно се затвориха, а очите иззад шпионките изчезнаха. В последния момент от един отвор върху цветния мокет падна плик.

Все още полугола, с едва прикрити от слиповете задни части, аз се втурнах да го взема. Най-напред извадих пачка банкноти по сто евро, която ме накара да простена от срам... След това разгледах останалото съдържание, разбрах тяхното предназначение и се успокоих. Върху правоъгълното картонче се мъдреше надпис: „Списък за задължителен прочит“. Следваше поредица заглавия, може би трийсетина. Върху прикрепената с кламер визитка имаше име и адрес:

„Ла Мюзардин“

Еротична книжарница

улица „Шмен Вер“, № 122, 75011, Париж Ето че вече ми даваше и домашни работи.

10 юни 2009 година

Този път не мога да си позволя да откажа... Старият ми телевизор ловеше само два канала със странни предавания.

Мама бе получила новата изненада на деня: телевизор последен модел, с плосък екран 3^, готова връзка и такива необикновени размери, че едва се побираше в малката всекидневна.

- Кажи му все пак, че е прекалено. Дори все още не сме се запознали... А той ми изпрати коледни подаръци за години напред!

- Какво да се прави, мамо? Такъв си е Давид - престорено се оплаках аз.

- Знаеш, че не ми остава още много...

- Шшшт, не говори така! - смъмрих я кротко.

- ...Но това съвсем не означава да наваксам изгубеното време! Пък макар и този младеж да разполага със средства.

Час преди това двамата доставчици с огромни усилия бяха инсталирали това технологично чудовище в тясното помещение. Бяха го свързали и оставили мама все още невярваща, радостна и преди всичко слисана от сипещото се над нас изобилие.

- Включи ли го поне?

- О, да... Тъкмо гледам моя сериал. Преди ми се струваше, че го излъчват направо от Бразилия, а сега актьорите сякаш са у дома. Доста приятно впечатление, наистина!

След толкова години оскъдица и неудобства, години, през които всеки сантим, способен да облекчи ежедневието й, бе отреден за мен, тя все пак имаше право на тези, донякъде детински удоволствия. До известна степен не можех да не съм доволна от случващото се. Подчертавам -до известна степен. Защото знаех източника на тази безгранична щедрост.

Ала през онзи ден една подробност ме постави нащрек.

- Мамо... Тази сутрин ли получи новия телевизор?

- Да, нали ти казах: преди малко. Защо ме питаш?

Нищо особено, обикновено предчувствие. И въпреки това...

- А какъв беше предишният подарък?

- Ами... божури и калисони. Между другото, направо са страхотни! Вчера ги довършихме с тази никаквица Лор Шапюи. Да знаеш сега пък от какво е взела да се оплаква...?

Вече не я слушах, измишльотините на ужасната госпожа Шапюи не ме интересуваха. Затова използвах момента да направя равносметка. Божурите и калисоните - тъкмо след вечерта в стаята „Мари Бонапарт“, онази с вибриращото яйце.

Налагаше се още едно уточнение.

- А спомняш ли си кога получи макароните със сладко от рози?

- Нямам представа. Преди два дни. Може би три.

Два, отбелязах мислено аз, вече сигурна в предположението си.

Макароните със сладко от рози пристигат в Нантер на другия ден след първата тайна среша, на която се явих в „Шарм“.

- Какво има, Ел? Да не си нещо притеснена?

- Не, мамо, всичко е наред...

Просто още една примка, стегната около врата ми. Допълнителна връзка между мен и него, прокарана без мое знание. Това не бяха обикновени съвпадения: след всяка покана, стига да изпълнех възложената ми мисия, той ми се отплащаше на другия ден под формата на подарък за Мод. За всяка изпълнена команда получавах захарче, при това той се целеше на най-уязвимото за мен място, на улица „Риго“ № 29, в Нантер.

Банкнотите от сто евро, които бях взела предишната вечер, пареха през кожата на портфейла. Той не ми плащаше за това, че продавам прелестите си. Бе още по-лошо. Тъй като разполагаше със средства, направо купуваше моя живот. Включително миналото и болната ми от рак майка. Какво представлявахме за него ние, ако не малко закъсало предприятие, което може спокойно да купи и изхруска? Брат му бе може би цар на едрите финансови операции, но единствената сделка по сливане и придобиване, която според Луи си струваше, бе по отношение на мен.

Зави ми се свят и аз притиснах отново телефона до ухото си.

- Между другото... Трябва да ти съобщя нещо.

Време беше. Най-сетне споделих с нея голямата новина. За фамилната халка, преправена, за да ми бъде по мярка. И дори за изненадата, подготвена ми от Давид и Арман, която накара мама да се разхълца на другия край на линията. Наложи се да прибягна до някогашните си мечти на малко момиче, за да успея да изразя престорената си радост. Разказът ми заприлича на вълшебна приказка, безсрамна смесица от истини и откровени измислици, но като цяло излезе доста убедителен: сцената на шлепа, когато Давид поиска ръката ми, подаръците, с които отрупваше самата мен, и дори че съм научила за чудесно избраната дата на сватбата едва предишната вечер. Последната и върховна изненада.

Тя ме изслуша, без да каже нищо, но разбрах, че вече лее сълзи.

- Мамо, не плачи...

- Не, не... - стенеше тя и шумно подсмърчаше. - Права си. Каква съм идиотка! Но толкова съм щастлива... толкова съм щастлива за теб, дъще.

- Зная... Сега нали разбираш защо ти изпраща такива подаръци?

Какво да се прави? Не биваше да лъжа майка си, която бе пред прага на смъртта. Но имах ли право да я лиша от това щастие, като изложа пред нея другата моя версия, далеч по-съмнителна и неясна? Версия, при която се отдавах на безлики желания? История, за която сама не знаех какво да мисля, кого да обичам... на кого да предложа тялото си, за да изпитам най-сетне наслада. Как би разбрала тя, а още по-малко приела опасната игра, в която ме бе въвлякъл Луи Барле? Бяхме толкова далеч от приказките за феи и вълшебни пръчици. Толкова далече от идеалния живот, който всяка майка мечтае за своята дъщеря.

Сънят започва така: в деня на сватбата аз съм младоженката. Заключила съм се в стаята и

плача. Свидетелите напразно се опитват да ме вразумят, но аз упорито отказвам да ги пусна.

Причината за тази драма е, че съм гола. Роклята ми е разкъсана. Неизвестно чии ръце са я свалили от мен при неясни обстоятелства. Всичко е съсипано. Не бих могла да се покажа

пред гостите с какви да е одежди. Един от приятелите на моя бъдещ съпруг все пак успява да

ме убеди. Отварям му. Той ме взема в обятията си и ме утешава. После ме целува и ме просва на пода. Толкова съм отчаяна, че съм готова да му се отдам. Ала застанал над мен, той започва усърдно да мастурбира. Прекалено бързо според мен и ето че от него

бликват струи сперма и обливат тялото ми. Течността ме покрива, скоро изсъхва върху

кожата ми и се превръща в белезникава рокля. Ето ме облечена в неговата сперма. Спасена

съм.

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

След ужасната постъпка на Давид и думите му от предишната вечер двамата не си бяхме говорили. Ранното ми заминаване на работа, постоянно заетият му телефон способстваха за продължението на споделеното ни цупене.

- Добър ден, кабинетът на Давид Барле. С какво мога да ви бъда полезна?

- Ало? Клое?

Тя не можа да ме познае по гласа може би защото по телефона звучеше по-неуверено, отколкото на живо.

- Да? Кой се обажда?

- Клое, Ел е.

- Ел...

Усърдната секретарка ровеше в паметта си, очевидно объркана от двусмисленото умалително.

- Анабел. Ако предпочитате, Ел Лоран.

- Ел! А, прощавайте! Не очаквах да ви чуя по телефона. Някакъв проблем ли има?

Вероятно часовникът пред нея й напомняше, че е девет и двайсет и три, тоест близо час закъснение от моето работно време.

- Не... Впрочем не се чувствам добре.

- Нещо сериозно ли?

- Не мисля. Обикновена настинка - излъгах я аз. - Можете ли да предупредите Давид, а също Албан, че днес няма да мога да дойда?

Втори работен ден и вече болна. Ако в службата бе останал поне един човек, който да защищава задника ми на връзкарка, сега непременно щеше да се възползва от случая и да ме изостави. Никой нямаше да повярва на тъпото ми извинение, нито бъдещият ми съпруг, нито новите ми колеги. Дали Луи щеше да разтълкува отсъствието ми като бягство, като последно средство от моя страна да се изплъзна поне временно от мрежите му? Изобщо не ме интересуваше. За мен най-важно в момента бе да остана на разстояние. Да поставя поне за момент преграда пред хаотичния и своенравен поток на връзката ми с двамата братя Барле. Трябваше ми истина, различна от онази, която получавах чрез техните думи, тъй откъслечни, тъй неясни, а на моменти откровено противоречиви, че накрая започнах да се питам дали крещящото им несъответствие няма за цел да ме принуди да се изгубя сред лабиринта на съмнението и страха.

Бях останала сама в къщата, защото Арман бе почти невидим и преди всичко прекален зает, а и вероятно бе излязъл във връзка с приготовленията. Използвах случая, за да претърся на спокойствие стаите и местата, на които до този момент не бях обърнала достатъчно внимание. Откакто се бях нанесла, се задоволявах с пространството на нашата спалня, банята към нея, салона и много рядко на кухнята. Едва сега си дадох сметка за размерите на зданието, проектирано от архитекта Константен, същият, който бе съставил плановете на „Нова Атина“.

Някогашният будоар към спалнята на госпожица Дюшеноа, днес наша спалня, сега служеше за кабинет на Давид. Вече бях установила неведнъж, че той постоянно стои заключен.

Ключът... Тази дума отекна в мен и пробуди неотдавнашен спомен. Онзи ръждясал, очевидно изкован преди векове ключ, напомнящ рошков, който Луи бе поставил в своята първа пратка... Дали той не даваше достъп до тайните на неговия брат?

Канех се да пъхна металното стъбло в бравата, но за момент се спрях. Сигурна ли бях, че наистина желая да повдигна завесата над едно минало, от която, така или иначе, щях да си остана изключена? Какво щеше да ми донесе то в крайна сметка? Нима Давид нямаше право на забрава, както всеки от нас, както самата мен, с моя баща-фантом? Нима нямаше право на моята любов, безусловна и без всякаква подозрителност, след като ме отрупваше с толкова благодеяния?

Ала изкушението бе прекалено силно и аз все пак пъхнах рязко ключа, уж без всякакво колебание.

- Каква съм тъпачка... - упрекнах се шепнешком.

...И преди всичко наивница, ако съм си въобразявала, че всичко ще бъде толкова лесно. Ключът сякаш не пасваше на ключалката. Дори не можах да го вкарам докрай, а още по-малко да го превъртя. Нищо не можеше да се направи.

Останалата част от сградата не ми разкри никаква следа. В достъпните за мен мебели, повечето разкошни образци от времето на Реставрацията, хармониращи с обстановката, особено в салона и трапезарията, попаднах на връзки книжа и изрезки от вестници без всякакво значение, повечето свързани с дейността на фирмата „Барле“. Някои бяха нахвърляни без всякакъв ред или натъпкани между броеве на икономически списания, като върху корицата на поне половината от тях имаше снимка на Давид... Впечатляващо резюме на неговия възход, година след година, десетилетие след десетилетие. Това напомняше надписите на сериала Агитаторите, който помнех от моето детство.

Все пак си дадох труда да разгърна няколко дебели класьора, в които се намираха най-значимите статии. Прочетох например изцяло, не без известна носталгия, страницата от Монд, която бях зърнала в метрото само преди три месеца. Все още не можех да повярвам, че споделям живота на мъжа от снимката...

Излегната върху дивана в салона, със сгушената до мен Фелисите, временно оставена на мира от Синус и Косинус, се отдадох на объркани и противоречиви мисли. Дирейки успокоение, галех меката тигрова козина на котката и се опитвах да намеря изход от положението. Сред правилата на образцовия журналист, които ни набиваше в главите мустакатият университетски професор, фигурираше следното: дори в случай на война никой не бива да бъде възприеман крайно отрицателно. „Единствено в Библията и в холивудските филми от едната страна е неопетненото, кристално чисто Добро, а от другата - Злото, смазано под бремето на всички престъпления и грехове. Уви, в наши дни няма нито Каин, нито Авел, нито Люк Скайуокър срещу Дарк Вейдър. Нещата винаги се оказват далеч по-сложни. А вашата роля е именно да разплетете този объркан възел. Да откриете края на кълбото, а след това да го покажете на публиката, без да приписвате на когото и да било предполагаемия първороден грях. Изначална причина не съществува. Има само една видима точка в дългата верига на причинността. На вас се пада да изберете тази точка и да обосновете този избор. Именно от избора на ъгъла ще зависи казаното или написаното от вас.“ За мое огромно съжаление мустакатият господин имаше хиляди пъти право.

Въпреки това всичко би било далеч по-просто за мен, ако Луи просто ме бе излъгал и ме бе използвал за играчка. Ако не бе изтръгнал от мен желания и наслади. Всичко би било далеч по-ясно, ако Давид бе възпрял ръката си и не бе затаил своята тайна.

Въпреки опитите да разсъждавам трезво, вътре в себе си кипях. Безделието ми бе само привидно. Спокойствието ми се дължеше единствено на временното ми оттегляне. Чудесно знаех, че нито едното, нито другото ще продължи дълго.

Извадих от чантата си документите, пуснати в стаята на Пайва през един от отворите в стената. Бавно огледах съставения от Луи списък с книги. Някои заглавия ми бяха смътно познати, но еротичната ми култура бе почти нулева и трябваше да призная, че не бях чела нито една от тях. Онези, които все пак ми говореха нещо, бяха достигнали до мен благодарение на екранизациите:

1. Тайни жени, Аня Оз 2. Горчива луна, Паскал Брюкнер 3. Любовникът на лейди Чатърли, Дейвид Хърбърт Лорънс 4. Единайсет хиляди камшика, Гийом Аполинер 5. Сексус, Хенри Милър 6. Историята на О, Полин Реаж 7. Философия в будоара, Маркиз дьо Сад 8. Еманюел, Еманюел Арсан 9. Делтата на Венера, Анаис Нин 10. Фани Хил, Джон Клилънд 11. Синдромът Портной, Филип Рот 12. Мемоарите на едни гащи, Еме Дюбоа-Жоли 13. Вагината на Ирен, Луи Арагон 14. Автопортрет в ерекция, Гийом Фабер

15. История на окото, Жорж Батай

16. Книжна жена, Франсоаз Рей

17. Месарят, Алина Рейес

18. Любовникът, Маргьорит Дюрас 19. Механиката на жените, Луи Калаферт 20. Панаир на свинете, Еспарбек 21. Черната тетрадка, Жое Буске 22. Възрастите на Лулу, Алмудена Грандес

23. Сексуалният живот на Катрин М., Катрин Мийе 24. Хоризонтален речник, Жан-Люк Форнели 25. Механичен ерос, Пиер Буржад 26. Прекрасният мъжки пол, Флоранс Енюел 27. Чукай ме, Виржини Депант

28. Любовни истории на обикновената лудост, Чарлз Буковски 29. Моят таен живот, Анонимен автор 30. Моята капитулация, Тони Бентли

Като се започне с Чукай ме и се стигне до Мемоарите на едни гащи, трудно бих могла да си представя как ще чета тези книги в присъствието на Давид или, още по-зле, на публично място като метрото например.

Все още не се чувствах готова - а и едва ли това някога щеше да се случи - да приема подобно предизвикателство към света и към самата мен. Въпреки това желание никак не ми липсваше.

Колкото и ограничени да бяха познанията ми в тази област обаче, не можех да не забележа, че в последователността на заглавията липсваше всякаква логика: нито хронологична, защото от Сад се преминаваше направо към Филип Рот, нито езикова, нито дори еротична, тъй като редом с по-невинните творби стояха такива от най-крайно естество. Трябваше ли да се доверя на съставителя и да ги чета, започвайки от първата, следвайки подредбата, която той очевидно бе съобразил с мен?

Спонтанно разсъждение: физическата любов, която ни откъсва от обикновените земни

неща, която ни обсебва и ни кара да забравим всичко, никога не се свежда просто до секс, до две мимолетно слети тела. Единственият секс, който действително ни възнася, е може би

плод само на нашето въображение, на съмненията ни, на въпросите, които си задаваме, и на надеждите, които възлагаме на един непознат свят. Да фантазираш означава да си представяш, че пръв или първа побиваш знаме на новооткрита планета. Без съмнение това изобщо не е истина, но мечтата е толкова прекрасна, че е достатъчна, за да те извиси до небесата и да ти се ще това никога да не свършва! Една малка крачка за моята катеричка -един голям скок в бленувания живот. Именно в това вместилище на нашите мисли и

мечтания процъфтява сексът, а не толкова в корема или между краката. Само ако дадем воля на нашия дух и оставим телесната ни обвивка на ласките, сме способни да достигнем до върховната наслада и да отвърнем с такава, тук и сега.

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

Също както предишната вечер, входната врата хлопна в необичаен час, разсейвайки мигом възбудата, която постепенно ме бе обзела и откъснала от самата мен, за да ме отправи към влажни и стръмни селения. Колко примамливи бяха тези селения, към които ме зовеше Луи!

- Ел, тук ли си?

Гласът на Давид отекна звънко, весело, почти непринудено и зачеркна с един замах вчерашната ни свада, сякаш тя бе нещо незначително, което малко добро настроение е напълно достатъчно, за да заличи.

- В салона съм - отвърнах глухо аз.

Той веднага се появи, лъчезарен, по-сияещ от всякога, държейки в ръце огромен калъф за дрехи, зад който почти не се виждаше. Единствено широката му усмивка се мяркаше над розовата пластмаса. По необикновената големина и по формата на опаковката разбрах, че тя не съдържа мъжки костюм.

- Та-ра-та! - протръби съвсем детински той.

Ако стотиците му служители, господата от икономическите издания или най-близките му финансови партньори, го видеха в този момент, акциите на групата „Барле“ непременно щяха да паднат с няколко пункта!

- Какво е това?

В момента, когато се появи, реших да заложа върху картата на разведряването. След като с цената на известни жертви бях се сдобила с нещо като признание от страна на Луи, не можех да не играя пред Давид ролята, която се очакваше от мен.

- Твоята рокля!

- Моята рокля ли?

Приех изненадата му с помирителна усмивка.

- Впрочем... Това е сватбената рокля на мама. Онзи ден забелязах, че е имала съвършено същите размери като теб. С една малка разлика, която заръчах да поправят. Ето я!

Не биваше да се нахвърлям върху него. Не биваше да го питам дали тази рокля е по образ и подобие на халката, която вече ми бе подарил, и е била носена не само от майка му, но и от друга жена. От неговата първа съпруга. От една мъртва.

- Скъпи... - нежно измърках аз. - Не знаеш ли, че не бива да я виждаш преди уречения ден?

- А кой ти каза, че съм я виждал?

Имаше простодушно възторжен вид, какъвто вероятно е придобивал като юноша, когато е побеждавал противника на тенис.

- Ами... Така ми се струва.

- Грешиш, госпожо Барле. От момента, когато попадна в ръцете ми, не е излизала от калъфа, а той е непрозрачен. Само при шивачката, разбира се, но там дори не посмях да надзърна иззад рамото й.

- А сватбата на родителите ти? А снимките?

- Та те са толкова пожълтели, че тя едва се различава...

Държанието му беше просто трогателно. Как бих могла да отблъсна едно толкова откровено, толкова безкористно предложение за помирение? Вероятността да го сторя отпадна в мига, когато извадих роклята от калъфа. Повярвах на думите му и затова отидох в трапезарията, за да я разгледам, далеч от неговия поглед. Никога преди не бях виждала, а още по-малко обличала толкова разкошна дреха.

- Тя е... Тя е вълшебна!

- От модна къща „Скиапарели“ е - обади се той иззад вратата. - По онова време Елза Скиапарели вече е била много възрастна, но все пак я е направила по мярка за мама. Имай предвид, че е уникат!

Уникат, разбира се. Напълно подхождаше на това великолепие, където нито детайлите, нито направата, нито съхранението издаваха действителната възраст. За разлика от повечето сватбени рокли, тази изобщо не напомняше трудносмилаемо суфле от тюл и газ, поръсено с бродерия и ефирно до погнуса. Като обобщение на първоначалното ми впечатление, аз тихичко възкликнах:

- Това е истинска рокля... Истинска рокля и нищо повече.

- Какво казваш?

- Почакай. Казвам, че ще облека роклята.

- Давай, красавице! Затова я донесох. Ако има още нещо за преправяне, по-добре да стане навреме.

Нямаше нужда, почувствах това веднага щом усетих допира на седефената коприна върху кожата си. Бедрата, талията, гърдите и дори прекалено изпъкналият по мое мнение задник, който тъй трудно се вместваше в дрехите прет-а-порте... Цялото ми тяло напълно, естествено и непринудено се побра в нея и изглеждаше като изваяно от скулптор. Горната част следваше вярно очертанията на торса ми. Представляваше обикновено бюстие с остро деколте с пестеливо пришити волани. Надолу роклята се разкрояваше над бедрата на три пласта, които сякаш бяха готови да се завъртят във вихрен валс. Всеки пласт бе свързан с по-горния чрез цветни волани от същия плат, а в сърцевината на всяко от цветчетата по тях се таеше диамант, който придаваше допълнителен блясък.

- Е, как е?

- Ами... Направо е съвършена!

Завъртях се на пети, като увлечена от невидим кавалер, и се озовах пред голямото огледало в трапезарията. Познавах жената, която ме гледаше отсреща, и все пак тя ми се струваше някак различна. Чувствах се уверена в себе си: през последните седмици не бях прибавила и не бях изгубила нито един грам от теглото си, но въпреки това имаше нещо в Ел, нещо в мен, което се бе променило. Изглеждах по-разцъфнала, по-пищна. Дори кожата ми беше просветляла. Луничките по лицето ми, които винаги бях ненавиждала, сега ми се струваха като възхитителна естествена украса. Впрочем две-три се бяха появили върху устните ми като напъпили цветя върху влажна и плодородна почва.

Значи, бе вярно, че изпълнените с копнеж погледи допълнително ви разхубавяват, подчертават у вас всичко най-прекрасно и най-привлекателно. Значи, втренчените в мен очи предишната вечер окончателно бяха смъкнали от мен онази последна обвивка, останала от моминството, която до този момент ме бе стягала. Бях оставила в „Шарм“ старата си кожа и бях излязла оттам нова, с моето ново „аз“, способна да видя и да пожелая собствената си красота. Вече не ми се струваше абсурдно, че мъжете копнеят да обладаят това тяло.

Зад вратата, на която предварително бях поставила резето, Давид изгаряше от нетърпение. Реших, че това е моментът да сваля маската на признателност и покорство.

- Кажи ми, че тя никога не е обличала тази рокля.

- Коя тя? За какво говориш? - възпротиви се веднага той.

- Орор... - подсказах му аз възможно най-меко и внимателно. - Нали никога не е обличала тази рокля?

- Не! Защо би го направила...

Лъжеше, можех да доловя киселата нотка в гласа му, лекото колебание, тъй различно от обичайната му увереност. Той веднага се опита да отхвърли настрани темата, подобно на гнил плод, който брулят от дървото.

- Мога ли да вляза?

- Не... Не и преди да си отговорил на моите въпроси.

- Ел... - този път жално ме повика той. - Вече ти казах всичко, което има за казване: обикновен любовен триъгълник. Луи обича Орор, която обича Давид... Който пък не я обича. Точка. Няма какво повече да добавя.

Престорих се, че приемам този съшит с бели конци сценарий за чиста монета само за да предприема ново настъпление:

- И това ли е било причина за депресията й?

- Нищо подобно. Тя си беше болна много преди аз и Луи да я срещнем.

- Тогава защо се е хвърлила в бурното море... Нима не от огорчение?

- Нямам представа. Никой така и не разбра какво всъщност се е случило. Дори Луи. А при това той пръв пристигнал на мястото..

- И се е опитал да я спаси?

Луи бе заявил обратното. Бе приписал на брат си ролята на рицаря-герой. Само че защо?

- Точно така. Само че нищо не е могъл да направи... Освен да си строши коляното в скалите. След това, в продължение на седмици дори смятахме, че вече никога няма да може да ходи.

- И това ли е цялата история?

- Да - отвърна той, възвърнал своята увереност. - Освен че полицията проведе кратко, чисто рутинно разследване.

- Защо „рутинно разследване“? - хванах се за думите му аз.

- Ами защото показанията на Луи бяха доста противоречиви.

- В края на краищата самият той не е бил разследван?

- Не... Ченгетата заключиха, че става въпрос за нещастен случай.

Гласът му вече се чуваше от по-близко. Предположих, че се е облегнал от другата страна на вратата и е готов всеки момент да влезе.

- А ти... Ти какво мислиш?

Минаха няколко секунди, преди той да ми отговори:

- Като познавам раздразнителния характер на Луи, трябва да призная, че през ума ми минаха всякакви мисли.

- Например какви?

- Глупости...

- Знаеш, че няма да влезеш тук, преди да ми отговориш.

- Помислих си, че не е изключено той да я е блъснал сред скалите, това е! - рязко отвърна той. - Орор и той чудесно познаваха мястото, където се случи всичко. С една дума, доста странно е тя да се остави да бъде изненадана от вълните точно там... Дори и в онази бурна вечер.

- Наистина ли смяташ, че е бил способен на подобно нещо?

- Не... Не знам... Смятам, че никой никога не знае докъде би могъл да стигне един озлобен човек.

Поне в това отношение бе напълно прав. Ала не можеше да ме заблуди. Ясно ми бе, че в неговата версия имаше доста неясноти. Какво се бе случило с ръката му?

Въпреки това реших да бъда предпазлива, за да не предизвикам бурната му реакция от последното ни спречкване. Вече ми е доверил подробности, които вероятно не бе споделял с никого до този момент.

Съблякох роклята и внимателно я сгънах обратно в калъфа, като добавих само:

- Вероятно си изпитвал вина... Нали?

- Да... Сигурно е така. Само че всичко това е останало далече в миналото...

Дали не се опитваше да убеди сам себе си, да затвори чувството за вина и всички призраци от миналото там, където им беше мястото - под тежкия похлупак на забравата?

На вратата се раздаде леко, умолително почукване и аз най-сетне дръпнах резето. Не за пръв път щеше да ме види по бельо.

Само че за пръв път щеше да ме вземе в обятията си сред старинния декор на тази стая, който ме караше да си представям по-скоро тихи вечери край камината, отколкото любовни пориви и въздишки.

Той веднага ме прегърна, без да мога да разбера дали иска от мен наслада, или утеха. Остана неподвижен няколко секунди, скрил лице в шията ми, докато с леки движения все по-плътно притискаше тялото си до моето. Напомняше обидено дете, което дири убежище в майчиния скут.

Бавно и нежно го помилвах по тила с по-скоро окуражителен, отколкото еротичен жест, но все пак той го прие като покана. На свой ред прокара длан по гърба ми и я задържа в извивката, откъдето започваше задникът ми. От този допир снагата ми сама се изви и той изтълкува това като насърчение да продължи. След моите две последователни капитулации в „Шарм“ двамата не бяхме правили любов.

Дали новата Анабел, онази, която току-що бях открила у себе си, отразена в огледалото, все още му принадлежеше?

- Все още не сме кръстили тази стая, нали, нали? - прошепна той на ухото ми.

Подобно предложение изобщо не напомняше досегашните ни любовни игри, лишени от всякакви изненади и предизвикателства. Какво ставаше с него?

Наблюдавах отражението на двама ни в огромното огледало, изваяни от ярката светлина на летния следобед, красиви повече от всякога. Всеки страничен наблюдател би заключил, че сме създадени един за друг. Не само аз бях преживяла метаморфоза. При него промяната бе по-трудно доловима, но за миг ми се стори, че виждам върху устните му същата онази дяволита, хищна, канибалска усмивка, която Луи отправяше към жертвите си.

- Ел!

Без да дочака съгласието ми, той ме отнесе до дългата мраморна маса с бронзови крака и ме положи върху леденостудения камък. Едва имах време да потръпна и той ме привлече към себе си, с разтворени крака, вирнати към небето. Притисна бедрата ми към корема, пъхна глава между тях и устата му се озова на височината на моите слипове. През тънката материя усещах как горещият му дъх гали устните, които до този момент бяха сухи като есенни листа.

Той отмести плата с един пръст и започна да лиже вулвата ми отдолу нагоре, сякаш искаше да я покрие със смазка. Когато стигнеше в горния край, до еректилния израстък, все още скрит в защитната си обвивка, започваше отначало, като по учебник.

За щастие, компенсираше този донякъде ученически подход с възбуждаща бавност, която ме накара да го окуража:

- По-бързо...

- А инак добре ли ти е?

- Да - прошепнах аз. - Продължавай. Само че по-бързо.

Той се подчини не без известен успех. При всяко прокарване на езика усещах как големите и малките устни постепенно се разтварят, готови да приемат натрапника. Разбира се, при тази ритмичност на метроном и старанието да навлажни цялата повърхност, той не обръщаше достатъчно внимание на чувствителното копче, както ми се щеше. А то искаше именно това, и все по-силно. Докато едната му ръка галеше гърдите ми с движение, което никак не ми бе неприятно, аз докоснах със среден пръст сиротния си клитор и го погалих по начин, който отдавна бях отработила.

Стъписан от начинанието ми, Давид за момент спря:

- Толкова си красива така...

Ала в неговите думи долавях не само неговия топъл, омагьосващ тембър. Те вече се сливаха с десетки, стотици, може би хиляди гласове, на всички онези мъже, които хотел „Шарм“ би могъл да постави под моя власт. Продължих да действам под предания му, изпълнен с покорство поглед. За пръв път му предоставях без свян подобна гледка.

В момента, когато усетих да ме обзема многообещаващата тръпка, един въпрос изпълни цялото ми същество: дали измежду всички онези, насочени към мен мъжки фалоси в стаята на Пайва, не бе и фалосът на Луи? Дали го бях докоснала, без да си дам сметка за това? Ако не бях се поддала на опиянението, вероятно бих могла да го разпозная по особената напрегнатост, по някоя жилка, и дали тогава нямаше да го поема с удвоена страст?

Членът на Давид проникна в мен рязко, решително, без предупреждение. Не бях го видяла да се подготвя и затова нахълтването му ме накара да се вкаменя. Не желаех това, поне не веднага, не сега.

- Продължавай да се галиш - заповяда ми той.

Начинът, по който ми налагаше волята си, не ме притесняваше. Ала, следвайки мъжкия си инстинкт, воден от непреодолимото желание да свърши колкото се може по-бързо, той разбиваше на парчета пъзела от фантазми, който тъкмо си бях изградила.

- Не, ти... Излез! - наредих му на свой ред аз.

Вероятно съм прибягнала до решителен тон, защото той се подчини безпрекословно. Слава богу, магията не си бе напълно отишла: картината постепенно се възстановяваше, отново виждах хищната му уста, готова на всичко, за да ме задоволи, виждах устните му, впити в моята вулва, сякаш с намерение да изсмучат от нея всичкия сок на насладата.

- Вкарай ми го! - продължих аз.

Клетникът за момент изпадна в паника: как бих могла да го лишавам от нещо и веднага след това да го насърчавам да го направи? Веднага разсеях заблудата му с дълбок глас, излязъл сякаш

от корема ми, който сама не можах да позная:

- Езикът... Пъхни го в мен... Хайде!

И той се подчини, розовият връх затрептя в мен, изпънат докрай, достигнал достатъчно далече, за да се почувствам проникната, но не и обладана. Обслужвана, а не завоювана. Впит в мен като пиявица, той упорито въртеше език във вагината ми.

Устните му се губеха сред моите, вече обилно напоени с гъс-та течност, която избиваше на пяна покрай устата му, подобно на мустаци от циприн и любов.

В едно от женските списания прочетох, че френска

гинеколожка разгадала тайната на точката О. Тя не

представлявала отделна ерогенна зона, която според някои погрешни твърдения била

налице у едни и липсвала у други. В действителност ставало въпрос за израстък, свързан със сърцевината на клитора. Откритието бе придружено със съответната схема. Противно на

разпространеното мнение, той не се свеждал до няколко милиметра повърхност, скрита под

прочутото калпаче.

Израстъкът продължавал на десетина сантиметра вътре в корема на жената, където, в зависимост от конкретната

анатомия и устройство, инервирал съседните органи. Усещането, което някои жени

изпитват в ректума, особено при анален акт, се дължи именно на това скрито дълбоко в нас,

тъй малко познато присъствие.

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

- Завърти го по-бързо... Да!

При всяка обиколка езикът притискаше грапавата изпъкналост в моята дълбина, онази миниатюрна възглавничка, която не се и бе надявала на подобно внимание.

- Точно така, остани там! Там!

Той чу заръката ми и за известно време се съсредоточи върху тази най-важна точка. Ала внезапно, без всякакво предупреждение неочаквано се отдръпна и за мое огромно съжаление излезе от мен. След това рязко вкара на мястото на езика възбудения си до крайност член, чиято влажност ми разкри с какви усилия е сдържал нетърпението си. Явно желанието му бе взело връх и не би могъл да ми отреди повече време. Трябваше в края на краищата да се наложи, да завоюва, да завладее. За щастие, стореното дотук се оказа достатъчно и механичните постъпателни движения се явиха естествено продължение. Разтворих се още по-широко, за да го приема в самите си недра, до самата матка. Знаех, че там се намира лигавица с формата на малко езиче, по-нежна и чувствителна от плътта наоколо, която трудно би могла да бъде достигната с показалеца или средния пръст, но бе способна да ме докара за миг до оргазъм. Така и стана. Главичката на члена му вече почукваше на това място, около което сякаш се съсредоточи цялото ми същество, погълна го като черна дупка, разкъса сякаш крайниците ми, разпръсна всички мои клетки из пространството наоколо, обляно от нахлуващата дневна светлина. Крепях се на ръба на една бездна, в която най-накрая рухнах.

За пръв път той ме бе дарил с оргазъм съвсем сам, без помощта на моята ръка, само той, с устата и члена си, които все още бяха облени с моята телесна течност.

Ала сигурна ли бях, че единствено той е сътворил това чудо? Стори ми се, че в неговата

въздишка долавям нечие друго, тъй познато присъствие.

11 юни 2009 година

Моето тефтерче! Тефтерчето, тефтерчето, тефтерчето...

Все още гола в трапезарията, задъхана, мокра между краката и по бедрата след преживения екстаз, си повтарях механично тази дума до замайване, подобно на Скъперника с откраднатото ковчеже. Бях забравила сребристото тефтерче направо върху нашето легло. Моят „Десет-пъти-дневно“, в който вече имаше и бележки, писани от моята ръка. Не бих могла да преживея срама, ако Давид прочетеше тези редове. Що се отнася до останалите страници, направо не ми се мислеше какви лъжи щеше да се наложи да измислям, за да оправдая тяхното присъствие и да съхраня поне малко от неговото уважение и доверие.

Втурнах се нагоре по стълбите по гол задник, прикрила криво-ляво с дрехите гърдите и корема, като се молех само да не срещна Арман, който постоянно сновеше като призрак из дома. Вече чувах как горе мъжът ми се разхожда из спалнята. После стъпките му внезапно замряха. Влетях вътре и го заварих, с гръб към вратата, да гледа към градината, но не можех да видя какво държи в ръцете си. Дъхът ми секна, когато забелязах, че тефтерчето е изчезнало от леглото.

Накрая той сложи край на мъчението ми и се обърна:

- Кажи ми...

Ръцете му бяха празни. Поех дълбоко въздух. Край на кошмара? Или пък бе имал достатъчно време да го вземе и да го скрие сред вещите си?

Стиснах в шепи гърдите си до болка, сякаш мачках зряло грозде.

- Да?

В контражур лицето му изглеждаше напълно безизразно. Ала гласът му ми се стори не толкова мек и ласкав, колкото можеше да се очаква.

- Все пак ще трябва да се върнеш...

Да се върна къде? При мама? В Нантер? При Фред? Да се върна към предишния си живот, тъй посредствен и нищожен?

- Не се заблуждавай. Изборът ми изобщо не се дължи на чувствата, които изпитвам към теб.

За какво говореше, боже мой? Нали бях тук именно защото ме обичаше?

- Само че ще се наложи да се бориш, за да накараш и останалите да те приемат.

Треперех от притеснение, тъй като най-сетне започнах да разбирам смисъла на думите му.

- Да ме приемат...? - повторих все пак предпазливо аз.

- В БТВ. За какво мислиш, че говоря? Имай предвид, че синдикатите никак не харесват връзкарите. Докато не им докажеш, че заслужаваш назначението, за тях ти ще си просто любимката на шефа.

Дали преди мен бе имало и други любимки на шефа? Пропъдих тази мисъл и го погледнах съчувствено.

- Да, ясно... Разбирам.

- Само че и мен няма да оставят на мира - добави мрачно той.

Отново въздъхнах с облекчение. Значи, всичко се свеждаше до това. Няма да бъда лишена от всичко. Поне не веднага. Все още не.

Само че къде бе изчезнало онова проклето тефтерче?

- Ако искаш сама да се утвърдиш, благодарение на личните си качества - продължи натъртено той, - ще трябва да работиш наравно с останалите. Дори повече от останалите. Трябва да знаеш що за хора са те. Или ти ще им вземеш ума, или те ще ти вземат здравето. При тях средно положение няма.

Благодарение на Кристофър и на Луи вече имах известна представа за безмилостната атмосфера в този бизнес. Очевидно се налагаше да си извоювам име чрез тях, на техен терен. Не биваше да се надявам да спечеля уважението и подкрепата им, ако си останех затворена в този дом или между стъклените стени на моя кабинет. Тепърва ми предстоеше да докажа себе си.

- Напълно си прав... - съгласих се аз.

Вътре в себе си обаче крещях от негодувание. Присъствието на брат ти там за мен е непоносимо. Та нали той е подготвил репортаж, който може да разкрие за мен нелицеприятни истини?

- Е, тогава... горе главата!

Той пристъпи към мен, прегърна ме с присъщата си сдържана страст, която щедро споделяше с мен при всяко докосване.

- Смяташ ли, че ще е удобно утре да си остана у дома? След това обещавам да изпълня воинския си дълг.

Рядко прибягвах до старите женски хитринки, които всеки път хващаха ред пред мъжката половина от човечеството: влажен поглед, полуотворени устни, трепкане на клепачите, леко наклонена глава... Сега беше моментът да ги приложа. Макар да не виждаше лицето ми, заровено в гърдите му, той все пак усети умолителния му израз.

- Окей, но само утре. След това... на работа, моето момиче! И без много приказки!

Усмихна се и аз усетих дъха му върху шията си. Откриваше ми се възможност, която не биваше да пропусна.

- Между другото, да си виждал едно тефтерче на леглото?

- Тефтерче ли?

Беше се отдръпнал и в чистосърдечния му поглед не открих никаква задна мисъл.

- Да, едно сребристо тефтерче...

- Не. Надзърна ли под леглото?

То наистина се оказа под леглото. Ние пък прекарахме по-голямата част от вечерта върху леглото, като се откъснахме оттам само за да похапнем от таблата, която Арман бе оставил пред вратата: привилегия на богаташите бе да живеят като у дома си като в хотел. Е, и заради няколко спешни разговора, които Давид трябваше да проведе.

Уви, през цялото това време нито веднъж не стигнах до оргазъм, който дори малко да напомня преживения преди това в трапезарията. Бяхме се завърнали към нормалното състояние

на примерни синдикални членове.

На другата сутрин върху масата за закуска вече не бе тефтерчето, надлежно скрито във вътрешния джоб на чантата ми, който се затваряше с цип, а цял топ разпечатани листи, прикрепени със сребърна щипка във формата на орлов нокът. Видях в това определено предзнаменование...

- Добро утро, Ел! - избоботи безупречно изтупаният както винаги Арман.

Без да ме пита, тъй като вече знаеше навиците ми, той ми наля голяма чаша зелен чай, светъл, точно какъвто го обичах.

- Добро утро, Арман.

- Давид ви остави да прочетете това.

- Виждам... За какво става въпрос?

Върху първата страница, със строга антетка във формата на стилизирана Мариана, наполовина закрита от нокътя на грабливата птица, можах да прочета: Кристиан Оливо. Нотариус от Парижката колегия.

- Това е проект за вашия брачен договор. Оставям ви червен флумастер и блокче цветни лепенки, за да нанесете поправките, които сметнете за необходими.

Брачен договор? До този момент Давид нито веднъж не бе споменал за подобно формално скрепяване на нашия съюз.

Докато разбърквах димящия чай в голямата чаша, прегледах набързо документа, страница по страница, като спирах поглед върху някоя дума или абзац, които бяха привлекли вниманието ми. Въпреки оскъдните ми юридически познания, никак не ми бе трудно да разбера, че смисълът на въпросния документ бе запазването на авоарите и имотите на фамилията Барле. В раздела за имуществените отношения недвусмислено се уточняваше: „Разделен режим на собствеността“.

Аз, естествено, можех да го разбера, а и независимата, жадна за свобода жена у мен, готова да брани правата на жените и тяхното равенство във всяко отношение, се стремеше да омаловажи значението на тази клауза. Ала безкомпромисният начин, по който ми се предоставяше фактическото положение, без какъвто и да било предварителен разговор, ми подейства като плесница.

- Докога трябва да се запозная с документа? - с леден тон запитах аз.

- Ако е възможно, до края на деня.

Гледах известно време купчината грижливо подредени листи, след което вдигнах очи към майордома с вечната вълнена жилетка.

- Добре. Можете още сега да го вземете.

Известно време той стоя слисан, след което изрази гласно удивлението си:

- Сигурна ли сте, че няма да го прочетете по-подробно? Може би да се посъветвате с ваши близки? Или с адвокат?

- Не, не... В този вид е добре.

- Договорът ви обвързва, Ел. Не би трябвало да подхождате така лекомислено.

Съветът му напомняше онези предупреждения, напечатани с дребен шрифт под рекламите за бързи кредити: „С настоящия договор се ангажирате редовно да обслужвате отпуснатия ви

кредит“. Постарах се да не обръщам внимание на думите му, които прозвучаха доста зловещо.

- Чудесно знам това. Но изцяло се доверявам на Давид.

- О, да, разбира се - добродушно ме подкрепи той. - Но все пак...

- Имам право, нали? - прекъснах го аз, като го гледах право в очите. - Да му се доверя изцяло...?

Ъгълчетата на устните му неволно се изкривиха в иронична усмивка. Дали вече не беше пил въпреки ранния час?

- Да... Да, естествено.

Потопих препечената филийка в чая, където веднага плувна слой разтопено масло, след което заключих с пресилена веселост:

- Е, значи всичко е наред.

Той взе купчината листи, лепенките, флумастера и влезе в ролята на деловодител, която, изглежда, отдавна играеше в организирания до най-малка подробност живот на Давид:

- В такъв случай мога да разпечатам окончателния вариант. Ще ви го оставя тази вечер на масата за подпис.

- Чудесно. Благодаря, Арман - отпратих го с поглед аз.

Тъкмо бях приключила със закуската, когато ми се обади София. Гласът й ми подейства като свеж полъх. Нахлух анцуга и взех метрото, за да отида при нея. Тя все още обитаваше малкия, евтин апартамент в Ножан сюр Марн, точно в противоположната посока на Нантер по линия А на метрото, но отстояща само на трийсет и пет минути от дома на мама, при това без прекачване. Жилището бе разположено на последния етаж на безличен блок във формата на куб, строен през седемдесетте години. От друга страна пък, беше само на две крачки от Венсенската гора. Ниският наем вероятно се дължеше на доста нерадостния изглед към автобусната спирка и железопътната линия. Предимството беше, че срещу него нямаше друга жилищна сграда, откъдето някой любопитен да стане свидетел на епичните й сексуални подвизи.

Заварих я да ме очаква по розов анцуг пред терасата на голямото кафене „Льо Рьоле“, на ъгъла на булевардите „Клемансо“ и „Мароние“

- Здравей, баровке!

- Здрасти, откачалке...

Подобни взаимни любезности бяха знак за приятелските ни чувства, но и ни позволяваха да разтоварим евентуалното напрежение между нас.

Поехме в леко темпо по авеню „Ножан“, покрай алеята за езда, по която вече се виждаха конски изпражнения. В късното утро на този юнски четвъртък имаше малко бегачи, а и велосипедистите и ездачите не бяха кой знае колко. Гората сякаш беше оставена на наше разположение и аз вътрешно се радвах, че двете се връщаме към навиците от времето на следването, макар да бях изгубила тренинг и на дробовете ми да не достигаше въздух. София очевидно поддържаше форма, но аз постепенно започвах да изпитвам болка в мускулите.

- Хайде, дъртачке! - подканяше ме тя. - Напомням ти, че само след седмица ще се наложи да облечеш в рокля това отпуснато туловище!

Небето беше чисто, въздухът свеж, а лекият ветрец ухаеше на треви и цветя, придавайки допълнително очарование на нашата разходка. По пътя почти не се мяркаха коли, освен спрените по паркингите ръждясали камионетки, чието предназначение на това място бе повече от ясно. Мизерната им вътрешност служеше за убежище и работно място на проститутките без редовни документи, платили куп пари, за да се доберат дотук от Западна Африка, които се продаваха срещу няколко банкноти от по десет евро.

- Ако така продължава... - въздъхна София, - скоро ще стана като тях!

- Престани с тези глупости! Какви ги приказваш?

- Без пукната пара съм, Ел! Получих първата призовка заради неплатените наеми. И ти напомням, че зимното отлагане на насилственото извеждане важи само през зимата! Не и през юни.

- Опита ли още веднъж да се свържеш по телефона с Ребека?

- Тази мръсница окончателно изчезна от екрана на радарите. Служебният й телефон е закрит, а друг неин номер нямам.

- Чакай, положението не е толкова лошо. Нали продължаваш със „спектаклите“...

Кавичките, в които поставих последната дума, за да не кажа направо пийп шоу, изобщо не разсеяха раздразнението й. Тя изведнъж спря и с ръце на кръста обърна към мен зачервеното от бягането и от гнева лице:

- Ще ми се да видя какво би направила на мое място, мадам Барле, дето я бие парата!

- Бие ме друг път! - отвърнах аз в опит да я разтуша, но си мислех за брачния договор, който Арман ме бе накарал да прочета.

Моята приятелка обаче не ме остави да продължа.

- Мамка му, Ел... Скоро ставам на двайсет и шест, нямам мъж, нямам постоянна работа, нашите са едни мизерници, а и изобщо не им пука за мен.

- Софи...

- Как не чаткаш? Закъсала съм го отвсякъде. Пълна суша! И нямам намерение да си бъркам с пръст в цепката пред разни дърти мръсници по дванайсет часа на ден, само и само да си платя наема!

- Вече ти казах. Мога да ти дам назаем.

Тъкмо бяхме стигнали до ъгъла на тясна странична алея, когато зад нас, откъм пътя се дочу бръмчене на мотор, което ни накара да се обърнем.

Черна лимузина със затъмнени стъкла, немска марка, според мен доста рядко срещана, се движеше бавно досами високия тротоар, изравни се с нас и спря.

Стъклото на задната врата се спусна и зад него, като в някой шпионски филм, се появи лице, чиито черти бяха неузнаваеми в полумрака на луксозната вътрешност, издържана в антрацитни тонове.

- Здравейте! Вие сте София, нали?

Гласът прозвуча на фона на задъханото темпо на Болерото от Равел, но думите бяха отправени към моята приятелка, сякаш аз не съществувах.

- Да...

- Казвам се Луи Барле. Бъдещият девер на Анабел. А също така директор по комуникациите в

БТВ.

Открай време знаех колко самоуверена и насмешлива е София, но тази неочаквана поява я накара да се смути и да замръзне на мястото си.

- Ще ми позволите ли да ви я отнема? - запита той, като ме посочи с брадичка. - Надявам се, няма да ми се сърдите?

Едва тогава се появи изпитото лице на Луи. Сега на него грееше приветлива усмивка, но аз знаех колко свирепо може да бъде то в други моменти. От полуотворения прозорец до мен достигна уханието на ванилия и лавандула, което се смеси с околния мирис на гора. Луи Барле имаше способността навсякъде да оставя своя отпечатък, да променя всяка ситуация, всяка обстановка по свой образ, да й придава нов облик със самото си присъствие, както вече бе постъпил с мен, вписвайки името ми върху картата на града.

- Трябва непременно да поговорим във връзка с нейното предаване.

Как бе възможно да лъже така безочливо? Явно бе, че ни е проследил дотук и че появата му няма нищо общо с професионалните ми задължения.

Облегнал небрежно ръка на стъклото, той не снемаше погледа на познавач от тялото на София, чиито примамливи форми ясно се очертаваха под прилепналия анцуг.

- И така...? - подхвърли закачливо той. - Надявам се, че няма да й предложите по-добра работа?

В думите му нямаше двусмисленост, но бих могла да се закълна, че под матовата кожа на моята приятелка изби руменина.

- Не! - съвзе се най-сетне тя. - Охотно ви я преотстъпвам. И без това се влачи като крава!

- Благодаря! И „кравата“ има какво да каже! - престорено се възмутих аз.

- Хайде, не чакай покана, след като твоят колега настоява.

- Може ли? Съгласна ли си да те оставя сама?

- Нямай грижа. Бягам по-бързо от извратеняците в гората!

Този път тя на свой ред впери черните си очи в очите на неочаквания ни спътник.

После ме блъсна в гърба и аз така и не разбрах дали по този начин иска да ме подкани, или да се отърве от присъствието ми.

Луи отвори вратата, отмести се, за да ми направи място, след това чукна по непрозрачната преграда, за да даде знак на шофьора да потегля. Едва успях да затворя вратата и под мекото бучене на мощния двигател колата полетя напред.

Никога не съм се чукала правила любов в кола. А това е нещо толкова обичайно! Понякога

ми се струва, че аз съм

единствената или по-скоро последната, която не е имала сексуални еротични преживявания, които за всички други вече са рутина. Особено за София, която ми е разказвала какви чудеса могат да се постигнат в подобно тясно пространство.

В случая, ако нещо се бе случило в тази лимузина, щяхме да разполагаме с всички удобства. Пред седалките имаше достатъчно място, където бих могла да се настаня между

краката му и да му измъкна члена. Мекото возило щеше да ме люлее и устата ми да се движи плавно напред-назад без всякакво усилие. От време на време щях да го захапвам леко за основата на главичката, да не би някоя неравност на настилката да я вкара прекалено

дълбоко в гърлото ми. След като той свърши, щях да извадя салфетка и да избърша устата си

от изпръскалата я сперма само с едно движение, подобно на чистачката на предното стъкло.

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

- Къде ще ме откарате? - запитах аз с креслив тон, който подразни самата мен. - Може би в хотел „Шарм“? Май нощите вече не са ви достатъчни?

- С удоволствие бих го направил, повярвайте ми... Само че не бих сторил нищо без ваше съгласие.

Изглеждаше искрен и дори донякъде възмутен, че поставям под съмнение добрите му обноски и намерения.

- До този момент не съм открила у вас никакви особени задръжки!

- Не се заблуждавайте - поправи ме той, като ме хвана за ръката. - Ако дори за миг бях забелязал у вас дори сянка на несъгласие към това, което ви предлагам, веднага щях да се откажа. Впрочем сама видяхте миналата вечер... нали аз сложих край на сеанса. Не обичам да пресилвам нещата, Ел. Просто ви придружавам по пътя, който сама доброволно си избрахте.

Наглостта му беше поразителна. Аз, доброволно, в онези стаи? Аз, която бях превърната в заложница на организираните от него вакханалии, в жертва на отвратителния му шантаж?

Като потвърждение на предубеждението ми ръката му задържа моята, но след това, сякаш дошъл на себе си, той рязко я пусна, в плен на вътрешна борба, която изразът на лицето му трудно можеше да прикрие. Усети погледа ми върху себе си и извърна глава, за да не разгадая мислите му.

Въпреки всичко обърнах внимание, че за пръв път двамата обсъждаме открито тайните ни срещи сред пищната обстановка в хотела на господин Жак. В известен смисъл начинът, по който той говореше за това, означаваше признание. Най-сетне се явяваше пред мен с открито лице. Най-сетне общоизвестният Луи се сливаше с тайния Луи, който си играеше с мен, като очевидно всеки от тях се стремеше да вземе връх над другия.

Съжалих, че нямам с какво да съхраня тази сцена, дори смартфонът ми не бе у мен, за да му устроя клопка, като го запиша. В джобовете на анцуга ми бяха само ключовете и пакетче носни кърпички.

- Какво ни пречи да стигнем още по-далече? Какво ви кара да мислите, че през онази вечер не съм желаела нещо повече?

В паметта ми изникна картината на настръхналите срещу мен фалоси, които трептяха под пръстите ми. Едва ли не дочувах мъжките стенания и въздишки отвъд тънката стена и отвъд часовете, които ме деляха от тази сцена.

- Просто все още не бяхте готова, Анабел... Все още не. Има още много неща, които ви предстои да откриете, преди да продължим нататък.

Беше изоставил високомерието, което обикновено проявяваше пред хората. Вече не беше нито сатир с маска, нито надут само-хвалко: пред мен беше истинският Луи. Долавях уханието на неговия парфюм, но запазвах самообладание и се стараех нито с гласа, нито с държанието си да издам обземащото ме отново опиянение.

- Като например книгите, които ми предложихте за прочит? Нали?

Кое бе първото заглавие от списъка? А, да: Тайни жени... Трябваше ли да приема това като начало на предназначен за мен проект? Като първа стъпка в моето просвещаване? Нима именно това искаше той от мен: да бъда тайна жена, с която ще се забавлява като с играчка, колкото си ще, без знанието на своя брат?

- Да, книгите са част от това. Но не само те...

Спря дотук и запази загадъчно мълчание.

Вместо отговор се наведе към микрофона за връзка с шофьора и тихо каза:

- Към Тюйлери, ако обичате.

Моторът забръмча по-осезаемо, увеличи оборотите и ние бяхме притиснати към меката на докосване тапицерия. Усещането за мощ и непринуденост бе тъй приятно, че за момент му се отдадох, наблюдавайки крадешком Луи, който бе все така сдържано напрегнат. Нима би могъл да се бои от мен? Та нали той ме откъсна от приятелката ми и от моя живот. Нали той превръщаше живота ми в свое най-обикновено развлечение?

Отвън вместо дървета вече се виждаха сгради. Колата забави ход, започнаха да се чуват нервни клаксони и разбрах, че вече сме в Париж.

- Имайте предвид, Ел, че не бихте могли да напреднете в познанието за себе си и за усещанията си, ако преди това не осъзнаете в пълна мяра средата, където е вписано нашето тяло.

Отново подхващаше обичайния си брътвеж, в който не откривах никакъв особен смисъл: „Не си ли давате сметка до каква степен на нашето битие липсва възвишеното?“.

И въпреки това начинът, по който произнасяше всяка дума, влизаше в унисон с някаква неведома струна вътре в мен и сладостен трепет обземаше един по един всички мои органи. Колкото и да отричах това, той действително притежаваше способността да предизвиква у мен вълнение, независимо какво казва, независимо какво прави.

- А след това?

Аз бях тази, която нямаше намерение да се задоволява с общи фрази.

- Погледнете навън! Тук всяка улица, всяка порта, всяка пейка и дори всяко паве си има своя чувствена история. Тук всяко място, всяко ъгълче помни десетки, стотици целувки, въздишки, стенания... и дори може би оргазми!

- Да, но също така убийства, викове за помощ, сълзи... - без всякакво смущение добавих аз.

- Точно в това се заблуждавате, Ел. Истинското удоволствие се нуждае от нещо нездраво, за да се прояви, но то винаги взема връх над смъртта. Повтарям, винаги!

Ерос, Танатос, нагон към живот, нагон към смъртта и вечната борба между тях за власт над човешката психика: заетата от Фройд теоретична рамка бе общоизвестна. Ала там, където австрийският психоаналитик бе видял равновесие между тези две сили, Луи, изглежда, отреждаше победа на удоволствието над нищото. Тревожното и примамливото в неговата теза бе, че той й придава пространствено и историческо измерение:

- И знаете ли защо, Ел?

Очите му бяха изпълнени с нов блясък. Неусетно той се бе навел към мен и можех да почувствам топлината на огъня, който го изгаря отвътре.

- Не - признах си аз.

- Чисто и просто защото за една смърт, за една гибел и за раждането, довело до нея, е имало стотици сливания на телата сред еротичния пейзаж, който се шири пред очите ти. Стотици пъти тези тела са изпитвали върховна наслада, тук, там, навсякъде край нас. Всеки, който притежава умението да вижда, може да открие техните следи по-лесно от онова, което са оставили след себе си трагичните събития, за които говорите.

- Защо не... Но по какъв начин това засяга нас, вас и мен?

- Потърпете още малко, ще ви предоставя красноречив пример. Сама ще се убедите.

Той отново се наведе напред и устните му почти докоснаха непрозрачната преграда:

- Ришар, можете ли да карате по-бързо? Благодаря.

Лимузината тутакси пое по лентата за автобуси, измъкна се от гъмжилото коли по улица „Сент Антоан“ и с пълна скорост излезе на улица „Риволи“, без да държи сметка за полицейските постове, които на този участък бяха особено многобройни.

Той седеше редом с мен, чувах гласа му, усещах миризмата му, долавях похотливата атмосфера в купето, виждах как ръцете му галят меката кожа на тапицерията и които по същия начин биха могли да галят моята кожа... Започнах да се задъхвам и си позволих да смъкна малко стъклото откъм моята страна, за да позволя на свежия въздух да охлади възбудените ми сетива.

Да дойда на себе си. Да възвърна самообладанието си. Да не се оставям да ме завладее това сладостно вцепенение.

- Добре - съгласих се накрая аз. - Но при едно условие: престанете да ме залъгвате с тази история за Орор. Искам да науча всяка подробност около нейната смърт. Искам истината, Луи. Цялата истина.

В отговор той ме изгледа учудено и с известно уважение. Нали за пръв път се обръщах към него по име? Или може би прочетох в очите му по-сериозно, по-дълбоко чувство?

Обля ме нова вълна, с която не можех да се боря, и се сетих, че в това тясно пространство той безброй пъти би могъл да пъхне ръка в стария ми анцуг, а след това и в слиповете ми. Тази мисъл предизвика най-напред контракция на големите ми устни, а след това на перинеума. С мъка се опитах да преодолея тази реакция. Какво би станало, ако тъкмо в този момент се подмокря?...

Това не е мечта, може би по-скоро мисъл, един от онези мокри сънища, които понякога

минават през ума ми пред червения светофар или по време на престоя на метрото на някоя спирка, и веднага се разсейват с възобновяването на движението.

За това кратко време придавам на всички мъже, които ме заобикалят, едно и също лице. Избирам, естествено, най-красивото и го прикачвам към останалите. Така всички стават еднакви пред моето желание и никой не ми изглежда отблъскващ. Всички ми се струват

достойни да ги приема. Чувствам ги различни, многолики, изтъкани от особености, кожата им излъчва специфична миризма и въпреки това се сливат в една-единствена личност.

Еднакви и в същото време различни, те ме привличат и аз без всякакви задръжки съм готова да се подложа на ръцете им, които да ме галят и притискат, а пръстите и фалосите им да

проникват последователно в мен. Членът на всеки следващ партньор ми се струва по-голям

и по-корав.

След като се съвзема, всеки път си давам сметка, че не съм нито достатъчно широка, нито

пък притежавам достатъчно отвори, за да мога да ги задоволя. Упреквам се за този свой

недъг и си тръгвам с поруменели бузи, подмокрени слипове и с обещанието следващия път

да се проява по-добре.

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

Всъщност, с изключение на момента, когато бе хванал ръката ми, Луи изобщо не си бе позволил да ме докосне. Вярно бе, че по свой, може би доста противоречив начин, този човек изпитваше уважение към мен. Или пък неговата сдържаност бе изтънчен способ да разполага с мен, както и когато си пожелае, а не само при благоприятни обстоятелства?

- Приближаваме... - прошепна ми той, взирайки се нетърпеливо в градския пейзаж. - Сега ще видите: онова, което имам намерение да ви покажа, ще задоволи любопитството ви.

Откровено казано, не виждах каква връзка може да има между Тюйлери и смъртта на Орор, но вкопчена в дръжката на вратата, не знаех как да му възразя. Толкова по-добре. Всяка моя дума в този момент би прозвучала като призив да ми се нахвърли. Да ме обладае. Да ми спести всякакви дълбокомислени обяснения и да ми даде онова, от което ме лишаваше при всяка наша среща.

Най-сетне дългите корпуси на Лувъра се появиха отляво, с пълна скорост отминахме двореца на френските крале и стигнахме до зеления остров на Тюйлери, разположен в самото сърце на града. Знаех все пак, че това място не винаги е изглеждало така. На мястото на дърветата някога се е намирала втора сграда, дворецът Тюйлери, опожарен от въстаналите комунари през 1871 година.

- Стига да прояви характер - продължаваше своя коментар Луи, - всеки от нас може да се отъждестви с някоя историческа личност. Тази игра е доста забавна.

По каква крива пътека отново ме водеше той? Реших да не му противореча и дори да насърча моментната му прищявка, прибягвайки до една от онези непристойни шеги, които той толкова харесваше:

- Открай време си се представям като Нинон дьо Ланкло... само че вероятно надценявам качествата си.

Видях как в този момент скръстените му ръце се възпират една друга, като всяка от тях бе готова да се протегне към мен.

- Що се отнася до Давид - каза Луи, без да обръща внимание на казаното от мен, - той притежава атрибутите на един малък Наполеон. Харизматичен, волеви, настъпателен... Човек, който завоюва всичко със сила и който побеждава почти при всякакви обстоятелства.

Усещах, че зад тези хвалебствия се таи критика или по-скоро неразбиране на един характер, тъй различен от неговия. Трябваше да призная обаче, че сравнението не беше лишено от основание, с изключение на физическия облик, който у Давид бе тъй мек и приветлив, докато у императора на французите той бе суров и плашещ.

Колата спря на ъгъла на улица „Риволи“ и улица „Льомоние“, която до средата представляваше продължение на градината Тюйлери. Все така сдържан, Луи допълни оскъдните ми познания по история:

- Дворецът, който преди сто и петдесет години се е издигал тук, е представлявал основен елемент от Лувъра в неговата цялост. Измежду най-важните негови обитатели са Наполеон I, за когото е било въпрос на чест да превърне последното седалище на Луи XVI в своя официална

резиденция. Ала за нас не това е важното тук...

- А кое?

- Любовният живот на Наполеон Бонапарт е протекъл изцяло или почти изцяло в този тесен периметър. Недалеч, в Пале Роял, той прекарва първата си любовна нощ, все още като беден млад офицер. На няколко преки оттук за пръв път вижда Жозефин. А в несъществуващия вече дворец приема повечето от многобройните си любовници.

Щеше ми се да го прекъсна: за пореден път да го запитам какво общо има това с Давид или с Орор? И преди всичко: какво общо има с нас двамата? Може би очевидното и взаимно желание, което цареше в тясното пространство на лимузината, изпълваше с трепет атмосферата в него?

Все пак не се наложи да се намесвам, защото той чудесно знаеше накъде ни води този теоретичен увод:

- Също както Наполеон при първата среща с Жозефин, Давид отначало изцяло попадна в плен на Орор. Тя правеше с него каквото си поиска. Известни са ви нейните гранични състояния... Дори му изневеряваше най-безсрамно.

Трудно бих могла да си представя Давид в ролята на въздишащ и страдащ рогоносец.

- По-късно, след сватбата им, когато той започна да заема все по-отговорни постове във фирмата, също както Бонапарт от обикновен офицер се издига до генерал, сетне до консул, постепенно съотношението на силите между тях се промени. Вече той бе водещата личност, него желаеха всички жени...

- А Орор?

- Тя бързо повехна. Скучаеше сама у дома и полека-лека безвъзвратно изпадна в депресията, която открай време я мъчеше.

- И тогава Давид на свой ред е започнал да й изневерява, така ли?

Също както аз, на свой ред и по свой начин мамех Давид...

- Почти спонтанно и без да се крие - потвърди той. - В Тюйлери е имало тайно стълбище от партера до втора спалня, по-малка от официалната, разположена под работния кабинет на императора, по което Констан, първи камериер на Наполеон, е отвеждал младите придворни дами, върху които е падал изборът на владетеля.

- Защо ми разказвате всичко това?

Обърна се към мен със суровото изражение и пламтящите очи на хищник, достатъчно уверен в силата си, за да позволи известна свобода на своята плячка, без да изпитва каквото и да било съмнение, че в края на краищата ще я разкъса. Впрочем той вече ме разкъсваше с поглед.

- Защото през времето, за което ви разказвам, Давид все още не обитаваше дома Дюшеноа. Живееше в апартамента на авеню „Жорж Мандел“ в Шестнайсети район, който сега заемам аз. Устройството на този апартамент напомня Тюйлери: над него има малко двустайно жилище, също наша собственост, до което се достига по главното стълбище, но също така и чрез вътрешни стъпала. Аз отдавна съм ги зазидал, но тогава Давид много често ги използваше...

Как ли са изглеждали жените, с които той е прекарвал само по една нощ?

С колко ли жени е преспал Давид, преди да срещне мен?

Никога не сме разговаряли на тази тема. Трябва ли да смятам, че са десетки, може би

стотици... Толкова много? Мога ли да не изпитвам ревност заради тези минали увлечения?

Възможно ли е, след като си притежавал една тяло, да изтриеш напълно спомена за него, да

забравиш всички онези, които си държал в обятията си?

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

Дали това бе истинската вътрешна природа на Давид? Дали той не бе всъщност неуморим ловец, който непрестанно дири все нова и нова плячка, докато Луи се бе съсредоточил върху една-единствена, върху мен?

Питах се: къде би могло да се намира скритото стълбище в дома Дюшеноа?

- Споделяше ли с вас?

- Да. Давид непрестанно ми се хвалеше. За него това бе част от състезанието между двама ни.

До този момент безизразното му лице се разкриви в едва доловима горчива усмивка.

- Учудваше ли ви поведението му?

- Не ме учудваше... Възмущаваше ме! Не можех да приема начина, по който се отърва от Орор, все едно че беше строшена играчка само защото беше по-крехка от него. Само защото беше...

Той долепи длан до стъклото на вратата откъм неговата страна, сякаш се опитваше да изтрие гледката, която се откриваше през него.

- Защото беше...?

- Като оправдание за постъпките си Давид твърдеше, че Орор имала твърде ограничени способности. Колкото и да се съпротивлявал на изкушенията, не можел да се задоволи с онова, което тя можела да му предложи.

Не бе нужно да ми обяснява за какви способности става въпрос.

- Вие сте виждали нещата по различен начин... - вметнах наслуки аз.

При тези думи положих ръка върху коляното му и той се взря в нея с болезнено желание. Веднага я отдръпнах. Нямах никакво намерение да го разстройвам и да преча на признанията, на които би могъл всеки момент да сложи край.

Пред очите ми непристойният, извратеният Луи, когото познавах, отстъпваше място на един обзет от нерешителност Луи, разкъсван между моментното желание и тежестта на спомените, който очевидно ме щадеше. Бях стъписана от това ново отношение към мен.

- Да. Смятам, че Давид бе този, който я потискаше. Още в началото на тяхната връзка той превърна Орор в свой идол, в свое недосегаемо същество. До такава степен я идеализираше, че когато научи за нейните забежки... направи всичко възможно да я откъсне от света.

- Наказваше ли я заради тях?

- Бих казал по-скоро, че се опитваше отново да овладее положението. Напомням ви: Давид е Наполеон. Можете да му отнемете всичко с изключение на властта. А най-лесният начин да го докаже бе да затвори Орор у дома. Предлог за това бе здравословното й състояние, а и плащаше добре на лекарите, за да й предписват постоянен покой.

- Значи, въобще е престанала да излиза?

- Към края почти не... Независимо дали пребиваваха на авеню „Мандел“, или в Динар, тя живееше под похлупак. Най-лошо от всичко бе, че тя изобщо не се оплакваше. Бе станала напълно зависима от него.

Наполеон и Жозефин, владетелят и старата, изоставена любовница. Не разликата във възрастта бе сложила край на страстта между Давид и Орор. А какво тогава? Трябваше ли да повярвам на това белязано от горчивина предположение, че двамата са се отдалечили един от друг само защото са дирели различни неща в секса?

- А след това?

Ново почукване по стъклото подкани Ришар да потегли.

- В деня, когато загина Орор, всички бяхме в Динар, в голямата вила „Рош брюн“, която баща ни бе купил двайсетина години преди това на нос Малуин. По този начин бе задоволил своята прищявка, след като продаде част от своя дял в Осеан.

Динар.

„На брега на морето... Само че не накрай света“, бе казал Давид по повод нашия меден месец. Значи, там имаше намерение да ме отведе? Мястото, с което бяха свързани болезнените за него спомени...

- Продължавате ли да ходите там?

- Аз не... - отвърна тихо той. - Никога повече не се завърнах там. Вилата си остана почти такава, каквато бе по онова време. Мисля, че само Арман прескача веднъж годишно, за да я наглежда, но нищо повече.

- А през онзи ден? - настоях аз. - Какво се случи тогава?

- Давид постоянно отсъстваше, както винаги уж зает с бизнес, Орор си стоеше затворена в своята стая. Непрекъснато плачеше, защото бе открила писмо от негова любовница. С една дума...

- Вие също ли бяхте там?

- Да, с тогавашната ми приятелка.

Значи, Луи Барле вече е имал „приятелки“. Той, неукротимият и див звяр, се е оставил доброволно да остане за известно време в затвора на тази брачна двойка, защото за него вилата е била именно такава. Дали охотно е приел подобно положение?

- Именно приятелката ми успя да поговори с Орор през заключената врата и разбра какво се е случило. Банален водевил... Уви, един от многото подобни епизоди, които тя вече бе преживяла преди това.

Не го прекъсвах. По мрачното изражение на лицето му, закрито като от буреносен облак, разбрах, че изпитва нужда да сподели всичко докрай.

- След това двамата излязохме на вечеря в Сен Мало. Там бяха родителите ми, а също и Арман. Нямаше никакъв повод за тревога.

Ала бе се оказало, че напротив...

- Тя бе успяла да се измъкне крадешком през нощта. Сама ще се убедите, когато видите мястото...

Дали Давид вече бе споменал пред него къде смята да ме отведе на сватбено пътешествие?

- Къщата се издига до самия ръб на скалите. От нея до морето може да се стигне само по тесни и стръмни стъпала. Те водят до крайбрежния път, който при прилив остава под вода.

Неволно в съзнанието ми изниква зловеща картина:

- Именно там се е удавила?

- Да... Впрочем така и не стана докрай ясно. Само че тъкмо отсреща има големи остри скали. При отлив човек би казал, че може да мине по тях, но в действителност те са целите в пукнатини и дупки. Достатъчно е кракът да попадне в една от тях и клетникът се оказва в капан.

- Защо?

- Защото водата вътре действа като помпа и ви засмуква. А когато дойде приливът, оставате под водата. Ако през следващите минути никой не ви се притече на помощ, за да ви измъкне...

Това описание съвпадаше с предишния му разказ, отпреди няколко дни, пред чаша чай.

Обърнах внимание, че сега колата се отправя на запад и отминава площад „Конкорд“, а след това „Етоал“

- Смятате ли, че е било обикновен нещастен случай?

- Честно казано, не. Не вярвам.

Каза това някак безизразно.

До този момент погледът му бе отправен навън, но сега той се обърна към мен и видях върху лицето му усмивка на облекчение. Нима бях първата, с която споделяше всичко това?

- Така или иначе, никога няма да узнаем... Когато пристигнах на мястото, разбира се, вече бе твърде късно. На повърхността се виждаше само бялата й нощница. А аз като последен глупак реших да се хвърля във водата... Единственото, което постигнах, бе, че на свой ред се оказах заклещен. Просто имах малко повече късмет. Резултатът бе това...

Той небрежно потупа коляното на сакатия си крак...

- Как успяхте да се спасите?

- Забелязал ме някакъв рибар, който тъкмо се прибирал от пристанището. Той поел риска и влязъл много по-навътре, отколкото позволява елементарната предпазливост.

- Значи, му дължите живота си!

- Да. А аз така и не разбрах кой е бил всъщност. Той не се съгласил да съобщи името си на лекарите от болницата в Сен Мало. Изчезнал така, както се появил.

- А Орор?

Когато дойдох в съзнание, от приятелката си разбрах, че не успели да открият тялото й. Вероятно останките й са си все още някъде там, на морското дъно... сред други останки и раковини.

- А Давид?... Каква бе неговата реакция?

- Точна такава, каквато вече ви я описах, Ел. Той, който й бе причинил толкова страдания, не можа да понесе загубата. Няколко години по-късно си сряза китката и белегът още личи. Междувременно успя да стовари вината върху мен: разправяше наляво и надясно, че аз съм блъснал жена му в скалите.

Поредното потвърждение на неговата версия. То съвпадаше с последното обяснение на Давид, който поне в това отношение бе искрен.

- Това, естествено, е напълно нелепо. Приятелката ми е свидетел, че по време на злополуката двамата с нея бяхме в колата.

Властите бяха заключили, че става въпрос за нещастен случай. Край на тази история. Край на Орор. „Удоволствието винаги взема връх над смъртта“, бе заявил преди малко Луи. Що се отнася до мен, не ми бе ясно по какъв начин в случая то бе победило своята стара съперница, как в тази покъртителна драма Ерос бе успял да матира Танатос.

Размърдах се на седалката и тапицерията изскърца под тежестта ми, а Луи отново потъна в мълчаливо съзерцание на гледката отвън. Неговият разказ до голяма степен бе разсеял чувствената мъгла, която плуваше между нас още с потеглянето ни от Ножан.

След дългата поредица тунели, прекосяващи подземните етажи на Дефанс, излязохме на познатия главен път № 13, който водеше към предградията и прекосяваше Сюрен, Мон Валериен и стигаше до Нантер. Сепнах се при мисълта, че има намерение да отиде заедно с мен при мама, но лимузината продължи да лети на запад, без никакво намерение да спира някъде.

Най-сетне, след като отминахме центъра на Рьой, поехме наляво по алея с кестенови дървета от двете страни. Не след дълго колата паркира пред желязната ограда на елегантен дворец. Веднага познах, че това е Малмезон, тихо убежище сред зеленината, известно до днес с розовите си храсти, което Бонапарт подарява на Жозефин, след като вече е осигурил положението си в обществото.

Какво смяташе да ми предложи Луи? Може би да почетем заедно с присъствието си оригиналната спалня, след като вече бях посещавала нейното копие в хотел „Шарм“? Като гледах изражението му, силно се съмнявах в това.

Ала ето че след мъчителните признания той отново се превърна в човека, когото познавах: лекомислен, непредвидим, неуловима фигура върху шахматна дъска, чиито полета непрекъснато променяха цвета и позицията си.

За пръв път от началото на нашето пътуване се обърнах към него лице в лице, готова да му се противопоставя, да се опълча на постоянните промени в настроението му:

- Какво точно искате от мен? Каква игра играете?

- Изобщо не играя, Анабел - отвърна напълно сериозно той. - Никога не си играя. Това, което винаги правя, е... Да изваждам на бял свят.

За пореден път очите му изразяваха откровеност, невинност, като при това проникваха дълбоко в мен.

- Да изваждате на бял свят?

- Да, точно така. Приемете ме като проявител. Като онзи химически агент, който прави видим латентния образ върху вашата сребърна плака. Вие самата несъмнено не си давате сметка за това... Но аз го виждам. Виждам как новият ви образ се наслагва върху стария...

Значи, цветът на моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“, както и на получените писма, не беше избран случайно? Сребрист цвят. Цветът на разкриването.

- Химически проявители вече не съществуват - възразих аз. - Днес никой не ги използва. Край. Сега всичко е цифровизирано.

- Не и при мен.

Постепенно върху лицето му разцъфна усмивка като ново цвете в неговата градина. С дискретен, едва ли не плах жест той ми посочи сградата в неокласически стил, белите стени и сивия покрив:

- Вече сте разбрали... Аз съм от друго време!

Той изскочи от лимузината толкова пъргаво, колкото позволяваше недъгавият му крак, и при това движение за миг се оголи прасецът му, но аз успях да видя върху него друга татуировка, друга буква, сякаш отзвук от онова а, гравирано върху китката му. Това бе главно „Д“, вписано в дискретни орнаменти.

А и Д. Тоест - АД.

- Орор Делбар, неволно прошепнах аз.

Останалата част от деня бе поредица от нежни и игриви моменти сред пролетното изящество на розовите масиви, под сянката на редиците от липи. Уханието неволно ми напомни мамините цветя и за момент изпитах чувство на вина, че напоследък прекарвам при нея толкова малко време.

За щастие, макар и малък, паркът на Малмезон беше възхитителен: без показност, без фонтани и натрапчиви зрелища, той предлагаше достатъчно пространство за разходки, далеч от градовете и от потока на времето. Също както бе постъпил в Париж, Луи се постара да се придържа към ролята на добросъвестен екскурзовод, оживявайки обясненията си с пикантни, на моменти пиперливи анекдоти, неизменно белязани от онова двусмислие, което превръщаше историята в същинска енциклопедия на разпуснатите нрави. Впрочем той обърна особено внимание на пристройката, издигната по поръчка на Наполеон, където той да приема своите любовници, без да безпокои останалите обитатели.

Поседнахме за късен обяд в съседната бирария и следобедът беше към края си, когато лимузината ме остави пред вратата на дома Дюшеноа.

- До скоро, нали? - каза само на прощаване Луи с усмивка, която изразяваше плаха надежда.

Досега не бях обърнала внимание, че всеки път, когато беше наистина развълнуван, в долната част на дясната му буза се появяваше трапчинка. Веднага я нарекох трапчинка на истината, защото бе съпътствала редките мигове, когато бе разкривал пред мен истинския си облик. В градината на Музея на романтичния живот. А освен това, по-късно през същия ден, когато в колата ми разказа подробно за смъртта на Орор.

- Може би... - казах в отговор аз. - При всички случаи ще се видим на някое от вълнуващите съвещание в БТВ!

Той оцени моята ирония и погали ръката ми с върха на пръстите.

Вратата се отвори пред мен, преди още да съм хванала дръжката. Шофьорът Ришар, койтобе прекарал целия ден зад волана, без нито за момент да се появи пред очите ни, сега изникна пред мен в контражур.

- Госпожице... - изръмжа гигантът, като отстъпи назад, за да ми позволи да сляза.

Изненадваща любезност от негова страна след толкова дискретност.

Ала когато излязох и светлината падна върху лицето му, веднага разпознах бръснатата глава, масивната челюст и преди всичко приветливия вид на булдог... „Негодник, но почти.“ Това бе не някой друг, а навъсеният съсед, който ми бе върнал Фелисите така, сякаш ми подаваше торба с изпражнения!

Останах със зяпнала уста. Той се върна на мястото си зад волана, захлопна вратата и веднага запали двигателя. Все още си блъсках главата върху тази загадка, когато лимузината вече бе стигнала до другия край на улицата - съвременна тиква, превърната в каляска, шумна и бърза.

Както обикновено по това време, особено откакто Арман постоянно търчеше из града, зает с подготовката за сватбата, къщата беше празна. Тримата космати палавници вероятно бяха в градината, радвайки се на слънчевите лъчи, които косо осветяваха южната фасада на дома

Дюшеноа.

Редом със сребристия плик, чието присъствие върху масичката вече не би могло да бъде изненада за мен, открих ръкописна бележка от Давид, която свидетелстваше, че е минал оттук през деня.

Поредната досадна вечеря с корейците.

Предвид техните обичаи, предвиждам запой.

Вероятно ще закъснея. Не ме чакай.

Обичам те.

Д.

Бавно разпечатах плика, който веднага ми се стори по-малко обемист от предишните. Действително в него открих само обичайната магнитна карта за „Шарм“ и две печатни бележки.

Липсата на пояснение бе нещо като тест: вече би трябвало да знам мястото и времето на срещата. Хотел „Шарм“, 22 часа.

Обърнах двата правоъгълника от твърда хартия и с удивление открих, че върху всеки има различна повеля. Не бе необходимо Луи да ми повтаря коя да е от тях, за да ме убеди да отида на срещата. Предварително знаеше, че ще се явя. И тъй като бе убеден в това, можеше да си позволи да ми предложи двойна порция. Минаваше на по-висока предавка:

4 - На твоя господар ще се подчиниш

Зад привидната си благосклонност, втората заповед беше още по-заплашителна и криеше скрита закана:

5 - В твоето желание ще се вслушаш

Какво знаех аз за моите собствени желания? Със своето коварство Луи, представил себе си като проявител, действително бе пробудил у мен скрити във времето копнежи и потиснати влечения, но сигурна ли бях аз, че искам да им се отдам? Колко струваха моментните удоволствия и силните и пикантни, но мимолетни наслади в сравнение с необятното щастие, което ми обещаваше Давид Барле?

Реших засега да не поставям под съмнение измамното мълчание на Давид. Ако версията за събитията, представена от по-възрастния му брат, бе вярна, това означаваше, че той през цялото време ме е мамил. Оказваше се, че той е бил първата жертва и едновременно палач на обзетата от лудост Орор. Можех да си представя бремето на срама и позора, с което е живял след случилото се, като годините почти не са излекували острата болка, останала след нещастието и след сторените прегрешения. За него аз бях девствено пространство, начинание, което той да доведе до успешен край, и тази му амбиция оправдаваше неговото мълчание, колкото и тягостно и непочтено по отношение на мен да бе то.

Хапнах набързо в кухнята, докато Синус и Косинус се боричкаха в краката ми, очаквайки да получат някое парченце, след което се затворих в спалнята и измъкнах изпод бельото съкровищата, получени в дар от Луи през последните дни: тайнствения ключ, нагайката, яйцето, чийто вид бе достатъчен, за да пробуди у мен неудържими контракции, огърлицата на Пайва и дори иглата за коса, подарена ми от Давид, но без съмнение избрана от неговия брат. Разгледах отново всеки от тези предмети, оценявайки за пореден път изяществото на един или богатите орнаменти на друг. Солидни и изтънчени, гладки и твърди, проникващи и непроницаеми, те представляваха странна мозайка, чиято контрастност бе в унисон с противоречивия характер на човека, който ми ги бе изпратил. В съчетанието им се таеше възхитителна само по себе си двусмисленост. Ала целият този еротичен битпазар не би имал никакво значение, ако откажех да го приема. Единствената негова цел бе да направи от мен актриса, която открито изживява своите наслади, превръщайки тези неодушевени предмети в живи партньори.

Защо тогава днешната покана не бе съпроводена от никакъв предмет? Дали на място не ме очакваше друга изненада в духа на Луи? Трябваше ли да очаквам нещо, което предполага по-висока степен на въплъщение?

Да, отражението ми в голямото огледало в нашата спалня за пореден път ме убеди: променила се бях. Без съмнение окончателно. Бях престанала да бъда някакво си горещо момиче, но още по-малко бях податлив материал, който Давид смяташе, че ще може да оформи по свой вкус. И макар да продължавах привидно да спазвам покорството, наложено ми от разкошната обстановка, която обитавах - дома, сватбената рокля и предстоящата церемония от висша класа, - каква част от моето същество все още се съгласяваше на това? Дали това бях аз, или все още живото у мен малко момиче от Нантер? Що се отнася до новата Ел, която бе разцъфнала в резултат от тайните ми срещи с Луи, на какво всъщност разчиташе тя? Имаше ли изобщо някаква представа? И коя бе следващата стая, в която й предстоеше да задоволи нечий апетит?

Този път се явих в хотел „Шарм“ без какъвто и да било материален ориентир няколко минути преди уреченото време. Двайсет и два часът е без малко.

Влязох, без да удостоя с поглед или с поздрав господин Жак, който в този момент бе зает да пише нещо. След последното ни спречкване не виждах как бих могла да го моля за помощ и затова веднага се отправих към асансьорите.

- Добър вечер, госпожице!

Пред мен бе усмихнатият Изиам, чиято радост бе напълно искрена. Дългите му клепки трептяха по-забързано от обикновено в знак на споделено удоволствие. Макар да знаех, че е изцяло предан на Луи, верен роб на своя господар, за мен той продължаваше да съхранява определена доза невинност.

- Добър вечер, Изиам. Ще ме отведете ли до стаята?

- Разбира се. Коя е тя?

Устните му отново се разтегнаха. Очевидно се забавляваше, че участва в играта.

- Ами... Смятам, че вие знаете, нали?

- Аз - да. Но вие трябва да ми я посочите!

След като подхождаше по този начин...

- Добре. Да видим какво имаме в склада: един ключ, стар ключ, който би могъл да отвори коя да е врата.

- Коя да е врата - потвърди той, видимо доволен от отредената му роля. - Значи, нито една.

- Хм, този път нямам нито огърлица, нито яйце... Но имам игла за коса.

- Сигурна ли сте, че тя принадлежи към вашия сбор от принадлежности?

- Не... Прав сте. В такъв случай ми остава само... една нагайка!

В отговор той ми намигна съучастнически.

- Ето, това е! Налице е в инвентара!

- Нагайка... - повторих замислено аз.

Коя от нашите легендарни куртизанки е използвала подобна играчка? Опитах се да си припомня названията на стаите, които познавах, но нищо не ми хрумна. И ето че тъкмо в този момент зърнах зад него един ретроплакат...

Изиам проследи погледа ми и се обърна. На поставения в рамка постер, имитация на стара реклама, се виждаше испанска танцьорка, която държи в едната си ръка ветрило, а в другата, като че за да подчертае войнствената си поза, стискаше нагайка. Оставаше ми само да прочета името на тази тайнствена красавица: Лола Монтес.

- Лола Монтес? - зачудих се аз, като подчертах финалното „С“ - Не се ли произнася Монтез?

- Лола Монтес е заглавието на филма, който Макс Офюлс прави на основата на нейния живот. Така че се произнася Монтес.

След този кратък урок - не се и съмнявах от кого го е на-учил, той ме поведе към асансьора и натисна копчето на втория етаж.

Гледката беше поразителна. Вместо ярките цветове, в които бяха издържани останалите етажи, тук всичко бе в черно, включително стените, вратите и мокетът. Въпреки яркото осветление наоколо беше мрачно като в пещера. Налагаше се да пристъпвам внимателно, почти пипнешком, докато стигна до стаята.

Вътрешността се оказа сумрачна и почти толкова печална. Оскъдната светлина идваше от няколко мъждукащи лампи по перваза на ламперията и от тавана. Този кенотаф в памет на най-митичната куртизанка от епохата на романтизма предразполагаше по-скоро към вглъбение, отколкото към бурни страсти. Ала изщракването на ключалката зад мен мигом ми припомни какво ми предстои тук и шибна като камшик сетивата ми.

- Приближи се...

Също както предишния път, тези думи, дошли сякаш от нищото в празната стая, ме извадиха от вцепенението и аз така се стреснах, че едва не изпищях. Сега обаче липсваха тонколони. Металическият тембър, изкривен от вокодера или от друго подобно електронно устройство, не идваха откъм стените на стаята, а от срещуположната на вратата страна, където мракът не позволяваше да се различи нито силует, нито елемент от мебелировката.

Въпреки това успях да доловя в непрогледната тъмнина леко раздвижване. Бих могла да се закълна: някой се прокрадва към мен. Отстъпих назад, като всяка моя крачка бе забавена от страха и желанието, двете отколешни съучастнически чувства от най-ужасните ни кошмари, които ни пронизват най-силно миг преди събуждането.

- Не се бой. Щом си тук, значи не се страхуваш.

Звукът на този глас наистина бе плашещ, но интонацията бе по-скоро успокояваща. При тези думи той най-сетне поне отчасти ми се яви. Въпреки това си оставаше анонимен, защото бе с черна латексова маска на лицето, комбинезон от същата материя, който покриваше стройното му тяло чак до петите. Изумителен костюм, който навяваше смътни детски спомени - кечист, панаирджийски акробат, но също и далеч по-зрели фантазми - Жената котка, Секс Машина и какво ли още не.

Прилепналата материя видимо бе издута под корема му, което означаваше, че вече е в

ерекция.

- Нали? - настоя той.

- Не, не се боя... - предпазливо се съгласих аз.

Той измъкна иззад гърба си тънък и дълъг предмет, който отначало не можах да позная.

- Тогава ела при мен. Нищо лошо няма да ти сторя.

Нагайка! Подобна на тази, която Луи ми бе изпратил и която преди малко съвсем невинно въртях в ръце.

И тогава бях поразена от една подробност: въпреки мрака ясно виждах, че мъжът пред мен не държи нищо, което да напомня бастун, и очевидно не се нуждае от такъв, за да стои здраво на нозете си.

- Нали нямате намерение да... - задавено промълвих аз.

- Да те бичувам? Не. Ако не се наложи. Ако си послушна.

Опитах да овладея гласа и разума си.

- Окей, окей... Май че стигаш твърде далече с мен.

- Шшшт... - просъска той. - Все още никъде не сме стигнали, а ти вече биеш отбой.

- Не желая да бъда удряна.

- Кой ти каза, че ще бъдеш? Имай предвид, че с това могат да се правят безброй други неща.

Като потвърждение на думите си, той започна да гали тялото ми с гъвкавия кожен връх през нищожната защита на дрехите ми. Всяко докосване ме възбуждаше, сякаш го правеше с език.

Онова, което при други обстоятелства, като обикновена зрителка, вероятно би ми се сторило гротескно, сега ме караше обилно да отделям сладък и отровен сок. Това, че съм център на неговото внимание и на цялата обстановка, замъгляваше разума ми, който повече не можеше да се бори срещу копнежите ми и срещу самата мен. Отбранителните ми линии падаха една след друга и вече ме обземаше непреодолимото желание да се оставя на волята му.

- Затвори очи... Съсредоточи се върху онова, което чувстваш.

Не бе необходимо да ги отварям, за да доловя близостта му. Той почти ме докосваше, дъхът му на равни интервали брулеше лицето и шията ми. Ала онова, което ме стъписа, бе пълната липса на телесна миризма. Откъм него не идваше дори лекото ухание на тоалетна вода. Само острият и натрапчив мирис на латекс.

Тогава той хвана ръката ми и внимателно ме отведе до леглото, покрито също с черни чаршафи, подобно на копринена катафалка, върху която той бавно ме положи.

По странен начин в момента, когото се отпуснах по гръб, откъм тавана се разнесе музика и се спусна над нас като ситен дъжд, който постепенно се усилваше.

Не познах мелодията, но трябва да призная, че тя напълно съответстваше на ситуацията: омайваща мелопея, разпростряна над нас като пелена, на език, който не бях в състояние да назова. Напомняше грегорианско песнопение, но на някакъв нов култ, в който велики жрици са жените. Думите нямаха никакво значение, защото гласът сам по себе си увличаше в шеметни висини.

Мъжът свали една по една дрехите ми, които тази вечер бяха скромни и семпли, след което продължи да разхожда бавно кожения ремък по голото ми тяло. По овладяната точност на

жестовете му отгатнах силната му, жилеста снага.

- Тази композиция се нарича Рогеуег т1коШ епй... - съобщи ми шепнешком той.

Именно това ми подсказваше и нагайката, която последователно и планомерно изследваше най-чувствителните ми ерогенни зони. Спираше се на най-деликатните от тях, онези, които предизвикваха у мен сладостен, продължителен и преди всичко осезаем трепет. Потрепването в основата на шията ми потвърждаваше това. След тях дойде ред на раменете ми, които тръпнеха от удоволствие, примесено с лека болка. Дори онзи безименен триъгълник, разположен между ухото и тила, тънеше в доволство. А какво бих могла да кажа за гърдите, корема и изпадналата в екстаз вътрешна страна на бедрата, които трепетно се разтваряха при всяко докосване, любопитни да отгатнат продължението, сякаш някой им разказваше увлекателна история, която чуват за пръв път?

Цялото ми тяло бе напрегнато, нетърпеливо, жадно да научи повече и преди всичко да почувства повече. По-силно?

- Много ми харесва така... - въздъхнах аз, без да си давам сметка дали имам предвид ласките или музиката.

Внезапното проникване на кожения прът между големите ми устни изтръгна от гърлото ми остър писък. Последва леко въртене във вътрешността на вулвата ми, като всяко обхождане бе съпроводено от осезаем натиск, който ме довеждаше до крайност, изпъваше хълбоците ми и извила гръб, аз се повдигах, за да придам сила на допира.

- Ох!

Първият удар по корема ми дойде изневиделица, лек и същевременно достатъчно реален, така че аз го почувствах като ухапване.

- Нали нямаше да ме удряте!

Надигнах се сърдито, но ръката му отново ме просна по гръб, без да мога да се противя на налегналата ме тежест.

- Бичуването не е удряне.

- Така ли? Кажете това на кожата ми!

- Не обръщай внимание на думите... По-скоро чувствай.

Приливът на гняв не само не ме откъсна от усещанията ми, а напротив, засили сигналите, отправени към тялото ми. При всяко шибване аз жадувах следващите удари да бъдат по-силни, като се питах върху коя част от мен ще попаднат. А те минаха последователно по гърдите, бедрата, ханша, като грижливо щадяха сгърченото ми от болка и желание лице.

Превъзмогнах надигащата се у мен паника, когато той внезапно ме яхна, притисна ме, а коленете му обездвижиха ръцете ми. Досетих се какво е на път да направи, когато метална халка обхвана китката ми и се чу изщракване, като същото се случи и с другата ми китка.

Бях закопчана в белезници.

Когато отворих очи, за да видя какво ще бъде продължението, всичко бе изчезнало: лампите бяха изгасени и стаята тънеше в пълен мрак. Сега можех да отгатна присъствието му единствено по дишането и по леката топлина, която се излъчваше в стегнатото в латекса тяло.

Той, изглежда, бе прочел последната ми мисъл, защото дочух шум от цип, по който заключих, че се съблича. Свали от себе си комбинезона и освободи не само тялото си, но и онова до болка

познато ухание: ванилия, лавандула.

С една дума: Луи. Или мъж, използващ неговия парфюм.

Последните ми съмнения се разсеяха, когато към миризмата се прибави и гласът, възвърнал нормалния си тембър.

- Никой мрак не е толкова мрачен, че да те затъмни...

Предположих, че говори... за моята красота?

Нагайката не беше единственото приспособление, до което той прибягна през онази вечер.

- О, не!

Металното яйце, което безцеремонно пъхна между краката ми, бе абсолютно копие на онова, което вече бе използвал, за да ме докара до оргазъм.

- О, да! - кратко ме опроверга той.

Сетне, без да съм наясно какво ще последва, дочух стъпките му по мокета, а след това двойното изтракване на отваряща и затваряща се врата.

Наистина ли бе излязъл?

Нямах време да стигна до друго предположение. В мен постепенно започна да се надига вълна на наслада. Яйцето само бе оживяло, направлявано от вещата ръка, която, както предположих, вече бе далеч от мен. Все още бях с белезниците и не можех да регулирам нито силата, нито движението на яйцето в мен, а още по-малко продължителността на неговите вибрации.

Първият оргазъм избухна във вътрешностите ми като взрив. Почувствах се не разкъсана, а по-скоро сведена до огнена топка, превърната в модерна скулптура, представляваща само и единствено изтръпнала от наслада вулва.

- Не това... Ти си... - проплаках аз, в плен едновременно на екстаза и на неудовлетворението.

Исках всичко това да свърши. Или по-скоро да започне отначало. Не можех да понасям повече всички тези игри и породеното от механика удоволствие. Желаех него. Желаех го в себе си. Незабавно и без остатък.

В момента, когато той влезе, простенах отчаяно и жално, признателна и готова на всичко:

- Ел...

Без нито дума, той приближи до мен и измъкна яйцето от вагината ми. Вълната на облекчение, която изпитах, след изтеклата от нея струя, стигна чак до гърдите ми. Чувствах как потъвам, увлечена във въртопа на оргазма. Удавих се и бях щастлива от това.

- Вземи ме... Вземи ме - молех го аз.

Той остана безучастен на призива ми, сякаш изобщо не ме чуваше. Вместо това усетих как коленичи между бедрата ми и ме придърпа до ръба на леглото. Започна да лиже вулвата ми като измъчван от жажда, току-що измъкнал се от лапите на пустинята.

Контрастът с начина, по който постъпваше Давид, бе поразителен. Вместо ритмичността на метроном, присъща на моя бъдещ съпруг, при Луи всичко бе изненада, паузи и смяна на темпото. Не бе необходимо да прониква в мен, за да постигне успех. Онова, което би трябвало да забави насладата (нали се твърди, че кунилингусът бил ефикасен само ако е продължителен), напротив, засилваше желанието ми, караше устните ми да набъбнат, а клиторът ми да щръкне до неподозирани висоти.

По време на някаква лекция един от нашите преподаватели спомена като пример книга с еротични фотографии на Люсиен Клерг, озаглавена Родена от вълната. Водена от

любопитство, подирих в Интернет що за книга е това и бях поразена и едновременно стъписана от снимките на прекрасни голи тела, в повечето случаи без глави, потънали в

талази от пяна.

От тях във въображението ми изникна представата за миризмата на моята пичка моя собствен полов орган, от която винаги бях изпитвала неудобство, докато, напротив, тази на мъжките полови органи притежаваше способността да ме възбужда. Лесно бих могла да потисна тази представа, скривайки я в тайното ъгълче на моите комплекси, ако всеки ден, въпреки чистото облекло и парфюма, не усещах постоянно как тя стига до ноздрите ми. На чина в училище, а по-късно на студентската скамейка, в киносалона или в метрото, навсякъде, където по силата на обстоятелствата попадах сред непознати, бях убедена, че и те са в състояние да доловят мускусния мирис на моята пичка-катеричка. Имам чувството, че

същото това ухание на море, което открай време й

приписвам, е пропито и в страниците на тази книга.

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

Върхът на езика му проникна до връхчето на клитора и дълго време си игра с него, заличавайки всякакви прегради между нас и заличавайки последните ми задръжки. На моменти почти изпитвах болка, но сякаш сред мрака на стаята блесна мълния и порази миниатюрното гръмоотводче на моята наслада, изгаряйки вътрешностите ми, замъглявайки погледа ми и подчинявайки всички мои сетива.

- О, дааааа!

Чувствах се напълно сломена, изпепелена. Вече бях жена, която при оргазъм не крещи „Не“, а „Да“.

Този път не съм го чула кога е излязъл. Едва когато раздвижих едната си ръка, разбрах, че е свалил белезниците.

Ала макар развързана, макар и свободна, знаех, бях сигурна, че занапред му принадлежа. Бих могла да се омъжа за когото и да е. Включително и за брат му. Бих могла да изградя меко и уютно битие.

От този момент нататък имах един-единствен господар.

Луи и никой друг.

12 юни 2009 година

Когато се изправех пред проблем от лично естество или още по-зле, пред дилема, всеки път постъпвах по един и същи начин, възможно най-малко журналистическия и най-малко професионалния: вместо да подиря подходящи примери или сравнения у близките си, аз гледах филми, чийто сюжет повече или по-малко бе свързан с въпросния проблем. В много отношения се отнасях с по-голямо доверие към творците на киното, отколкото към колегите си от пресата или към експертите, психолози и социолози, що се отнася до въпросите от интимен характер. Така например, когато мама се разболя от рак, през последвалите седмици гледах няколко пъти филма на Нани Морети Интимен дневник, който разработва тази болезнена тема по начин, способен да повдигне духа.

По темата за споделената любов между двама братя и две сестри според мен нямаше по-подходящ филм от Хана и нейните сестри на Уди Алън, или пък италианската сага Най-добрите години, която заплени младежката ми душа, особено с участието на великолепната Жасмин Тринка, на която започнах да подражавам, цупейки устни и придавайки изплашено изражение на широко отворените си очи.

За разлика от Елиът и прословутата Хана, която благоразумно се завръща в лоното на брака след бурната любовна история на неустоимата Лий, вече отхвърлях този изход, върху който тегнеше печатът на буржоазния морал и на конформизма. През следващата нощ опитвах да убедя себе си, че не е необходимо да правя избор, като се въртях в леглото ту на едната, ту на другата страна, редом с потъналия в дълбок сън Давид. Ала това в известен смисъл вече бе избор.

В крайна сметка не би ли било възможно да живея по този начин, отговаряйки на желанията ту на единия, ту на другия, самата аз разкъсвана между копнежите и разума, между тялото и сърцето, между мъжа, който се опитваше да ме завоюва с хитрост и сила, и другия, който ми предлагаше живот, лишен от страст, но и без болка, сред упойващата музика на удобствата, нежността и безгрижието?

- Добро утро, Ел. Разпечатах окончателния вариант на договора. Оставил съм го на масата, както се уговорихме. Можете да го погледнете още веднъж, преди да подпишете...

Арман се бе появил в кухнята, където закусвах, както винаги безшумно като призрак. С приближаването на деня на сватбата той ми се струваше все по-посърнал. Дали това се дължеше на стреса около подготовката? Или пък на прекомерната употреба на алкохол?

- Да, благодаря, Арман. Сигурна съм, че всичко е безупречно.

На непристойните, язвителни и възбуждащи повели на Луи съответстваха безапелационните нареждания на Давид, сбор от правила, които имаха за цел да превърнат нашия живот в поредица от предварително програмирани епизоди, подчинени на регулатор на скоростта. Без трусове, без инциденти, кротка омая, в която добрите дни нямаше да се различават от лошите, смекчени от въздушните възглавници на неговите пари и на моята отстъпчивост. Спокойно можех да затворя очи, сигурна, че всичко ще бъде под постоянен контрол.

- А, за малко да забравя - възкликна той, преди да се завърне към изпълнението на

ежедневните си задължения. - Бижутерът ми върна пръстена. Позволих си да го оставя във вашата стая, върху нощното шкафче.

До папката с брачния договор открих друг, по-тънък куп листи, чийто вид предизвика у мен далеч по-силно вълнение: в пластмасов джоб бяха събрани бели перфорирани листи, подобни на онези, които вече бях получила. Без нито за момент да се съмнява в това, че ще ги използвам, моят подател вече предвиждаше продължение на моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“. Нещо повече, самият той тържествено отбелязваше своето завръщане, защото върху последната страница, с добре познатия ми вече почерк, бе написал следното:

Кога ще ме приемете такъв, какъвто съм?

Желаете ли друг да се явя, макар насън?

Да бъда с нови чувства и с нова буйна страст.

Спя ли върху спомените нежни в този час?

С какво да ви примамя? Какво ще привлече вас?... Всяка първа дума от тези редове.

За момент бях стъписана от необичайната форма на по-сланието. Откога се изразяваше в стихове? Още повече ме развълнува съдържанието. За него бе неприсъщо да говори така открито, макар изискано, за чувствата си.

След това обаче взех от салона таблета, който както винаги стоеше върху ниската масичка, преписах първите думи и го пуснах в търсачката. Отговорът дойде почти мигновено: „Отговор на Алфред дьо Мюсе до Жорж Санд“ Поемата на Жорж Санд и играта на думи в нея ми бе позната, но за отговора на нейния любовник изобщо не бях чувала. Ключът тук бе далеч по-прост, а освен това бе даден в последния стих: „Всяка първа дума от тези редове“. В резултат се получаваше следният въпрос: „Кога желаете да спя с вас?“.

Проследих докрай тази литературна игра между двамата и така попаднах на отговора, даден от писателката: „Тази страст, която мъчи ме без глас, / нощ и ден очаква отговор от вас“. Тоест: „тази нощ“.

Усмихнах се вътрешно: такова ли бе неговото намерение? Да започнем с помощта на моето тефтерче да обменяме писма, подобни на някогашната кореспонденция между двамата даровити влюбени?

Извадих от чантата моя „Десет-пъти-дневно“ и записах в него въпросните два стиха. Макар Луи да не можеше да ги прочете, все пак диалогът между нас продължаваше.

Питам се дали от момента, когато станах полово активна, съм поела поне веднъж инициативата за връзка, макар и мимолетна, с някой от моите партньори. Струва ми се, че не, и ни най-малко не се гордея с това. Не може да става дума за срам, а по-скоро за

съжаление, защото днес смятам, че този от двамата, който пръв даде израз на желанието си, се ползва с известно предимство. Дали нямаше по-често да стигам до оргазъм, или да бъда

по-добра любовница, ако поне от време на време не поемах инициативата за връзка с моите партньори? Никога няма да узная това. Тялото ми е обречено на вечна носталгия по

поривите, които съм пренебрегнала навремето.

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Насърчена от тази последна закачка, в отлично настроение, се приготвих набързо. Времето летеше и след два дни отсъствие в никакъв случай не биваше да закъснявам, защото това щеше да стане повод за нови коментари. Вече си представях как навсякъде по коридорите на кулата „Барле“ се носи мълвата за това колко несериозно се отнасям към задълженията си.

- Ох! Притеснявах се, че вече изобщо няма да се завърнете!

Следвайки ужасния си обичай, Клое се нахвърли върху мен веднага след като минах през автоматичната врата. Изглеждаше още по-нервна, отколкото преди два дни. Нима моето отсъствие действително бе всяло толкова силен смут сред служителите? Сетих се за онова, което ми бе казал Давид за безкомпромисното отношение на синдикатите.

- Изключено - защитих се аз. - Как така няма да се завърна?

Тя ме изгледа, сякаш се бях побъркала или пък бях някаква отшелница, останала откъсната от света в продължение на години.

- Давид нищо ли не ви е казал?

Какво да ми е казал? Дали пък не е отстъпил пред натиска на синдикатите и ме е принесъл в жертва пред олтара на социалния мир?

- Трябвало ли е да ми съобщи нещо конкретно? - запитах, вече не така уверено.

- Алис!

Сетих се как прегръщаше блондинката, за да я утеши.

- Алис и Крис!

Алисикрис... Това звучеше като някаква канадска ругатня. Въпреки забавното сравнение, никак не ми бе до шеги.

- Съжалявам, Клое, но изобщо не разбирам какво...

- Крис Хиймс, художественият директор, и Алис Симонсини... Заварили са ги на калъп. Разбирате какво имам предвид. В нейния кабинет.

Значи, надутата директорка по маркетинга само от злоба е бутнала на този претенциозен дървеняк?

- Простете - зачудих се невинно, сякаш съвсем неизкушена от подобни непристойни теми, -но не виждам какво общо има това с мен?

- Ами за това сериозно провинение и двамата бяха уволнени! Точно в деня, когато вие пристигнахте тук. Без компенсация, без помощ за безработни, без премии. Без нищо!

Не можех да повярвам на ушите си.

- Всички само за това говорят. Изглежда, че Ив от информатиката дори е включил мобилния си към вътрешната камера и ги е заснел. Само че аз нямам никакво намерение да гледам подобен запис. Отвратително!

Похотливият начин, по който непрекъснато оправяше кока върху главата си, говореше по-скоро обратното.

През паметта ми отново и отново преминаваше сцената, която се бе разиграла между моя годеник и уволнената. Значи, тогава той не е слагал край на някаква връзка между тях, както си бях въобразила в началото. Ставало е дума за нейното уволнение. Зад маската на едва ли не нежно съчувствие, той се бе проявил като строг и безкомпромисен шеф. Вечерта я канеше у дома на вечеря, а едва ли не на другия ден я изхвърляше като последна никаквица.

Подобна перспектива положи върху рамото ми тежката, леденостудена ръка на съмнението и страха. Ако научеше за странната връзка между мен и брат му, какво би му попречило да ми отреди същата участ? Прогонена, изритана... опозорена!

Когато пристигнахме на осемнайсетия етаж, установих, че вълнението, което ми описа Клое, все още не се е уталожило. Докато минавах по коридора, служителите ме гледаха през стъклените стени не като осъдена, която отива към ешафода, а за да прочетат върху лицето ми как съм приела новината. Независимо дали това ми харесваше, или не, занапред бях част от хората от телевизионния канал, чието мнение не оказваше влияние върху политиката на компанията, но в замяна на това минаваше от ухо на ухо и определяше отношенията между тях.

- Не им обръщайте внимание - прошепна ми асистентката на Давид. - Питат се кой ще бъде следващият. Притесняват се.

Ами аз!

- ... но инак не са лоши хора.

Стигнахме до моя кабинет и аз веднага установих, че там не ме очаква сребрист плик, а Клое веднага хукна по задачи, тъй като времето й бе разчетено до минута:

- Осем и четирийсет и осем. Закъснявам с десет минути за оперативката. Оставям ви. Не се колебайте да ми се обадите, ако имате нужда от нещо.

Предположих, че нейната готовност, както и посрещането ми още на входа, са привилегии, на които се радва единствено директорът и неколцината високопоставени служители, към които очевидно вече принадлежах. Върху все още празното бюро открих бележка, с която Албан ми съобщаваше, че в девет часа трябва да бъда на долния етаж за първите пробни снимки. Така че преди да изляза на арената, имах време само да изпия отвратителното кафе, което охтичавият автомат изплю в чашата ми.

Облечена в бойна униформа - раздърпан суичър и брезентов панталон, журналистката ме прие с приветлива усмивка. Преди да успея да й подам ръка, тя звучно ме млясна по двете бузи.

- Здравей! Оправи ли се?

- Да... Добре съм - отвърнах аз, като се престорих на все още леко болнава.

- Окей. Отлично. Защото веселбата приключи. Започваме сериозна работа. Днес за теб е голям ден: за пръв път заставаш под прожекторите.

- Вече съм наясно.

- Ела с мен. Ще те запозная с техническия екип.

Само за петнайсет секунди бях изстреляна под погледите на петнайсетина чифта очи, които ме претегляха, преценяваха със снизходителност, което и най-лъчезарните ми усмивки не биха били в състояние да разсеят.

- Добър ден...

Ала не техният брой, нито видът им на стари пушки с татуировки ме накараха да занемея след този плах поздрав. Причината бе, че сред тях открих...

- Фред!

Той се бе откъснал от групата и се приближаваше към мен с непринуден вид, все едно че се срещаме като стари приятели за по чашка.

- Здрасти, Ел.

„Ел“, умалителното, до което прибягна, имаше за цел да покаже на останалите близостта между нас.

Хванах го за ръкава и го дръпнах встрани от обсега на прожекторите.

- Какви ги вършиш тук? Не ти ли стигаше онзи скандал пред вкъщи?

- Първо ми кажи добър ден, а след това се успокой. Имай предвид, че тук съм на срочен договор за шест месеца. А освен това и че в момента всички ни гледат.

Понякога ми се струва глупаво и донякъде несправедливо, че онова, което сме научили за собствената ни сексуалност, или онова, което бившите ни любовници са открили по този въпрос, не може да бъде предадено на настоящия ни партньор. Подобно на здравната книжка, би трябвало да имаме и сексуална книжка, попълвана не от лекаря, а от всички онези, с които сме споделяли леглото. Така, когато легнем за пръв път с новото ни завоевание, то би могло да направи справка в нея и да приложи онези жестове и ласки, които ни харесват, а не да действа опипом в продължение на дни и месеци, понякога до самия край на връзката.

Какво би могъл да напише Фред за онази Ел, която познаваше? Например, че не можеше да ме докара до оргазъм с език? Или че бях пълна нула в свирките, плаха, неспособна да поема члена му толкова дълбоко, колкото на него му се искаше, че се гнусях при мисълта как спермата му пълни устата ми, и всеки път отказвах да му доставя това удоволствие?

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Погледнах през дебелото стъкло и установих, че действително техниците скришом се забавляват, наблюдавайки бурната ни среща. Приятелката на шефа се засича с бившия си... Такова нещо не се случва всеки ден.

- Наели са те за моето предаване?

- Да. Търсеха квалифициран звукооператор и ето ме тук!

- Съвсем случайно? - просъсках аз. - Ти подиграваш ли ми се?

- Така ли мислиш?

После той ми описа подробно как след спречкването пред дома Дюшеноа Луи успял да го открие и да влезе във връзка с него. Няколко дни по-късно двамата мъже се срещнали на няколко бири и пийналият Луи му предложил „като обезщетение“ да го вземе на работа във телевизионния канал на брат си.

- Така ли ти каза? - едва сподавих яростта си аз. - „Като обезщетение“?

- Ами да. Какво от това? Според него си беше честна сделка, а и според мен също: брат му забърсва моята мацка, а той пък ми намира работа.

В това, че Луи се бе възползвал от безпаричието на Фред и му бе предложил работа, нямаше нищо кой знае колко обидно. Най-унизително за мен бе, че в тази сделка за него аз бях обикновена разменна монета.

- Предполагам, че Давид не е в течение на вашето споразумение?

- Ами не... Пък и не виждам защо. Това си е между Луи и мен.

Разговорът между двама ни се проточваше и хората в студиото вече не криеха усмивките си, като ни гледаха. Някои от тях вероятно вече бяха работили заедно с Фред, защото забелязах, че

му отправят закачливи гримаси и съучастнически жестове.

Всъщност как бих могла да реагирам? Какво да кажа на Давид, та да не приеме присъствието на Фред тук като продължение на моята връзка с бившия ми любовник и да не стане то причина за спречкване между двамата братя?

В крайна сметка реших да се възползвам от случая и най-сетне да поема нещата в мои ръце:

- Окей, Фред. Само че трябва да ти кажа нещо, свързано с Луи.

- Какво, да не би да те сваля?

Направо беше чудно как в резултат от едно наемане на работа моят бивш любовник отведнъж се бе отърсил от всякакви чувства към мен. Луи бе постъпил изключително ловко: с един удар бе потушил гнева на Фред и същевременно бе прекъснал емоционалната му връзка с мен.

- Не съвсем. Да речем, че се държи странно.

Грижливо пропуснах да спомена за поканите му, за писмените повели и за срещите ни в „Шарм“. Наблегнах на вниманието му към мен, на изключителната му щедрост, насочена преди всичко към мама.

- Наистина ли?... Вярно, доста съмнителна работа.

- Неприятно ми е да ти го кажа, но...

Намръщих се.

- Какво?

- Наистина си отличен професионалист, но това, че те е наел, няма нищо общо с твоите качества и никак не е случайно. Чрез теб или чрез мама той иска да засегне мен.

Фред ме изгледа отначало с подозрение, но след това не-очаквано стана сериозен и почувствах как отново се пробужда буйният ми нрав.

- Ясно... Значи, според теб ми предлага добро място не защото струвам нещо. Цялата тази работа е свързана с пъпа на госпожицата.

Опитах се да го хвана за лакътя, но той рязко се дръпна.

- Не се ядосвай, Фред, мамка му...

Той вече се отправяше към колегите си, но моят въпрос го накара да спре.

- Не ти е казал, нали?

- Не ми е казал какво?

- Че ще работиш за мен? Сигурна съм, че е пропуснал да ти го спомене.

- Хм... Вярно. Нищо не ми каза. Разбрах го от „Личен състав“. Само че какво доказва това?

- Чисто и просто, че те манипулира. Съставът на екипа е известен отпреди седмица -блъфирах аз. - Щом си тук бе знанието на Давид, това означава, че Луи се е намесил.

- Твърде възможно - съгласи се той, все още нащрек.

Не виждаш ли, че си играе с теб и с всички нас? За тип като него ние не представляваме нищо. Буболечки, които да стъпче.

Сравнението ми, изглежда, хвана ред, защото по очите му познах, че съм привлякла вниманието му.

- И какво предлагаш?

- Ако Давид научи как те е наел, ще развали договора. Гарантирам ти го.

- Откъде си толкова сигурна?

- Кога постъпи тук?

- Онзи ден.

- Значи, си видял как изгони онези двамата, високата блондинка и кретена, който я чукаше... Просто щракна с пръсти и вече ги няма.

Повторих жеста, за да подчертая думите си.

- Окей. Все си мисля, че мълчанието ти няма да бъде безплатно - подхвърли ми той с блеснали очи.

- Да речем, че и това ще бъде една добра сделка: ти запазваш работата си...

Замълчах, опитвайки се да се сетя каква услуга би могъл да ми направи Фред. Само той можеше да уравновеси влиянието на Луи върху мен, да се превърне в нова страница от безмълвния диалог, който се бе установил между нас.

- Ами аз?

- А ти... Ти ще се постараеш да запишеш колкото се може повече разговори между Луи и неговото обкръжение.

- Да не си откачила? Аз да не съм някакъв Джеймс Бонд?

- Не ме интересува как ще го направиш, Фред. Но искам да ми доставиш разговорите му по стационарния телефон, а освен това да го записваш, когато се намира в близост до някой микрофон в студиото... Ще го хващаш всеки път, когато ти се открие възможност.

Албан се приближи и сложи край на преговорите между нас, но все пак успях да прочета съгласието в очите на Фред, който ми кимна с примирение. Горкият: всичко хубаво, което му се случваше, приключваше по най-гаден начин.

- Ел? Ще дойдеш ли в гримьорната? Ако искаме да свършим до обед, веднага трябва да се хващаме за работа.

Времето до обяда премина на един дъх. Албан не се отделяше от мен. Всички я уважаваха независимо от стажа и положението във фирмата. Освен това Люк и Филип от време на време прескачаха насам и допринесоха за успеха на тази първа фаза, както и за успешното ми вписване в колектива на предаването. Дори Фред се държа безупречно, оставяйки на заден план нараненото си мъжко самочувствие, като от време на време дори разведряваше обстановката с някоя шега или закачка.

Момичето, което виждах на контролните монитори, приличаше на мен не повече от някоя дубльорка на истинската актриса, но с времето постепенно свиквах с това странно раздвоение, започвах да контролирам израза и жестовете под неумолимото око на камерата.

- Ще дойдеш ли да обядваш с нас? - запита ме Стан, режисьорът на предаването, сякаш това се разбираше от само себе си.

Хиляди пъти бих предпочела една салата и коктейл в компания-та на София, но знаех, че трябва да се сработим и затова охотно приех поканата, а след това прилежно изядох кълцаното говеждо.

Албан, чиято мършава фигура издаваше колко нередовно се храни, ни изостави още пред входа на ведомствения ресторант. Ала още щом оставих таблата на гишето за мръсните съдове, моментално се появи отнякъде и ме дръпна настрани.

- Ел! Можеш ли да ми отделиш две минути?

- Какво се е случило? - поразтревожих се аз от сериозния й вид.

- Дано яденето да ти е дало сили, защото ще имаш нужда от тях.

- Да имам нужда ли? За какво?

Както винаги пряма и безцеремонна, тя ме завлече в дамската тоалетна, близо до входа. После, сред глъчката, която идваше отвън, най-сетне изплю камъчето:

- Започваме утре вечер.

За да не припадна и да й дам време да обясни, се направих на глупачка:

- Започваме какво?

- Предаването.

- Шегуваш се. Другите са те накарали да си направиш майтап с мен, нали?

- Вярвай ми, щеше ми се...

- Как така? Кой го е решил?

- А кой според теб би могъл...? - сподави горчивата си усмивка тя.

За мен това означаваше, че Давид ме хвърля направо в ямата с лъвовете. Не разбирах защо по този начин ме принася в жертва. На какво разчита, като ме подлага на подобно изпитание?

- Вероятно това не му е хрумнало изневиделица, както си седи в кабинета?

- Не, разбира се. Току-що научи, че нашият конкурент пуска новото си предаване една седмица по-рано.

- И то е предвидено за утре вечер?

- Точно така.

- Но това е направо абсурдно! Мислех си, че ще го излъчваме в четвъртък тъкмо защото тогава няма особена гледаемост.

- И аз така си мислех.

- Изпраща крехка черупка, командвана от юнга, срещу най-мощния противников самолетоносач!

Морското сравнение, изглежда, й хареса, защото тя ми махна приятелски, което правеше рядко.

- Значи, трябва да се научим да плуваме, нямаме избор!

Разменихме печални погледи, замъглени от облачета пудра и парфюм.

- Какво мисли Люк по въпроса?

- Също като теб: че ще ни смачкат. Само че върви обясни това на адмирала, за когото значение има само въпросният моряк...

Сведох очи, а след това и глава. Хиляди пъти имаше право. Чувствата на Давид към мен пречеха на точната му преценка. Вземаше решения не като шеф, а като влюбен, импулсивен, до

крайност доверчив, неспособен да се вслуша с тревожните или просто предпазливи изказвания на хората от своето обкръжение.

Когато Клое ме видя да надзъртам в нейния кабинет, ококори очи, защото по инстинкт разбра, че се случва нещо извънредно.

- Давид свободен ли е?

- Да... - изпадна за момент в паника тя, след което погледна екрана на компютъра и часовника си. - За десет минути. След това има среща извън сградата. Да съобщя ли за вас?

- Да, ако обичате.

Бъдещият ми съпруг ме посрещна с разтворени обятия, сякаш това бе обикновено посещение на любезност от страна на съседка, дошла просто да побъбри.

- Ел! Скъпа! Научи ли голямата новина?

Не бях си представяла, че кабинетът на един толкова влиятелен мъж може да бъде така оскъдно обзаведен. Освен бюрото, три фотьойла и тясно канапе, единствената украса в помещението беше малък бронзов бюст на баща му, Андре Барле. За пръв път се изправях пред него, така да се каже, лице в лице.

Давид ме прегърна за момент, а след това ми посочи едно кресло точно срещу неговото, както би постъпил с който и да е свой сътрудник.

- Чудесно е, нали?

- Да, чудесно - уморено повторих аз. - Само че също така напълно невъзможно.

- Защо? Заради този тъпак Крис Хиймс ли?

- Не, аз...

- Изобщо не се притеснявай. Разполагаме с резерв от почти двайсет декора за студиото. Остава само да се подредят, да се регулира осветлението и... напред!

Неговата възторженост правеше всичко да изглежда просто и осъществимо.

- Давид... Забравяш една подробност.

- Каква например?

- Никога не съм заставала пред камерите.

- Напротив! - избухна в смях той.

Все едно да убеждаваш доктор Стрейнджлав да не натиска копчето.

- Не!

- Напразно се тревожиш. За тебе работи най-добрият екип професионалисти във френската телевизия.

Сред които е и Фред, моят бивш... Същият, който само преди няколко дни искаше да ти свети маслото.

- Супер! И за какво ще говоря?!

- Споко! Албан ми съобщи, че имаш достатъчно теми, за да покриеш цели три предавания.

„Една от които е репортажът за горещите момичета!“, изкрещях вътрешно аз. Вече едва се сдържах. Ако някой бе в състояние да му отвори очите в тази лудница, това бях аз.

- Спри... Нарочно ли се преструваш, че не разбираш, или какво?

- Какво не разбирам?

Лицето му придоби мрачен вид.

- Че аз съм нула! Абсолютна нула, чуваш ли? Провалих се на всички кастинги, Давид. и то не защото твоите конкуренти са слепи или мръсници.

- Напротив, те са тъпаци.

Скочих от мястото си.

- Не можеш да пуснеш предаването с дебютантка като мен, и то в най-гледаното време на твоя канал, при това без каквато и да било подготовка! Това е безумие! Още не съм готова, Давид, точка по въпроса!

По безизразното му, затворено изражение разбрах, че избухването ми му е повлияло.

- Няма да направя това предаване - заключих вече по-спокойно аз.

- Ще го направиш - незабавно ми отвърна той.

- Не.

- Ще го направиш... Защото аз го искам... Защото си моя жена...

„Все още не съм, неволно си помислих аз.“

- Защото ако излезеш от този кабинет, без да си променила мнението си, не е необходимо да идваш утре. Нито по-късно впрочем.

Беше на път да ме изгони, мен, неговата годеница, която само преди няколко минути превъзнасяше до облаците. Щеше да ме уволни както Алис и Крис, станали жертва на волята му. На неговата неумолимост.

- Помисли си добре, Ел. Ако утре не направиш това предаване, ще си останеш моя съпруга, моя любима съпруга... но никога вече кракът ти няма да стъпи в тази компания. С тази част от нашия живот ще бъде приключено.

Добре, след като трябва да скалъпим надве-натри това предаване, значи...

Колкото по-често общувах с Албан, толкова повече започвах да се възхищавам от енергията на тази млада жена, която съвсем не беше толкова недодялана, колкото изглеждаше. Докато се потяхме с мисъл за малкото време, което оставаше до следващата вечер, постепенно разбирах причината за това нейно държание: в един мъжки свят жената не разполага с много възможности за оцеляване. Или си изгражда образа на властна и недосегаема личност, на фатална жена като Алис, за което обаче трябва да разполага със съответните атрибути и да се съгласи да живее върху дванайсетсантиметров пиедестал, с пудриера в ръка; или пък подобно на Албан, да отправи предизвикателство към мъжете на техния собствен терен - на професионализма, където да се чува нейният глас. Разполагах с целия остатък от следобеда, за да оценя вродения й усет за точност, хапливия й хумор и способността й да превръща и най-досадната работа във вълнуващо занимание.

- Не можем да се задоволяваме с поредица репортажи, които да показваме един след друг, както някое момиченце ниже мъниста. Трябва да намерим основна тема, около която да съсредоточим цялото. Дори да не е кой знае каква, все ще можем с нейна помощ да поставим общо название на манджата, която ще забъркаме.

- Имаш ли предвид нещо?

- Ами да... Прилича на битпазар, но като имам предвид с колко време разполагаме, едва ли ще намерим нещо по-добро: нещо като „Десетте приятни преживявания през лятото“.

- Не е зле - одобрих аз. - Можем да го оформим така: „Десетте приятни преживявания през лятото, пет за него, пет за нея“.

- Никак не е глупаво...

- По пет приятни преживявания за всеки, сред които и едно забранено удоволствие - добавих аз в пристъп на телешки възторг от моята находка.

- Чудесно! Това ще ми даде възможност да включа и темата, за която Луи спомена онзи ден. Инак не виждах как ще представя инцидентно проституиращите жени като начин за добро прекарване на отпуската. А така пасва идеално на рубриката.

Все едно с усмивка сама да си пусна куршум в крака.

- Сигурна ли си? Мен този репортаж малко ме смущава...

- Защо? - насмешливо запита тя. - Да не би да накърнява феминистките ти убеждения?

- Да.. Донякъде и това. Притеснявам се преди всичко, че някак не се връзва с останалото. Знам, че Луи приема обществените явления като част от културата. Само че не ми се ще да започваме с такива траш теми.

- Съгласна съм. Аз самата обаче смятам, че този репортаж си го бива.

- А и освен това вече разполагаме с него, нали? - въздъхнах аз.

- Точно. Пък и е направен за сметка на тайните фондове на Луи. А това като нищо ще ни спести поне десет процента от отпуснатия бюджет.

- Толкова ли е важно?

- Ако искаме да си запазим хляба, в случай че не привлечем достатъчно широка зрителска аудитория, може да бъде дори е въпрос на оцеляване.

- Разбирам. А защо смяташ, че може да се стигне до такъв провал?

- Можеш да бъдеш сигурна. Никога предаване като нашето не е било пускано без предварителна реклама. Така че дори да не постигнем кой знае какъв рейтинг, приумицата на Луи ще ни позволи да докажем, че харчим по-малко от всички останали... Затова предлагам да включим репортажа.

Не можех да противопоставя нищо на подобен аргумент. Значи, щяхме да говорим за горещите момичета. Оставаше ми само да изпия чаша вода, за да преглътна горчивия хап. Засега се задоволих с няколко глътки черен чай, който Албан бе приготвила за нас двете.

- Ако искаш, да го изгледаме сега - предложи моята посестрима. - Така ще се чувстваш по-спокойно и ще имаш възможност да се дистанцираш от него... Ще кажеш нещо като: „Предлагам ви това, но само за да разоблича мръсниците, които прибягват до подобен род услуги“.

През живота си не бях гледала много порно филми. Четири или може би пет, все по

времето, когато Фред смяташе, че трябва чрез тях да насърчаваме позадрямалото си либидо. Единственият ми спомен бе неоснователният, но непреодолим страх, който ме обземаше всеки път, когато започнеха началните надписи. Не толкова от моите реакции или че ще бъда смутена от някоя унизителна сцена. Не... Боях се да не би на екрана да се появи моето

тяло и моето лице, сякаш някоя моя двойница би могла да вземе участие в снимките без мое знание. Тази глупава мисъл напълно ме блокираше, а Фред така и не можеше да разбере

защо съм се гипсирала.

Ала под студената си като мрамор кожа аз кипях. Между бедрата ми пламтеше същински пожар. И колкото по-голяма прилика откривах между мен и някоя изпълнителка, толкова по-обилна и гъста ставаше влагата, струяща от моята цепка.

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Подобно внимание я ласкаеше. Изглежда, под грубоватата й черупка се таеше далеч по-чувствително и отзивчиво същество.

- Не, не, щом ти казваш, че го бива, имам ти доверие... - съгласих се против волята си аз. - Ти си професионалистката.

От обсъждане на обсъждане останалата част от деня премина в постепенно оформяне на моето предаване. Ала на какво се надявах всъщност? Нима само преди няколко часа сама не бях заявила на Давид, че не ме бива за нищо? И ако не беше Албан, която балансираше моята некомпетентност, дебютът ми на екрана щеше да се превърне в любителски запис, който няма нищо общо с работата на опитните телевизионни водещи.

Бях толкова увлечена от неистовото темпо, наложено от новата ми приятелка, че почти бях забравила за братята Барле, за техните лъжи и за клопките, в които се опитваше да ме улови всеки от тях, като мрежите им така се преплитаха взаимно, че след всеки разплетен възел следваше друг, още по-сложен.

Бях включила мобилния си телефон на тих режим и предпочитах да не обръщам внимание на получените съобщения. Най-сетне, по време на една пауза, чух гласа на мама, която ми разказваше как същата сутрин при нея се явили трима работници, които се заели да поправят безброй дребни нередности, които тровеха нейното всекидневие и с които тя постепенно се бе примирила както от досада, така и поради безпаричие: повредени електрически ключове, паднали плочки, запушени тръби, олющена боя.

Албан отново влезе в моя кабинет, придружена от млада брюнетка с очила, като самата тя мъкнеше няколко закачалки с пролетни тоалети.

- Ел, да те запозная с Жералдин, която отговаря за облеклото ти по време на предаването...

Разменихме поздрави.

- За следващите предавания ще имаме повече време - продължи тя, - но тъй като за сегашното, доколкото разбрах, се ориентираме към типаж „красавица от полята“ със сламена шапка, ето какво можем да ти предложим.

Пет рокли с цветни мотиви, една от друга по-къси и прозрачни. Изчаках да ми ги покаже всичките, поставяйки ги върху собствения си бюст, и накрая спрях избора си на един определено целомъдрен модел в розово и бяло.

- Тази според мен не е лоша.

- Продадена! - одобри с решителен тон Албан. - Ако с нея не обереш точките, като се започне от пуберите и се стигне до пенсионерите, значи нямам понятие от мъжки фантазми!

Макар предназначена да разведри атмосферата, забележката й ми напомни нещо, за което напразно се опитвах да не мисля: не след дълго щях да се появя пред погледите на хиляди анонимни зрители и всички те щяха за възложат на мен очакванията си; без съмнение щяха да ме критикуват, опитвайки се да видят какво има под тази тънка материя, а аз по никакъв начин не бих могла да им попреча. Нещо повече, представях се пред тях напълно доброволно. В сравнение с това изпитание, ексхибиционизмът, на който Луи ме бе накарал да се отдам в хотел „Шарм“, ми се струваше едва ли не напълно невинен.

С това приключи работният ми ден. Костюмиерката си тръгна, държейки пред себе си избраната рокля, подобно на хоругва, предназначена за утрешната медийна церемония.

- Утре сутрин в колко часа можеш да дойдеш?

Говореше ми за утрешния ден, който се падаше в събота, първият от двата почивни дни. Но нямаше нужда да ми напомня, че отсега трябва да свикна с подобни жертви.

- Рано. Преди осем. Предполагам, че по това време и Давид вече трябва да бъде тук, така сигурно ще дойдем заедно.

Веднага съжалих, че по този начин припомних особения си статут в компанията. Ала сърдечната усмивка, с която тя ме дари за довиждане, ми показа, че не обръща внимание на подобни неща.

- Ако мога да си позволя един съвет - подхвърли ми тя, вече в коридора. - Не прави никакви планове за тази вечер. И най-важното - легни си навреме!

Тъкмо се канех да напусна кулата „Барле“, когато на вратата на кабинета се появи Фред, видимо впечатлен да ме види в подобно светилище.

- Влизай! - насърчих го аз.

Той затвори вратата след себе си с необичаен за него заговорнически вид.

- Имам нещо за теб. Даже две неща.

- Вече?

- Ами да. Луи е един твърде зает господин и непрекъснато разговаря по телефона. Впрочем питам се какво друго върши тук, освен да дрънка по телеф...

- Окей, давай по същество - прекъснах го донякъде раздразнено.

- Доста време обсъжда с брат си студиото за твоето предаване.

- Така ли? Значи, за предаването?

- Не точно... Записал съм всичко от начало до край, но да речем, че Луи май упреква Давид за уволнението на Алис.

Това вече бе достойно за удивление. По какъв начин случилото се с нея би могло да засегне самовлюбен денди като Луи? По време на разказа за смъртта на Орор бе споменал за „някогашната си приятелка“, без да я назове по име. Откога Алис Симонсини работеше за братята Барле? Възможно ли бе тя...?

- Ето, слушай...

Фред натисна копчето на цифровия си диктофон. В тишината на моя кабинет се разнесоха гласовете на двамата братя:

„Мамка му! Не можеш да я изгониш като последна мръсница! Да ти напомня ли колко малки глупачки са минали през твоя кабинет през последните петнайсет години?

- Млъквай! Затваряй си устата!

- Аха, много лесно може да се провери - изкиска се Луи. - Достатъчно е да накараме Клое да изброи колко пъти в разпределението на времето ти има „не ме безпокойте“... При тебе, моето момче, нещата са ясни като в хотелска стая...

- С тази разлика, че аз тук съм си у дома. Чукам която си искам и когато си искам! Но не и Алис!

- Значи, я изгони само защото за момент и тя се е почувствала тук у дома си? В това ли я упрекваш? За това, че толкова дълго ти досаждаше?

- Отлично знаеш, че това няма нищо общо.

- Значи, защото е изчукала тъпак като Крис Хиймс? Вече ти е омръзнала, но и не искаш друг да си има работа с твоята стара играчка? Нали така?

- Луи, започва да ми писва! Ако продължаваш така, няма да бъдат последните уволнени тази седмица!

- Давай тогава! Хайде, направи си кефа! Ако знаеш откога очаквам това да се случи!“

Внезапно гласовете бяха заглушени от някакъв механичен шум, който сложи край на разговора. Предположих, че в този момент са се появили студийните техници.

Усещах върху себе си изпитателния поглед на Фред и затова се въздържах от какъвто и да било коментар върху чутото. Задоволих се само да го запитам:

- А другият запис какъв е?

- Разговор по стационарния му телефон. Трудно го хванах, но все пак се чува доста добре.

- На кого се обажда?

- Май на някоя си Ребека. Не спомена фамилията й.

Ето че тази жена най-сетне отново се появяваше на хоризонта. Излизаше на сцената, което, неизвестно защо, предизвика у мен неприятно усещане.

- Хайде, пускай го - подканих го аз.

- Ел... Не съм сигурен, че ще ти бъде приятно да чуеш това.

Смущението му беше напълно искрено.

- Защо?

- Защото говорят за теб. И за Давид.

Какво ли биха могли да си кажат за мен, което да не знам?

- Нищо, пускай го. Свикнала съм.

Той отново включи цифровия диктофон.

„- Бека, аз съм.

- Здравей, мили Лу. Как си?

- Бива. Само че тук положението е на път да стане неудържимо.

- Мога да си представя.

- Преди малко бяхме на път да се сбием с Давид. Не мога да си спомня кога се счепкахме за последен път... но бяхме на косъм да го направим отново. Също когато се млатихме заради Орор.

- Това са минали работи.

- Да... Само че, изглежда, не съвсем.

- Не бива да губиш хладнокръвие - насърчи го тя. - Не и сега. Нека продължи да вярва, че си на негова страна.

- Зная, зная...

- А за другото? Всичко върви ли по план?

- Да. Напредвам. Смятам...

- Мислиш ли, че тя накрая ще се откаже?“

„Тя“. Името не бе произнесено, но бях сигурна, че става въпрос за мен. Продължението доказа, че съм била права.

„- Нямам представа. Арман ми съобщи, че се е съгласила да подпише брачния договор.

- Не бива да се отчайваш: докато не е казала „да“, за теб все още има надежда.

- Да, разбира се - съгласи се той с необичайна за него умора в гласа.

- Искаш ли да разговарям с нея?

- Хм... Може би. Само че не виждам това какво може да промени.

- Доверяваш ли ми се? Да или не?

- Да... Да.

- Ето, накара ме да закрия агенцията и аз го сторих. Нали така?

- Вярно. Благодаря ти.

- Ще й се обадя и ще те държа в течение.

- Окей. Целувки.

- Горе главата. Знаеш, че винаги съм с теб, мили Лу. Изцяло и завинаги.“

Чутото кънтеше в главата ми. Би трябвало да изслушам записа още няколко пъти, за да мога да го осмисля. Тази фамилиарност между двамата, начинът, по който тя го наричаше „мили Лу“, но преди всичко последната част от разговора, в която се наговаряха как да ме накарат да се откажа от Давид. Защо? Не бях в състояние да открия липсващото звено между този интимен разговор и еротичната игра, която Луи бе захванал с мен. Дали още от самото начало целта не е била една: да се откажа от намерението си да се омъжа за Давид? И в такъв случай какво беше основанието на този пъклен план, след като Луи ме познаваше само от няколко седмици? Поради каква причина бе влязъл във връзка с мен посредством прословутите перфорирани листи, преди още да се запозная с мъжа, който бе на път да стане мой съпруг? В това нямаше никакъв смисъл, никаква логика...

Бях потънала в тези мисли, когато чух звука на мобилния телефон. На екрана беше изписано: „непознат номер“. С кисела усмивка дадох знак на Фред да си върви.

- Добре де - изръмжа той. - Оставям те.

Беше вече на прага, когато го извиках:

- Фред!

- Какво?

- Съжалявам.

- Нищо. Няма значение - не ме разбра той.

- Искам да кажа: за всичко това...

Сви рамене и се отдалечи по коридора, влачейки крака. Докато приключа с него, вече се бе включила гласовата поща:

„Ел, Ребека е. Ребека Сибони. Зная, че със София сте се опитвали да се свържете с мен... Дължа ви някои обяснения. Всъщност по-скоро на теб. На ъгъла на улиците „Роа дьо Сисил“ и „Фердинан Дювал“ има малък ливански ресторант. „Ескал дю Либан“. Ще бъда там към двайсет часа. Ела сама, ако обичаш. До скоро.“

Едва имах време да помоля Клое да съобщи на Давид, че временно ще отсъствам, да скоча в едно такси, поръчано за сметка на фирмата, и се озовах с няколко минути преднина в квартала, който няколко месеца преди това изобщо не познавах и където се бях озовала благодарение на София.

Докато чаках, хвърлих едно око на витрините. Имах усещането, че всеки от околните магазини е предназначен за мен. В названието на всеки от тях откривах елемент от самата мен или от настоящата ситуация: в „Дама купа“ предлагаха доста дръзко бельо; в „Еднопосочен път“ продаваха парфюми по поръчка; що се отнася до „Долхаус“, така нареченият „куклен дом“, разположен в самата сграда, където преди това се намираше агенцията, тясното помещение, което заемаше, бе натъпкано с еротично бельо и секс играчки.

Веднъж София ми разказа как е поставила началото на

колекцията си от секс играчки. Нейна колежка от университета, шведка с изключително свободни нрави, й показала вибратор от розова пластмаса. Прост, но ефикасен. Тъй като познанията на София по английски са доста оскъдни, тя се заблудила в намеренията на

шведката Джени.

Въобразила си, че това е подарък и следователно предметът е нов, докато онази всъщност просто й го дала назаем. Вече прибягнала с успех до услугите на тази на пръв поглед невинна играчка, когато разбрала, че колежката й многократно я била използвала преди това. Това би могло да я отврати веднъж завинаги от сексуалните играчки, от Джени и от въобще от секса, но се случило обратното, и то в най-висока степен. Тя така и не върнала въпросния атрибут на шведката, която накрая охотно й го отстъпила.

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Когато влязох в ливанския ресторант, Ребека ми махна дискретно от дъното на залата. Беше си все същата, каквато я познавах от няколкото ни срещи: прекомерно изискана, прекалено изрусена, удивително слаба и на всичко отгоре поръсена с такава доза „Шалимар“, че би могла да изпълни с уханието му цялата улица.

Преструваше се, че похапва от някакви ориенталски сладкиши, които ми посочи с безконечно дългите си нокти:

- Искаш ли да опиташ от захаросаните бадеми? Страхотни са.

- Не, благодаря... не съм гладна.

Не беше вярно. Само че не бях тук на вечеря с приятелка.

Започна с лъжа, която беше безвкусна и трудно смилаема като сладкиша в чинията й. Обясни ми, че преди известно време полицията била претърсила няколко хотела, които момичетата от нейната картотека редовно посещавали. В резултат не можели да предоставят пълната гама услуги на своите клиенти. Така дейността на „Нощни красавици“ станала невъзможна и тя се видяла принудена временно да удари ключа на агенцията.

И дори да опразни офиса? Да изключи личния си телефон? Да престане да приема обажданията? Съвсем неправдоподобно обяснение. Само че не можех да повторя онова, което самата тя бе казала в записите на Фред.

- Ребека, отдавна ли познавате Луи Барле?

Като стара лисица тя прикри учудването си и окото й не мигна. Въпреки това можех да си представя колко е стъписана от моя въпрос.

- Доста отдавна. Защо питаш?

- Защото занапред двамата доста често ще се срещаме.

Тя ме дари с широка усмивка, опитвайки се да си върне предишното влияние върху мен.

- А, сещам се. Научих, че ще се жените с Давид. Поздравления. Това ще е един от най-престижните бракове, сключени с помощта на агенцията.

- Давид Барле изобщо не е бил мой клиент.

- Така ли? - с престорена разсеяност възкликна тя.

- Наемал ли е други момичета?

Тъй като тя се опита да отбегне въпроса ми така, както до този момент отбягваше погледа ми, аз я хванах за ръцете, без намерение да я пусна скоро. Малко ме засягаше дали Давид е спал с всички горещи момичета от нейната картотека. Не ме интересуваше въпросният период от миналото му, за който подслушаният разговор между него и Луи ми бе казал достатъчно.

Тя ме стрелна с лазурните си очи, ала по горещите ми длани почувства моята решителност, погледът й омекна и стана някак носталгичен.

- Познавам Луи от времето, когато бях на двайсет и една години. Тогава той беше само на петнайсет. Запознахме се по време на едно от онези събирания, които майка му организираше за него и за Давид. С тяхното богатство и глупавото съперничество помежду им, братята Барле не си бяха спечелили много приятели. Ортанс си въобразяваше, че като кани младежи от добри семейства, особено от деловите среди, двамата ще се научат да общуват. С изключение на мен, която нямах много общо с тези среди, начинанието й така и не успя.

- Били сте любовници?

- С Луи ли? Да, може да се каже. Ще се разсърди, ако научи, че съм споделила това с теб, но аз дълго време му бях като резервна гума. Идваше при мен всеки път, когато беше в плен на някаква сърдечна мъка. Така лекуваше накърнената си гордост... След което веднага си намираше друга. По-млада и свежа.

Ребека, старата любовница, убежище на съчувствието и нежността сред бурния сантиментален живот на Луи.

Значи, през онази вечер в Динар, в ресторанта на Сен Мало, а след това в колата на връщане към „Рош Брюн“... с него не е била Алис!

- Когато е загинала Орор... Отново сте били заедно, нали?

- Да, бях там. Както всеки път, когато той се нуждаеше от мен.

Каза го без всякаква горчивина. Напротив, почувствах безкрайната й любов към човека, който сега се гавреше с мен. Любов, срещу която не бе получила нищо в замяна.

- За съжаление, не можах да му попреча да се хвърли във водата - печално добави тя.

- Могъл е да я спаси.

- Не. През онази вечер, или някоя друга, тя в края на краищата щеше да постигне целта си. А в крайна сметка и целта на Давид.

Съзнаваше, че с казаното ме насърчава да продължа да я разпитвам.

- Давид ли? Да не би да намеквате, че е желаел смъртта й?

- Не точно. Само че вече не знаеше какво да прави с болната Орор. Тя се бе превърнала в строшен скъпоценен камък от короната му.

Описваше ми Давид такъв, какъвто Луи ми го бе представил край Тюйлери, като монарх, който определя отношенията си с другите от гледна точка на славата и амбицията. Като достатъчно циничен, за да пожелае смъртта на онази, която хвърля сянка върху собствения му образ и върху блестящото професионално бъдеще, което всички му предсказваха.

- Смятате ли, че я е оставил да потъне, без да стори нищо?

- Без да стори нищо... И дори лекичко я е бутнал в пропастта.

Спомних си устройството на жилището, каквото ми го бе описал Луи: гарсониерата над апартамента на авеню „Жорж Мандел“. Върволицата от любовници. Тайната стълба. Същински Дон Жуан, безогледен консуматор на женска плът.

Да опетни образа му: нима Ребека не правеше тъкмо това пред мен по заръка на Луи? Въздържах се да не я заплюя в лицето от презрение. Вярно бе, че Давид е властен, себичен, готов да използва другите като пионки. Не можех да го отрека. Безапелационните му решения и дори тираничното отношение, което бе проявил към мен през същия този ден... Ала това превръщаше ли го в някакво чудовище и едва ли не в убиец, за какъвто се опитваха да ми го представят двамата съучастници?

Опитах се да разбера що за таен договор ги обвързваше. Дали просто не бяха слели в едно озлоблението си?

- Как се съвзе Луи след злополуката? Имам предвид, освен коляното?

- Трудно. Чувстваше се виновен, че с нищо не е могъл да помогне. И още повече че не се бе намесил по-рано по отношение на брат си. Когато все още е могъл да му отнеме Орор.

- И какво му е попречило?

- Играта - бе единственият й отговор.

Струваше ми се, че не схващам целия смисъл в този контекст.

- Играта ли?

- Постоянното съперничество между Давид и него. Луи, естествено, е по-възрастният... но по онова време вече бе ясно, че Давид е спечелил надпреварата. При това окончателно.

- При всичко, което му е било известно за него, е можел да оспори резултата - опитах се аз да играя ролята на адвокат на дявола. - Да го изнуди!

- Твърде късно. Андре, баща им, вече бе определил своя наследник. Луи не бе в състояние да стори нищо...

Дълго ми разказва как след това Луи намерил убежище в някакъв въображаем свят на любов от книгите, на колкото романтични, толкова и мимолетни страсти, и на донякъде извратени еротични игри. Същевременно тя го оправдаваше във всяко отношение. Според нея Луи бил първата и основна жертва на смъртта на Орор. Ребека се стараеше да ми го представи като чувствителен и крехък, като наранен от приумицата на баща си и от жестокостта на брат си не по-малко, отколкото от скалите на Динар. Ала аз не можех да простя на манипулатора, който се опитваше да задуши моето щастие в зародиш. Той, мой господар?!

Колкото повече ми говореше тя, толкова по-трудно се сдържах да не избухна.

- Питаш ме как се е съвзел? Отговорът е: като си изгради илюзията, че контролира всестранно своя живот. Измисляше си всякакви, един от друг по-заплетени сценарии... Може би ще ти бъде трудно да повярваш, но по онова време той все още не беше се превърнал в денди, който раздава наляво и надясно уроци за живота.

Освен това беше красив като бронзова статуя. И притежаваше магнетизма на хищник. А също

Всичко това ми беше известно. Изобщо не беше нужно тази стара, изоставена любовница да си хвали стоката. От собствен опит знаех какво влияние оказва Луи върху жените.

- Бе толкова мил младеж... Толкова щедър.

Последното й твърдение, което тя се опита да представи като нещо, което само две приятелки, седнали на чай, могат да споделят помежду си, преля чашата на моето търпение.

- Прекратете този цирк! Ако беше толкова чувствителен, колкото твърдите...

Случи се. Бях достигнала онази критична точка, отвъд която вече не можех да не се разкрия.

Да сваля всички маски, които ме бяха карали да си поставям в хотел „Шарм“. Дори София не би посмяла да постъпи по този начин.

Гневът ми не се надигна като някоя от онези вълни в залива на Сен Мало, които с грохот се разбиват в скалите, а потече като широка, могъща река, която никаква дига не може да възпре.

- Защо си играе по този начин с мен? Защо се опитва да провали брака ми, Ребека? Какво съм аз за него? Пионка върху старата шахматна дъска? Реванш срещу Давид? Епилог на войната между тях, започнала преди двайсет години?

- Нищо подобно.

- Не си ли дава сметка, че би могъл да опозори двайсет момичета като мен, без по никакъв начин да засегне брат си? Би могъл да ме пожертва като пушечно месо, може да ме чука или да ме оставя други да ме чукат във всички хотелски стаи на този свят, ако му скимне... Но никога и по никакъв начин няма да победи Давид! Никога!

Тя ме слушаше, клатейки наляво и надясно конската си глава. Въпреки цялата си самоувереност чувствах, че в нейните възражения има голяма доза искреност.

- Ти нищо не си разбрала. Съвсем нищо.

Каза това като някакво откровение пред самата себе си.

- Да разбера какво?

Продължаваше все така недоверчиво и неуморно да клати глава, сякаш по този начин обясняваше всичко.

Онова, което отначало ме бе разколебало, накрая предизвика раздразнението ми.

По стреснатия поглед на сервитьорите, в порив веднъж завинаги да излея душата си, изтощена от постоянното напрежение около техните тайни, изкрещях с все сили:

- ДА РАЗБЕРА КАКВО???

Техните лъжи по такъв начин се вписваха една в друга като матрьошки, че след разобличаването на всяка от тях се озовавах пред нова, по-малка от предишната. Техният куклен дом бе на път да ме задуши. Не след дълго и аз на свой ред щях да се превърна в строшена играчка в ръцете им. В мъртва играчка. Като Орор.

- Това, което той прави, не е насочено срещу Давид.

- А срещу кого?

Устните й, които до този момент винаги бях виждала сухи и свити, неочаквано се разтегнаха в нежна усмивка.

- Срещу никого. Прави го заради теб.

Усмивката й бе като предаване на щафета, като дар, който се канеше да положи в ухото ми.

С уверен поглед тя повтори:

- Само и единствено заради теб.

Само и единствено заради теб.

Трябваха ми няколко минути, за да оценя измерението на това откровение, за да проникне то в мен, предизвиквайки прилив на весела недоверчивост. Пред моето мълчание Ребека се почувства задължена, да подчертае, че охотно ми отстъпва Луи. Че отдавна се била примирила с това нейният единствен любим да намира щастието у други жени. Все така разпалено, докато аз чувах едва половината от онова, което казва, тя ми обясни какво крепи връзката между Луи и нея. Преди всичко местоживеенето им. Откакто той се бил настанил в петстайния апартамент на авеню „Жорж Мандел“, самата тя заела двете стаи над него. Бившата гарсониера на Давид. От Луи знаех, че междинното служебно стълбище е зазидано. По този начин никой от тях не можел да влезе при другия без предупреждение. Били близки и в същото време независими. Понякога дори дни наред изобщо не се виждали. Ала самата мисъл, че ги делят само няколко стъпала, била достатъчна да им вдъхне увереност.

- Само че всичко това е на път да приключи... - оплака се с въздишка тя.

- Защо?

Въпросът ми, изглежда, я изненада.

- Не са ли ти казали?

Все още стъписана, простодушно свих устни.

- Какво?

- Ами... За ремонта!

Ударите с чукове и кирки, които се чуваха от нашата градина. Шофьорът Ришар в работен комбинезон. Тези картини като мълния пронизаха съзнанието ми.

- Когато се настаниха на улица „Тур де Дам“, Андре и Ортанс купиха и съседния дом.

- Домът на госпожица Марс... - промълвих на себе си аз.

- Да. Обновиха единия, по-просторния, и се пренесоха там заедно с момчетата. Домът на госпожица Марс дълго време остана в предишното си състояние, в каквото е бил обзаведен през четирийсетте години.

Сетих се за табелката пред входната врата: „Бюро за младежки екскурзии“.

- Всъщност домът Марс бе изоставен до смъртта на Андре и Ортанс - уточни тя. - Според тяхното завещание Давид наследяваше дома Дюшеноа, а Луи - другия.

Загубих самообладание и отново повиших тон.

- Луи... Луи е наш съсед?

Как са могли да скрият това от мен? Давид и още повече Арман, който постоянно се оплакваше от неудобствата, свързани със строителните работи в съседната сграда... Защо никой нищо не ми бе споменал?

- Все още не съвсем. От десет години се е заел с безумния проект да възстанови дома в първоначалния му вид. До последната фреска и дръжка на врата. Доколкото мога да съдя, е същински разкош. Но е и бездънна яма, която погълна неговия дял от наследството.

Ето че поне една от мистериите беше разбулена: Ришар не случайно се бе показал иззад синята врата, номер 1 на улица „Тур де Дам“, в деня, когато избяга Фелисите. Шофьорът на Луи вземаше активно участие в проекта на своя работодател.

След като за моя огромна изненада сърдечно ме прегърна и ме разцелува, Ребека дори ми предложи да ме закара със своя кремав „Мини Купър“ до дома Дюшеноа. Вече не можех да гледам с безразличие съседната сграда отляво. Мисълта, че не след дълго там ще живее Луи, за пореден път разбъркваше картите на моите съмнения, на моите намерения и желания, без да мога да преценя кои от тях ще ми се паднат в края на играта.

- Погрижи се за себе си - прошепна ми тя, докато слизах от колата.

Именно това направих през следващия час. Давид за пореден път закъсняваше и аз се възползвах от това за една продължителна гореща баня. Полагах всички сили да пропъдя от съзнанието си думите на Ребека, ала те се въртяха също като пяната в краката ми. Не изчезнаха и когато отворих сифона, а продължаваха да полепват по кожата ми. Обгръщаха ме по-плътно от хавлията и от коя да е дреха: „Прави го за теб. Само и единствено за теб“.

Когато слязох на долния етаж само по пеньоар - чувах как Арман шета в кухнята, - открих на масичката брачния договор и поредното пакетче, опаковано в сребриста хартия. Дали шофьорът Ришар бе негов пощальон?

Разкъсах хартията и отворих кутийката нетърпеливо като дете, получило коледен подарък. Освен магнитната карта и картичката към нея, вътре имаше разкошно ветрило от черна дантела с черна лакирана дръжка, на чийто край имаше необичайна издутина, напомняща фалос. Съпътстващата бележка бе като предишните:

Двайсет и два часа.

Както обикновено, ще трябва сама да откриеш нашата стая.

Вземи със себе си всичко.

Стъписа ме само последното указание. Всички предмети, които бях получила до този момент? Качих се в спалнята, набързо ги събрах и ги пъхнах в леката си дамска чантичка.

Дали за пореден път в действие ще влязат играчките, както подсказваше новата повеля:

6 - Твоята наслада ще овладееш

Дали смяташе отново да отлага до безкрайност момента, когато двамата истински ще се докоснем и ще ме докара до полуда?

На излизане хвърлих поглед към пясъчния часовник и забелязах, че две трети от съдържанието вече бе изтекло долу. А самата аз докъде бях стигнала? Трябваше ли на свой ред да направя своя избор?

Не открих отговора и предоставих решението на моето тяло, оставих краката ми сами да намерят пътя, коремът ми да се устреми към мястото, където го очакват нежните ласки, а вулвата ми да приеме с готовност всеки, който пожелае да я гали, смуче, ближе и разцепи на две като зрял плод, който самият той вкусва с наслада.

Вече нищо не зависеше от волята ми. Бях се превърнала в прост сбор от телесни органи, жадни за силни усещания. В ерогенен пъзел, който очаква някой да го сглоби и който ще простенва всеки път, когато някое парче заеме отреденото му място.

Тази вечер на улица „Пигал“ цареше веселие. Групи пийнали младежи разговаряха на висок глас по терасите на заведенията, а въздухът вече бе изпълнен с уханието на лятото. Би трябвало да бъда като тях, да бъда сред тях, пред чаша коктейл в компанията на София, да позволя да ме ухажва някой младеж на моята възраст и да се отдам изцяло на лекомислието.

Ала аз правех точно обратното, привлечена към една цел, водена от една сила, непоследователна, но и без илюзии. Умът ми бе достатъчно съсредоточен, за да разкрие без мъка загадката на деня. Господин Жак можеше да върви на майната си. Това ветрило бе много по-красноречиво от който и да е друг предмет в чантата ми. То би могло да принадлежи на една-единствена куртизанка от „Шарм“: Каролин Отеро, известна като Прекрасната Отеро. Танцьорка от „Фоли Бержер“ в началото на ХХ век, надарена със загадъчна красота, известна с леките си нрави и с ослепително грациозната си и със съвършени форми гръд, тя се слави не само с безбройните си завоевания сред мъжете, а и с някои любовни връзки с жени, сред които писателката Колет.

За мен нямаше никакво съмнение, тъй като по времето, когато все още се подвизавах като горещо момиче, бях отсядала в тази стая.

Както предишния път, влязох, без да поздравя портиера, и видях Изиам, който стоеше на пост до асансьорите.

- Много сте красива тази вечер... Искам да кажа, по-красива от всякога - поправи се той за проявената очарователна непох-ватност.

- Благодаря, Изиам. Бихте ли ме отвели до стаята „Прекрасната Отеро“, ако обичате?

Той почти веднага уточни със съзаклятнически тон:

- Първи етаж. Бихте ли ме последвали?

Изглеждаше трогателен с тази церемониалност в отношението си към мен, макар всеки път ситуацията и движенията да бяха едни и същи: коридорът, позлатената врата, която ми отваряше, а след това незабавно я заключваше след мен...

Стаята беше такава, каквато я помнех, обзаведена като в публичен дом от „лудите години“, цялата в лъскаво червено кадифе и огледала в стил рококо с арабески. По стените имаше оригинални афиши за „Фоли Бержер“, напомнящи миналата слава на жената, отдадена телом и духом на това заведение. От пръв поглед разбрах, че тази среща ще бъде във всяко отношение различна от предишните. Като се започне с яркото, почти крещящо осветление на множеството полилеи, за разлика от полумрака, към който бях започнала да привиквам.

Другата новост бе присъствието на човек в стаята още преди да вляза в нея. Изключвам последната вечер, тъй като Луи, или мъжът, който се представяше за него, при появата ми стоеше в сянка и излезе напред едва по-късно. И най-сетне, а това наистина бе новост: човекът, който ме очакваше, не бе мъж, а жена.

Маската върху лицето й не можеше да прикрие нейния пол, който ясно личеше по формите на тялото, изпъкналата гръд, бедрата и стройните крака. Беше чисто и просто разкошна. Прелестта й се допълваше от гладката, матова кожа, изпъната над издължените и пъргави мускули, която грееше под лъчите, които падаха от тавана. Жената беше неподвижна, но всичко в нея говореше за гъвкавост и грация, присъщи на танцьорка, подобна на Прекрасната Отеро. И тя, подобно на нея, притежаваше най-прекрасните гърди, които бях виждала до този момент, с горделива твърдост и безупречна закръгленост.

Ала едва когато пристъпи към мен с котешка походка, кръшна като манекенка на подиум, със сигурност я разпознах. Това бе Лиан, прелестната метиска, която бях видяла под ръка с Луи вечерта на първата ни среша, а по-късно с клиент в хола на същия този хотел. Безупречната й физика действаше потискащо на нас, простосмъртните жени.

- Нямам никакво желание...

Тя постави върху устните ми тънкия си и лек като стръкче тръстика показалец, за да ме накара да замълча. Нейните устни безмълвно ми казваха: „Шшт“.

С естествена властност, но без грубост тя направляваше движенията ми. С удивление открих у нея мека, почти гальовна нежност. Без съмнение изпълняваше нечии нареждания, но като всички момичета на повикване от висока класа, умееше да придаде на заучените си жестове илюзията за искреност. Бе по-скоро актриса, отколкото проститутка.

Под звуците на мелодията за пиано, която не можах да позная - може би Шопен, - тя започна да сваля една по една дрехите ми, бавно, грижливо като същинска гардеробиерка, като внимаваше да не измачка нито една от тях. Всеки път пръстите й докосваха кожата ми, която изпитваше все по-осезаем трепет.

След като ме освободи от одеждите, без да ме пита, тя разрови чантичката с моите съкровища и измъкна от нея ветрилото.

Поднесе ми го като някакъв свещен предмет, в очакване сякаш на моето одобрение, но тъй като аз продължавах да стоя вцепенена от изумление, започна да търка вулвата си с дръжката и едва тогава открих, че слиповете й са разцепени на съответното място. Ето нещо, което не бе плод на преструвка: когато вдигна и го поднесе към очите ми, видях, че дръжката е лъскава от влага.

- Оближи го - подкани ме тя с дълбок, ласкав глас.

Подчиних се, отначало плахо, а след това с нарастващо желание, поемайки в уста черната лакирана дръжка, сякаш тя бе фалосът на най-желания от мен мъж. За да ме насърчи, тя протегна ръце към мен, положи върху раменете ми дългите си, копринени длани, гъвкави и меки като плуващи във водата листа, а след това започна да ме гали с възбуждаща мудност, после все по-бързо, спускайки ги към шията, гърдите и накрая към корема. Там пръстите й се вплетоха за момент в пухкавите къдрици, а някои от тях палаво се вмъкнаха за момент вътре в мен.

Окуражена от моето покорство, тя стана по-нападателна. Коленичи пред мен и след като здраво ме хвана през талията, вмъкна лакираната дръжка във вагината ми. Краката ми неволно се разтрепериха и за момент залитнах, ала ръката й, както и дръжката, която проникваше все по-дълбоко, ми позволиха да запазя равновесие, при което ветрилото играеше ролята на кол, върху който постепенно се набивах с наслада, въздишайки на пресекулки.

Размерите на предмета не бяха по-големи от тези на мъжки член, ала усещането бе съвсем ново благодарение на изключителната му твърдост, която му позволяваше решително да преодолява всякакво препятствие по пътя си. Не се чувствах нито разкъсана, нито пронизана, а изпълнена, завладяна, напълно покорена. Мисълта, че подобна наслада може да има за източник подобен съвсем обикновен предмет, при това направляван от ръката на жена, допълнително засилваше объркването ми. Скоро напълно се отпуснах върху вкараната в мен ос, с подгънати

колене, питайки се колко навътре мога да приема този натрапник.

- Сега ела.

Без да извади ветрилото, тя ме отведе до покритото само с бял чаршаф легло и внимателно ме положи върху него, сякаш бях крехко цвете, като при това дръжката нито за момент не се отклони встрани и не нарани вътрешностите ми.

Съзнавах, че приемайки тази нова поза, окончателно се предавам в нейна власт. Вече не бях в състояние да преценявам, да разсъждавам, да противопоставям каквито и да било доводи на тази нежна лудост. Тъй нежна...

Отново ми се мярна София, който измъква пръсти измежду бедрата си, чух виковете на изпадналото в оргазъм момиче в черната светлина. Възхитителните гърди на жената, която бях мярнала преди няколко дни в метрото. Виденията на тези жени се сменяха с бързината на калейдоскоп и въздействието им върху ми не будеше никакво съмнение. Не бях докосвала нито една от тях, но ето че те се съюзяваха, за да мога с тяхна помощ на свой ред да вкуся екстаза. Аз бях тази, която ги желаеше, и все пак, чрез деликатната ръка на „лианата“, те ме обладаваха.

- По-бързо... - чух се да казвам, без да мога да разпозная гласа, който излизаше от гърлото ми. - Хайде, по-бързо!

Сега вече тя движеше ветрилото напред-назад във вагината ми силно и равномерно, следвайки неуморно този постъпателен ритъм, като проявяваше сила, която не бих заподозряла в крехкото й на вид тяло. През полуотворените си клепки можех да прочета възбудата в присвитите й очи, в устните, които непрекъснато хапеше, в напрегнатата съсредоточеност на цялото й същество към моята изпаднала във възхита цепка, която тя нямаше да остави на мира, докато не изтръгне от нея тъй желания оргазъм.

И ето че той се пробуди дълбоко в мен, като топка, появила се някъде под пъпа, която се затъркаля, бавна, тежка, издута до крайност, премазвайки по пътя си всички мои органи. Стигна до основата на матката, стана още по-голяма и след кратък престой там нахлу във влажната кухина, отнасяйки със себе си всичко, изтръгвайки от всеки милиметър плът късчета наслада, които накрая се сляха в неистов вик. Имах усещането, че той излиза не от устата ми, а измежду бедрата ми. За момент пре-станах да различавам двата мои телесни отвора, всеки от които по свой начин даваше израз на всепоглъщащото удоволствие.

- Отлично... - одобри тя постигнатото. - Вагината ти се справя добре.

Действително бях в плен на такова наслаждение, че внезапното измъкване на ветрилото едва не ме накара да изкрещя от болка. Струваше ми се, че изтръгват от мен неделима част от тялото ми.

Луи си бе присвоил званието проявител. В резултат самата аз откривах неподозирани и неизследвани страни на моята сексуалност и сега лежах разтреперана, жадна и неудовлетворена, очакваща следващото, предназначено за мен действие, като дете, което моли за десерт. При това изобщо не се съмнявах, че ще получа онова, на което се надявам. Имах доверие в него, както и в способността си да приема онова, което ми се предлага. Най-сетне без всякакъв страх, с напълно пробудени сетива, аз откривах една по една различните фасети от образа на една друга жена, останала до този момент скрита зад булото на моето възпитание, моите принципи и на моето невежество. Всъщност това бяха много жени, които най-сетне бяха свободни. Ето че всяка от тях можеше да даде израз на различните си желания, на присъщите само на нея фантазии. В този

момент аз изпитвах оргазма на Прекрасната Отеро, но също така на Мари, на Жозефин, на Лола.

С все още притворени от щастие очи чух как вратата се затваря. Лианата бе напуснала стаята, без да се сбогува с мен. Сега тук бях само аз, с моето изтощено от удоволствие тяло, изоставено в меките прегръдки на леглото, сред дяволския ритъм на пианото - мазурка или полонеза? - което изтръгваше от него последните тръпки.

Струваше ми се недопустимо да бъда изоставена така, не докрай задоволена, принудена сама да си доставя усещанията, от които все още се нуждаех. А можеше да ме удовлетвори само и единствено той. Желаех Луи. Желаех го за себе си, само за себе си, сега, дори това да бъде за него мимолетен епизод, просто едно горещо момиче повече в ловната му колекция. Ако можеше да ме обладае веднъж, поне веднъж, може би щях да приключа веднъж завинаги, да оставя в миналото завладяващия му парфюм, обсебващия му поглед, трапчинката в долната част на дясната буза, но преди всичко да се избавя от онази несъмнено измамна увереност, че ако бъда негова, всички други жени, които съществуваха някак отделно, ще се слеят в една и аз ще се превърна в средоточие на една съвършена, единствена, дълбоко изпитана наслада. Че ще престана да живея единствено чрез моите фантазми. Че той ще бъде любовник, напълно различен от всички останали.

Да, стига само веднъж да проникне в мен с член, който си представях дълъг и твърд като дръжката на ветрилото, и също толкова способен да ме задоволи...

Когато бях още девойка и не бях имала връзка с момче,

веднъж реших да опитам какви са усещанията от проникването с помощта на импровизирана секс играчка. От уличен автомат до съседната аптека се бях снабдила с един презерватив

(изчаках да се мръкне и наоколо да няма никой). Разопаковах го и след това не без мъка го надянах на един малък, все още зелен банан, който бях отмъкнала от кухнята. Уви, успях да пъхна между устните само върха на този кулинарен пенис, което не бе достатъчно, за да се

дефлорирам. Натискът

върху химена, опънат като барабан, ме възпря да се опитвам да стигна по-дълбоко. Задъхана, изпаднала в паника да не би да сторя някоя пакост, която не бих могла да скрия от мама, но в още по-голяма степен възбудена, се отказах и се задоволих с обичайното мастурбиране на клитора, който бе по-изпъкнал и по-жаден за ласки от всякога.

(Ръкописна бележка от 13 юни 2009 г., съставена от мен)

Ала колкото повече го желаех аз, толкова по-далеч във времето отлагаше Луи този момент, разтегляйки във времето взаимните ни желания, играейки си с нервите ни чрез своето отсъствие или с моментните си появи. Той действително бе мой господар, защото бе успял да ме накара да го желая чрез леки докосвания, изтънчен и обсебващ като мелодията, която ме обгръщаше със своя мек, невидим воал.

Бих могла за го повикам, да изкрещя името му, да удрям по вратата и да вдигна под тревога целия хотел. Ала знаех, че тези мои опити биха били напразни. Знаех, че часът на нашето сближаване ще настъпи тогава, когато той реши. Дали вече бе избрал часа? Дали го бе програмирал, вписал в своя бележник или върху някой перфориран лист?

Минутите се точеха и ставаше все по-ясно, че никой повече няма да ме навести. Ето защо ми оставаше единствено да обгърна с поглед стаята. Нощна лампа с формата на пирамида; писалище от махагон с толкова тънки крака, че трудно можеше да се повярва как издържат

тежестта му; ваза от матово стъкло с букет бели лилии...

Прокарах ръка по чаршафите край мен и напипах ветрилото. За момент се зачудих, че не го е взела със себе си, но тогава си спомних за повелята на деня: „Твоята наслада ще овладееш“.

Значи, това се очакваше от мен. И докато не изпълня това условие, щях да си остана пленница на тази стая.

Въпреки това не бързах. Дори се заех да разгледам по-подробно този ценен предмет. Като се взрях внимателно, открих, че върхът на дръжката доста вярно възпроизвежда формата на мъжки член в ерекция. Върху черния лак личаха тънки и реалистични подробности: гънките на кожата в основата, тънката, еластична нишка на препуциума и дори жилите на стъблото, чието приятно докосване все още помнех. Дори се запитах какъв модел ги е вдъхновил. Възможно ли бе...

Въпросът не предполагаше отговор. Предполагаше само едно: решително да вкарам дръжката между розовите, влажни устни. Да си доставя на свой ред и според собствените си способности онова удоволствие, което той упорито ми отказваше. Отначало предпазливо, постепенно аз ускорих темпото, проникнах дълбоко, предизвиквайки силни тръпки, които повдигаха долната част на тялото ми, а след това тупвах тежко върху постелята, сред неописуема поредица от стенания. Когато ме порази следващият оргазъм, по бузите ми потекоха сълзи. Коремът ми се тресеше от кратки, резки спазми. Бях като парче земя, върху което се сипе градушката на мощна буря. Внезапно замръзнах неподвижно, докато дръжката бе най-дълбоко в мен, без да бъда в състояние да я извадя. Тя остана дълго там, докато мускулите наоколо най-сетне се отпуснаха и ме избавиха от нея.

Аз давах толкова много на Луи, а толкова малко получавах от него...

Или може бе обратното?

13 юни 2009 година

Преди няколко години, когато двете със София едва свързвахме двата края, тя ме убеди да взема участие в една комбина. Срещу банкнота от трийсет евро аз трябваше да й давам използваните си слипове, съвсем обикновен, памучен модел, които тя след това продаваше чрез някакъв специализиран сайт. След като получех

парите, преставах да се интересувам каква е по-нататъшната съдба на бельото ми. Донякъде

се отвращавах и скоро се отказах от сделката.

Ала днес, години по-късно, се питам понякога каква е била съдбата на моите едва замърсени между краката слипове. Дали все още съхраняват моята миризма? Дали мъжът, който ги е купил, продължава да ги души, преди да започне да мастурбира? Дали ги е прибрал грижливо заедно с други подобни, без да се интересува от самоличността на

тяхната бивша собственица, или са били за еднократна употреба и след това ги е захвърлил?

(Ръкописна бележка от 13 юни 2009 г., съставена от мен)

„Орор Делбар“: чрез търсачката открих само две споменавания на името й. Само че и в двата случая не ставаше дума за нея. Всъщност Орор бе умряла по време, когато частният живот на хората все още не се е излагал на показ в отвореното пространство на уебстраниците и на социалните мрежи.

Въпреки това фактът, че не се появи никъде, нито върху снимка на класа, нито в училищен или университетски списък, нито пък в някое родословно дърво, бе твърде удивителен. Дали нейното семейство, или пък Давид не бяха използвали услугите на фирма, която се занимава с прочистване на електронната памет? Така или иначе, резултатът беше налице: Орор Делбар не бе оставила никаква следа от присъствието си на този свят.

За момент изпаднах в паника, защото ми хрумна безумна мисъл, която веднага отхвърлих: ами ако Орор никога не е съществувала и е плод на нечие болно въображение? Не, невъзможно. Какъв смисъл би имало двамата братя да си измислят подобна жена? Защо ще играят такава комедия, предназначена специално за мен?

Докато сутринта поставях халката на пръста си, имах усещането, че прониквам в живота на призрак, на зомби без минало и без очертания. Дори по-зле - на нереално същество.

Най-сигурният начин да го изпратя обратно в неговите селения, да го прогоня от живота си, бе да хвана химикалката: подписвайки брачния договор, предложен от Давид, който Арман ми бе донесъл, щях да придам на нашия съюз и на сегашния момент много повече плътност от всякакви спомени, действителни или измислени. Ала все не смеех да го направя. Десет пъти посягах към долния ъгъл на страницата и десет пъти дръпвах ръка, сякаш ме възпираше невидима сила, чието име и влияние върху мен вече ми бяха добре известни.

Среща в студиото, красавице.

Вярвам в теб.

Обичам те.

Д.

Бележката, оставена от Давид върху масата за закуска, изобщо не повдигна самочувствието ми, което се намираше в най-ниската си точка. При това за мен това бе най-важният ден. Денят на първата ми поява на телевизионния екран. Щеше да се осъществи моята мечта, което за всяка друга жена на мое място би било като дар от небето. Значението и залогът на предстоящото събитие би трябвало да заличат веднъж завинаги вечерите в хотел „Шарм“, гласа и парфюма на Луи. Би трябвало да треперя от страх, да пърхам от нетърпение, да стена от възбуда. Нищо подобно: чувствах се помръкнала, отнесена някъде другаде, далеч от случващото се и от моите амбиции, които в този момент ми се струваха празна, смешна суета.

Вършех всичко с такова нежелание, че пристигнах в последния момент, когато целият екип вече ме очакваше в студиото. Преди това за мое собствено учудване си позволих лукса да направя отклонение и, с визитна картичка в ръка, взех линия 2 на метрото до спирка „Пер Лашез“

Срещу прословутото гробище започваше широкото и разкошно авеню „Репюблик“, а отляво, малката уличка „Шмен Вер“, далеч по-тясна и обикновена на вид. Спуснах се по лекия наклон, сред миризмата на кебап, която от ранна утрин се носеше над тротоарите с препълнените кофи за смет. От нея, както и от вонята на отпадъците ми се повдигаше, но за щастие, духаше лек ветрец.

Отдалеч забелязах боядисаната в кафяво фасада на книжарницата, притисната между пакистански базар и галантерия за продажба на едро. Дискретната табела, „Ла Мюзардин“, не уточняваше какви издания се предлагат, но един поглед към витрината разсейваше всякакви съмнения.

Бутнах вратата и стъпих върху червения мокет на тихата книжарница, където пред отрупаните рафтове се мотаеха неколцина посетители. Очаквах те да са някакви извратени типове в шлифери, възрастни господа с похотлив вид или амазонки с къси полички. Ала макар мнозинството от клиентите да бяха мъже, като цяло ми се сториха доста обикновени. Тук-там няколко двойки се притискаха малко по-силно, някакъв господин шепнеше нещо на ухото на поруменялата си съседка, а друг галеше с ръка пищния и заоблен задник на своята приятелка. Дали след покупките се канеха да правят любов? Дали щяха да открият тук достатъчно гориво за своите фантазии?

Тематичната подредба бе напълно ясна: отляво до входа се намираше еротичната литература; отдясно и край касата - фотоалбумите и книгите голям формат; в дъното, отдясно -илюстрованите издания и комиксите. Най-сетне, в дъното, отляво - справочниците с дребни подаръци към тях.

Със списъка в ръка, без труд открих първите препоръчани заглавия, които постепенно оформиха малка нестабилна купчинка. Тъй като не ми се искаше да се бавя - от втренчените погледи, които вече опипваха формите ми, започвах да се чувствам неудобно, - побързах да се отправя към самотната продавачка зад щанда, невзрачна, късо подстригана брюнетка. Пътем обаче няколко корици привлякоха вниманието ми. Беше поредица албуми, наречена Ртк Риууу. Вътре имаше изображения на широко разтворени вулви на млади, усмихнати жени, които, изглежда, бяха доволни, че разкриват интимните си части. Верни на обещаващото заглавие, техните полови органи бяха порядъчно свежи и розови, подобни на екзотични цветя или на пеперуди от плът.

Дали все още се намирах под влиянието на безумствата от предишната вечер? Нима лианата, увила се около мен по заръка на Луи, до такава степен ми бе повлияла? Дадох си сметка, че прелиствам страниците, без да мога да спра, като омагьосана от този щанд, без задръжки, питайки се дали бих могла и аз да се поява в подобен албум и дали щеше да ми бъде приятно на свой ред да проникна в тези съвършени, разтворени и влажни отверстия, ако разполагах със съответния продълговат и твърд предмет.

Купчината книги, която стисках под мишница, внезапно се разпиля на пода и ме извади от обзелия ме унес. Двайсетина чифта очи се впериха в мен с укор и насмешка. Промърморих някакво извинение и се наведох да събера книгите, като внимавах полата да не разкрие прекалено бедрата ми или да очертае по неприличен начин задника ми. След това, изчервена от срам, платих набързо и благодарих на продавачката със свенливост, която си въобразявах, че отдавна съм преодоляла.

Макар и вече по-спокойна, през целия път с метрото до спирка „Порт дьо Севр“ така и не посмях да извадя някоя книга от черния пластмасов плик на златисти капки. Преживяното току-що унижение ми бе напълно достатъчно, още повече че изпитанието, което ми предстоеше тази вечер, също криеше може би подобни изненади.

- Закъсня, но няма проблеми... - възкликна Давид, който нахлу в кабинета ми, без да губи време в поздрави.

- Най-важно сега е да си във форма. Закуси ли поне?

Думите и погледът му ме караха да се чувствам като състезателен кон преди първата гонка. Оставаше само да ме погали по муцуната и да ме потупа по задницата, за да прецени какви са шансовете ми за победа. Дали не бе открил у мен именно подобни качества по време на официалната вечеря, когато се запознахме? Дали не бе решил, че аз съм бъдещата звезда на неговия телевизионен канал, или по-скоро необработен камък, който той ще оформи по свой вкус, за да го превърне в скъпоценност?

- Да, да... Всичко е наред. Закусих.

- А сушените плодове? Хапна ли сушени плодове?

Въртеше се в кръг, оглеждаше ме, видимо разтревожен относно качествата на своята кобила, възбуден като треньор, дал допинг на своя колоездач преди началото на надбягването.

- Не съм. Но ще се справя. Обещавам ти.

Не исках дори да си представя какво ще стане с мен, ако не отговорех на очакванията му.

- Добре... Сигурен съм, че ще ги разбиеш!

Този младежки израз му отиваше като шотландска поличка на погребален агент. Ала на него изобщо не му пукаше дали ще стане смешен. Опиваше се от собствения си адреналин, вдигаше оборотите още преди да е даден сигналът за старт.

Ако се издънех пред камерите, както и предполагах, нямаше никакво съмнение, че ще последвам съдбата на Орор. Дали щеше да ме докара до същите крайности? Дали и моето име щеше да изчезне веднъж завинаги от виртуалното пространство?

Уж в прилив на нежност той ме целуна по тила и скри лице в косите ми, опитвайки се да прогони от главата ми мрачните мисли, а ръката му галеше голото ми рамо. Докато не ми говореше за брачния договор и ме възприемаше единствено като своята нова муза, спокойно

можех да приемам разсеяните му ласки.

- Желая те - прошепна той на ухото ми.

Наведох глава, за да приема целувките му, които ставаха все по-настоятелни.

- Не тук...

- Защо? Да не се боиш, че ще те изненада шефът?

Засмя се тихо на собствената си шега, както винаги доволен от себе си и от хората, на които разчита. Предполагаше се, че всичко, което докосне, трябва да се превръща в злато. Открай време е било така. Той винаги е бил победител. С изключение на случая с Орор...

- А, прощавайте...

От открехнатата врата към нас бяха вперени сините очи на Фред, в които блесна онзи внезапен прилив на гняв, който добре познавах. Но той се сдържа за разлика от Давид:

- Какво искате? Какво търсите тук?

Досетих се, че двамата никога не се бяха срещали. И ако Фред добре знаеше как изглежда неговият работодател, големият шеф на БТВ, очевидно това не се отнасяше за Давид, за когото този небръснат млад мъж, в джинси и тениска, очевидно бе някой от дребните служители във фирмата. За него той бе нищожна величина и затова се отнесе към него по съответния начин.

- Аз...

Дали трябваше да ги запозная? А ако да, по какъв начин щях да ги представя един на друг? Вероятно Фред се притесняваше да не разкрия начина, по който бе постъпил на работа, и затова мълчеше в очакване на моята реакция.

- Какво „аз“? Махайте се оттук!

- Скъпи...- намесих се най-сетне аз с помирителен тон. - Това е Фред Морино. Звукооператор е в моето предаване. Вероятно вече ме очакват в студиото?

Разтворих широко очи, за да подскажа на нашия събеседник какво трябва да говори.

- Точно така - потвърди той, като сподави яростта си.

- А... Много добре.

Давид никога и при никакви обстоятелства не губеше самообладание. Той се изправи, по-скоро смутен, отколкото ядосан, и с наставнически тон се обърна към Фред, сякаш мъмри непослушен ученик:

- Колкото и спешна да е работата, човек чука, преди да влезе.

Той посочи вратата, останала широко отворена, с напълно недвусмислен заповеднически жест.

А аз бях прибавила името на моя бивш към гостите на сватбата. Дали стопанинът нямаше да го изгони, преди да е успял да покаже поканата?

- Тръгвам - обърнах се примирително аз към Давид, за да замажа положението, и последвах звукооператора.

Сега беше моментът да люлея бедра пред него, да пърхам с клепки с полуотворени устни. С други думи, да подчертая своята женственост като в някой посредствен филм. Така присъдата му след моя провал щеше да бъде по-снизходителна или щеше да бъде произнесена по-късно.

- И не забравяй онова, което се канеше да ми кажеш преди малко - гальовно му прошепнах аз. - Ще ми бъде интересно.

Веднага щом се озовах в коридора, двамата с Фред ускорихме крачка. И аз като него бях изнервена до краен предел. Нелепата ситуация не само ме бе измъчила. Тя бе разкрила пред мен една нова, доста неприятна страна на моята връзка с Давид. Бог ми е свидетел колко силно желаех този съвършен мъж, живот сред власт и охолство, радвайки се на привилегии, които ще обградят ежедневието ми със стена от недосегаемост. Но при това не бих могла да се отнеса с презрение към онова, което съм била преди това. Не бих могла да зарежа девойката от Нантер и хората, които я бяха съпроводили до самия праг на широко разтворената сега пред нея врата... Не бих могла да бъда едновременно от двете страни на този праг.

Помъчих се да не изливам яда си на Фред, станал неволна причина и странична жертва на разразилата се буря.

- Никой не те е изпращал да ме викаш, нали?

- Не - призна той. - Ала междувременно порових в стационарния телефон на Луи и попаднах на нещо прелюбопитно.

- Какво по-точно?

- Паметта с всички негови разговори, откакто е инсталиран апаратът. А това прави цели три месеца.

- Е, и? - ядосах се аз. - Всеки ден в осемнайсет часа си поръчва момиче по телефона?

- Не точно - усмихна се той.

- И на кого се е обаждал?

- Знам, че няма да ми повярваш, но за номера няма никакво съмнение... Веднага се сетих чий е.

- Хайде, Фред, мамка му! - просъсках през зъби аз.

- Обаждал се е на майка ти. На Мод. Обаждал се е на вашия домашен телефон.

За момент погледът ми се зарея към съседните кабинети, където армия журналисти се трудеше над обедните новини. После се обърнах към него:

- Майка ми? Сигурен ли си? - запитах напълно слисана.

Той изреди без запъване цифрите на стационарния й телефон.

- Само тази седмица е разговарял с нея три пъти - отвърна той, след като погледна бележката в шепата си.

Сетих се за всички подаръци, които й беше изпратил, същите онези награди за моите услуги в хоризонтално положение.

- И... Дълго ли са разговаряли?

- Доста дълго. В понеделник - двайсет и две минути. Във вторник - само единайсет минути. А вчера - осемнайсет с кратко прекъсване от трийсет секунди по средата. Изглежда, е имал друго обаждане.

Това далеч надвишаваше времето за обаждане в знак на внимание или за проверка, проверка на какво впрочем? Бяха си истински разговори.

- Възможно ли е да е вдигала слушалката и веднага след това да е затваряла?

Подобна хипотеза не бе чак толкова абсурдна. Не по-абсурдна от това моят истински-мним любовник, истински-мним девер да се обажда на майка ми, за да си побъбрят като стари приятели.

- Не, не мисля. Апаратите са достатъчно усъвършенствани и имат брояч, който изключва линията, за да не дава напразно заето прекалено дълго време. Ако никой не говори, линията се изключва от само себе си след една-две минути. А не двайсет.

Онова, което техническите познания на Фред не можеха да ми обяснят, бе темата на тези техни беседи. И като какъв се е представял Луи, за да омае до такава степен майка ми. Дали се е представял за своя собствен брат? Или за Арман, под измамния предлог, че я осведомява за приготовленията?

- И откога казваш, че й се обажда?

- Още не съм ти казал. От началото на април насам.

С други думи, приблизително от моето запознанство с Давид, по времето, когато връзката ни все още беше тайна... И много преди Луи да изпрати на мама първия подарък, поне доколкото ми беше известно. Под какъв неясен предлог бе влязъл във връзка с нея? И защо тя бе приела да разговаря с този безлик събеседник?

След като набързо хапнах в компанията на неизчерпаемата Албан, за мен следобедът премина като сън, при това изпълнен с поредица действия, които изпълнявах като робот.

Четиринайсет часа, напомни Клое: репетиция в студиото под зоркия поглед на нашия режисьор Стан, който определи изходното ми положение и придвижването ми по време на предаването сред стъкнатия набързо селски декор. От проекта на скоропостижно изгубилия мястото си Крис бе останало само логото върху огромен твърд картон в дъното на студиото, осветено подходящо, за да изпъква.

Шестнайсет часа: изчитане на репликите от сценария, съставени от екипа на Албан. Повтарях си ги тихичко, давайки си сметка, че тя ги бе подбрала внимателно, за да не ме превърне в някоя от онези възторжени тъпачки, които гъмжаха в конкурентните предавания. Фразите бяха сдържани, точни, виртуозни, но не прекалено, твърде сходни с тези, които сама бих написала, ако доверието на Давид бе стигнало дотам, че да ми възложи и тази задача.

Седемнайсет часа: среща с двамата гости на предаването - прочут книжар, който трябваше да представи подбор от книги за плажа, и професионална танцьорка, изпълнителка на „убийствен танц“, с който зрителите да блеснат на летните дискотеки, както и пример за осъществяване на „неформални“ контакти.

Осемнайсет часа: чай с бисквити, последван от проточил се до безкрай сеанс при гардеробиерката, фризьорката и гримьорката, по време на който имах усещането, че съм бита сметана, която непрекъснато расте по обем.

Нима аз бях тази скована кукла под пласта фон дьо тен, тази китайска ваза, лъснала под прожекторите в роклята на цветя?

- Дръж се така, все едно си дванайсетгодишно момиче, което си играе на телевизионна водеща със своите приятелки - даде последния си съвет Албан.

- На дванайсет години исках да бъда по-скоро като Мари Кюри или като Франсоаз Жиру, но

както и да е...

- Разбра какво исках да ти кажа: преструвай се. Всички, които днес водят най-известните предавания, са започнали, кривейки се като идиоти пред огледалото. Останалото ще дойде след това, с времето, прекарано пред камерите.

Казаното от нея не звучеше кой знае колко успокоително, но поне щеше да затвори устата на моите критици, които непременно щяха да обсъждат надълго и нашироко моята липса на опит. Такива са нравите в тези среди: всеки бързо забравя собствените си грешки, готов да подложи крак на новодошлия, който би могъл да го измести най-малко със своята свежест.

Деветнайсет и трийсет, още един час напрегнато очакване. Под предлог, че имам нужда от усамотение, тръгнах по пустите коридори на осемнайсетия етаж във вече готовия тоалет за предаването, с шпакловано лице и тупирана коса, в търсене на евентуален авариен изход. Докато ще шляех, случайно се озовах пред кабинет, от който бяха изнесени всички мебели. Отдясно на вратата все още се мъдреше пластмасовата табелка с надпис: „Алис Симонсини“. Натиснах дръжката: беше отворено. Единственото нещо, което ме порази в това бездушно пространство, бе все още натрапчивата миризма. Разпознах сладникавия парфюм в цветна тоналност на красивата блондинка, към който се примесваха и по-остри нотки. Дали това не бе миризмата на любовта, букетът, съставен от взаимното сливане на две тела? Колко ли пъти Крис и тя бяха правили секс тук, само на няколко метра от кабинета на Давид? Опитвах се да си ги представя: едрият отпуснат силует на любовника, който притиска задника й до стъклото и трескаво бърка с пръсти във вулвата й, а потеклата от устата му страстна лига капе върху нежната й, горда шия.

Никога не бива да изненадвате приятелите си, докато правят любов...

Преди София моя най-добра приятелка беше Сабин. Бяхме като близначки, приликата ни бе направо смайваща, включително за нас самите. По цели часове се гледахме заедно в огледалото в дирене на разлики. Единствената подробност, която рязко ни отличаваше, бе яркосиният цвят на нейните очи. Леко предимство в нейна полза, от което тя се възползваше в максимална степен, съблазнявайки най-красивите момчета в лицея.

Една сряда, когато ме бе поканила да прекараме следобеда заедно в апартамента на родителите й, пристигнах петнайсетина минути по-рано, сигурна, че ще я заваря пред телевизора или зачетена в някой от любимите й романи за вампири, които намираше за „много секси!“. Входната врата не беше заключена, нито пък вратата на нейната стая. Напълно логично, тъй като през работен ден и по това време се предполагаше, че е сама у дома. Оказа се обаче, че не е така. Още от стълбите до мен достигнаха напомнящи мяукане стенания, от които разбрах каква сцена се разиграва на горния етаж. Въпреки това не можах

да устоя на изкушението.

Изкачих се на пръсти и през полуотворената врата, през

всичките петнайсет минути, предшестващи часа на уговорената среща, наблюдавах как Сабин се вихри в леглото. Направи ми впечатление особено неприличният начин, по който извива тялото си до счупване, за да подложи задника си за кучешката поза. Отвратителните думи, които крещеше, свеждаха партньора й до „чеп“, а тя самата наричаше себе си „кучка“, „курва“ и „най-долната мръсница в лицея“. При това лакомо поглъщаше неговия член чак до основата. А в момента на оргазма заджавка като същинска хиена...

Измъкнах се безшумно и без да дочакам края, защото по онова време все още бях девствена, и това сериозно помени посоката на фантазиите ми. От този ден нататък, чак до

края на учебната година, упорито отказвах да разговарям с нея. Сигурно се е досетила каква е причината за внезапното ми охлаждане, но така и не посмя да засегне този въпрос.

Сцената на разюздано, животинско чукане, която при това се превърна по-нататък за мен в източник на вдъхновение, когато се възбуждах сама, е последният спомен от моята

приятелка.

(Ръкописна бележка от 13 юни 2009 г., съставена от мен)

Къде си? Правим последен преглед заедно с Люк и Стан. Чакаме те, домъкни си задника, телевизионна звезда такава!

Есемесът на Албан ме върна към действителността и както тя самата би се изразила, доприпках до долния етаж, където вече се носеше обичайната глъчка, предшестваща началото на ново предаване. Дори Давид ни бе зачел с присъствието си, което очевидно се приемаше като нещо извънредно, доколкото можех да съда по уплахата и възбудата на екипа.

В замяна на това едно отсъствие ми се стори също толкова забележително и дори странно: нямаше го Луи и през целия ден никой не го бе виждал в сградата.

Престорих се, че гледам вечерните новини в компанията на хората от моя екип, които ги следяха особено съсредоточено, може би за разтоварване, докато през това време моят ум се рееше далече от кулата „Барле“

Къде ли е той? Може би в хотел „Шарм“? Или пък, накуцвайки, броди като призрак сред строителните отпадъци в дома на госпожица Марс? Или просто си е у дома, пред екрана, очаквайки като обикновен зрител съдбовния час на моята телевизионна екзекуция?

Продължението бе един пъстър попкошмар, съпроводен от изблици на престорен смях и на мнимо добро настроение. Следвайки съветите на Албан, изиграх пантомима, която на моменти напомняше фарс, ала всички я оцениха като сполучлива, без да вземат под внимание прекалено бързия ми в резултат от напрежението говор, който понякога ставаше почти непонятен... Да не говорим за моето „И така...“, което повтарях едва ли не сто и петдесет пъти в минута.

Листите с подготвения от редакцията текст сякаш пареха пръстите ми и непрестанно привличаха тревожния ми поглед, затова и не чух нито дума от предварително заснетите репортажи и на два пъти дори закъснях да се включа, макар че Стан непрекъснато ми го напомняше в слушалката и ясно да виждах червената сигнална лампа на камерата пред мен.

- Поеми си дъх, това не е спринтово бягане! - на няколко пъти чух в ухото си думите на режисьора. - С това темпо няма да можем да запълним и половин час. Спокойно!

Пет минути преди края получих право на пауза, през която ми оправиха грима и отидох да се изпишкам, а през това време излъчваха прословутия репортаж, заснет по инициатива на Луи. След това ми оставаше само да прочета кратките заключителни думи, които минаваха на аутокюто, с което трябваше да приключат моите мъки.

- Супер! - възкликна насърчително Албан, докато вървяхме към тоалетната. - Само малко по-бавно темпо. Оставяй събеседника да си довърши мисълта. Винаги имаш възможност да го прекъснеш, ако видиш, че започва да се разлива.

Когато останах сама в кабинката, не можах да пусна дори една капка, въпреки че мехурът ми направо щеше да се пръсне, но от друга страна, трябваше да укротя червата, които напираха да се разтоварят незабавно.

Искаше ми се завинаги да си остана вътре. Никога повече да не се появявам пред хора. Да си бъда все така в роклята на цветя сред миризмата на урина, в това топло и сигурно убежище, където няма нито съпруг, нито любовник, нито зрители, които да ми се присмиват.

„- Не, започнах случайно, не бих казала, че съм направила съзнателен избор...“

Звукът от предаването идваше до мен приглушено, на едва разбираеми откъслеци:

„- Ще проявя известна недискретност, като те запитам случва ли ти се да изпиташ удоволствие от онова, което правиш с мъжете?

- Да, разбира се, дори доста често... За мен това не е само работа.“

Онова, което вършеха горещите момичета, не беше просто работа. Самата аз бих могла да потвърдя същото.

От предпазливост и дори поради известен страх бих могла да остана там, където съм. Но въпреки това излязох, водена от любопитство да чуя какво ще каже тази жена. Интонацията на деформирания й заради анонимността глас ми прозвуча познато. Когато влязох и погледнах режисьорския пулт, където върху двайсетина екрана се виждаше едно и също лице, закрито с маска, едва не се строполих на пода и не повърнах зад гърбовете на техниците.

Познавах тази маска: тя бе точно копие на онази, която Луи ме бе накарал да си поставя в стаята „Мари Бонапарт“, където наблюдавах любовната двойка в действие.

Ала имаше и още нещо познато: размахването на ръцете, тъмните къдрици над раменете и особено прямият й начин на изразяване...

„- Това не е чукане заради самото чукане, няма такова нещо! - гъгнеше деформираният глас. -Разговаряме, описваме живота си. Понякога дори чувствам, че започвам да си падам по него... а и той по мен.“

Единствените думи, които можах да произнеса, но толкова тихо и отчаяно, че достигнаха само до моя слух, бяха:

- Мамка му, София... Не! Защо точно ти?

Спомних си пребледнялото й лице, когато Луи се яви пред нас във Венсенската гора.

Искреният й интерес, похотливият й смях, когато разказвах пред нея как Луи ми е заложил клопка, в която с всеки изминал ден се хващам все по-здраво. „Няма ли да ни запознаеш? Обожавам такива хазартни типове!“ Прехласването й по моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“, за което не бе пропуснала да спомене, че на нейния тен то би отивало много повече, отколкото на мен.

Една по една тези подробности постепенно сваляха от лицето й маската, която останалите виждаха на екрана.

Що за глупава комедия ми бе изиграла тя? И преди всичко каква бе цената на нейното предателство? Вероятно колкото да върже двата края за месеца. Няколко едри банкноти, като онези, които той ми бе пъхнал в ръката, докато бяхме в галерията, или които ми бе дал, за да си купя еротичните книги от списъка. Да не би пък да бяха станали любовници? Мисълта за подобна перспектива ме прониза като нож и дъхът ми пресекна. Може би двамата се гавреха с моята доверчивост, докато правят любов? Може би се надсмиваха над непохватността ми на девственица, на предразсъдъците ми на глупава гъска, докато се валят, вкопчени един в друг без всякакви задръжки, като съвършена двойка от гледна точка на стремежа към разчупване на всякакви граници?

От колко време бе негова?

- Камера след трийсет - ревна Стан някъде наоколо.

- Ел? Ел, добре ли си?

Гласът на Албан вече едва проникваше през обвивката на пашкула, който с всеки изминал момент все по-здраво ме обвиваше. Добре ли бях наистина? Какво можех да й отговоря?

Ръката й ме подкрепяше за тила, но сякаш тялото, което по-треперваше от това докосване, не бе моето.

- Ел! Ел, по дяволите! Тук ли си?

Не, мила Албан, от доста време вече не бях тук. Бях изгубила връзка с реалността. Моята реалност се свеждаше до сподавено ридание, което ме смразяваше. Превръщах се в топка сладолед посред студиото. Виждах онова, което се случва около мен, като през мътна пелена, която нищо не бе в състояние да разкъса.

- Камера след двайсет! Момичета, завлечете си задниците на подиума, хайде... Сега!

- Мамка му, не знам какво й става... - тюхкаше се обзетата от паника Албан. - Губим я! Викайте лекаря от лечебницата!

Върху мониторите София отговаряше на последния въпрос на интервюиращия, който така и не се появи, но това не ми попречи да установя самоличността му:

„- Казаха ми, че вие се наричате помежду си Но!еПе8. Вярно ли е?

- Да, точно така.

- Можете ли да обясните с две думи на зрителите значението на това название?

- Но1еПе е дума, съставена от две части. Първо английското прилагателно ко(, което, вярвам, е напълно ясно...

- Наистина!“

Нов отчаян рев на Стан:

- Камера след десет! Какво правим?

- Пускай надписите! Или каквото щеш! - викна му в отговор Албан. - Майната му!

През рукналите от очите ми сълзи гледах как маската се стича, сякаш внезапно се бе разтопила.

„- ...а освен това се наричаме помежду си Ел, което означава, че сме готови да приласкаем всекиго.

- Чудесно! Значи, вие самата се чувствате ко1... или по-скоро Ел!

- О, аз съм си сто на сто ко1 - прихна тя. - Ел... Ел, това не съм аз. Ел е моя приятелка...“

Джингъл. Камера. Без мен.

Финални надписи.

14 юни 2009 година

Когато най-сетне дойдох на себе си, всички се държаха, все едно че нищо не се е случило, сякаш набързо бяха скрили всичко под похлупака на забравата и сдържаността за моето необяснимо скъсване на сценария. Вероятно подобно отношение от тяхна страна в първия момент бе възможно най-снизходителното.

Нещо повече, всеки от тях дойде да ме поздрави за „чудесното представяне“, включително Люк, Филип и Стан, пресилено възторжени, макар моята липса на професионализъм сериозно да заплашваше самите тях. Може и да не бях техният предпочитан избор, но на тях се падаше задачата да превърнат новобранец като мен в опитен войник, готов да действа при всякакви обстоятелства, без капризите на набедена телевизионна звезда. Посърналите им лица зад пресилените усмивки ми даваха да разбера, че гневът на Давид ще се изсипе върху техните глави. Моят провал бе и техен и те бяха напълно наясно с това.

- Албан! Знаеш ли къде е Давид?

Вкопчена в ръката на моята посестрима, прочетох в очите й смесица от разочарование, съжаление, но също и състрадание. Албан не бе от чувствителните, но бе достатъчно независима, за да предвиди и подобен изход. Беше красива, все още млада и компетентна... Подобен инцидент едва ли би я оставил без работа в телевизията.

- В кабинета си. Защо?

- Искам да поговоря с него - смело издържах погледа й аз.

- Невъзможно. Нареди никой да не го безпокои.

- Дължа му обяснение за случилото се...

- Знам, разбирам... Но той изрично каза „никой без изключение“. Предполагам, че това се отнася и за теб. Съжалявам.

Като същински господар на замъка, Давид вероятно се отдаваше на гнева си и се питаше какво да предприеме, от една страна, по отношение на канала, където и дума не можеше да става да приеме поражението или да прояви снизходителност и мекушавост; от друга страна, ние бяхме като двойка, която инцидентът не поставяше пряко под въпрос, но все пак отношенията ни бяха накърнени. Бих могла да помисля например за по-подходящ годежен подарък от моя страна... Скъпият часовник във витрината на „Нативел“ например според мен вече бе напълно неуместен.

От негова страна можех да очаквам всичко: от надменно презрение, като знак на снизхождение и великодушие, до безцеремонно изгонване или пък гневен порой, който да излее върху главата ми. До каква степен би съхранил нашата двойка? И до каква степен ще запази образа си на непреклонен ръководител? Едно беше сигурно: не би могъл да се покаже към мен по-нерешителен, отколкото към когото и да е друг служител. Назначението ми благодарение на протекция вече му бе струвало достатъчно упреци. Ако признаеше привилегированото ми положение, щеше да изгуби доверието на подчинените си и авторитетът му би се стопил под слънцето на любовта му към мен.

Прибрах се сама с такси, което ме откара до дома Дюшеноа сякаш за две мигвания на уморените ми клепки. Видимо съвсем далеч от събитията на деня, Арман ме посрещна загрижен и донякъде възбуден, като се втурна към мен с куп бележки и документи в ръка.

- Най-сетне разполагам с окончателното меню. Желаете ли да ви запозная с него, госпожице?

Кимнах с разсеяна усмивка и погледът ми пробяга по редовете, без да се спре върху впечатляващата поредица блюда. Въпреки вцепенението си все пак забелязах, че Арман се е съобразил с моите предпочитания, като е отредил достойно място на морските дарове и десертите, сред които преобладаваха червените плодове.

- Струва ми се безупречно - постарах се да проявя възхищение аз.

- Сигурна ли сте? Имайте предвид, че все още можем да внесем промени.

- Не, не променяйте нищо. Убедена съм, че менюто е...

Не биваше да употребявам суперлативи като „върховно“, „разкошно“ или „великолепно“, до които Давид прибягваше по всякакъв повод.

- ...Божествено. Направо е божествено.

Той прие комплимента ми с добродушна усмивка, след което сияещото му лице внезапно стана угрижено.

- Неприятно ми е да ви напомня... но нотариусът очаква екземплярите с вашия подпис.

- Моите екземпляри ли? - зачудих се аз.

- На договора...

- А, да... договорът.

- Всичко трябва да бъде оформено преди сключването на брака, в противен случай клаузите остават невалидни и всичко трябва да започва отначало.

- Естествено, разбирам. Още утре ще ви го предам.

- Подписан? - настоя той, повдигайки една от гъстите си вежди.

Усетих, че не просто е загрижен да свърши както трябва работата си. Освен интересите на своя господар, изглежда, той имаше и личен интерес аз да изпълня дълга си.

- Да, очевидно - отвърнах едва ли не с виновен тон аз - под-писан.

Изглежда, вече всичко е написано и казано за благотворното влияние на котките. Тяхното заразително спокойствие, нежността им, ленивото им, равномерно мъркане, което е достатъчно, за да ви приспи...

С надеждата да получа поне временно успокоение, се притиснах до Фелисите, прегърнах я едва ли не майчински. Още от дете постъпвах така в дирене на утеха. Един-два пъти се откъснах от нея, за да се обадя на София, но мръсницата, естествено, не ми отговори. Накрая потънах в неспокоен сън, изпълнен с нелепи видения, в които Албан бе назначена на мое място като водеща на Културен коктейл, а тя реши да се яви в студиото съвсем гола под безразличните погледи на техниците и телевизионните зрители.

При събуждането не установих никакъв признак от присъствието на Давид. Нито пък, че междувременно е идвал у дома. На пода в банята нямаше смачкана на топка хавлия, нито пък се усещаше миризмата на тоалетната му вода. Дали изобщо си бе идвал? Моите повиквания по мобилния бяха като глас в пустиня. И ето че малко преди обяд:

- Ел? Добър ден, обажда се Клое.

- Клое? Но... Нима сте на работа в неделя?

- Не. Прехвърлих разговорите към домашния си телефон. Винаги постъпвам така, когато усетя, че през уикенда в канала ще бъде горещо.

Предположих, че ми се обажда по поръчение на моя годеник, а не по собствена инициатива. Дори в положение „свободно“ неговите войници бяха готови да влязат в бой, стига той да им даде знак.

- Окей... По какъв повод ме търсите?

- Давид ми възложи да вляза във връзка с вас. Той самият пренощува в кабинета си.

Спомних си за канапето срещу бюрото му, на което спокойно би могъл да преспи, макар не съвсем удобно. Предположих, че това изобщо не му е пречило да остава там след прекалено натоварен работен ден. Клое надлежно попълваше запасите от чисти ризи и бельо в едно от чекмеджетата, за да бъдат винаги на разположение.

- Желае да отидете при него - добави тя с нетърпящ възражение тон.

Гърлото ми се сви. Значи, дотам бяхме стигнали? Помислих си, че всъщност непрекъснато съм отлагала подписването на брачния договор не толкова от небрежност, колкото от предпазливост.

- Кога?

- Сега.

Примката около врата ми още повече се стегна и ми остави въздух колкото да отговоря:

- Добре. Само да се облека...

- Супер. Ще го предупредя, че идвате веднага.

Само че Давид щеше да си остане с чакането, а Клое да си спечели мъмрене. Както той не желаеше да ми прости провала, така и аз нямах никакво намерение да се оставя да ме мъмрят като някаква хлапачка. Е, все пак щях да се явя на неговото неделно повикване, но когато аз реша и когато се почувствам готова да се изправя лице в лице с него. Не и преди това.

Междувременно продължих да се изтягам в леглото с Фелисите и да прелиствам тефтерчето „Десет-пъти-дневно“. Опитах се да напиша нещо, ала умът ми бе твърде далеч от нежните селения на секса. Нахвърлях нещо, а след това веднага го задрас-квах. Бих искала да мога, подобно на Луи, да улавям навсякъде и при всякакви обстоятелства следите, оставени от любовниците, пребивавали там преди мен. Да се пропивам с тяхното ухание, на свой ред да въздишам, както те са въздишали, да тръпна заедно с тях. Ала въпреки галантните сенки, които бродеха в дома Дюшеноа, сред които и тази на Императора, през този ден така и не успях да постигна нищо.

Дали сексът винаги е бил по-добър по-силен от всичко?

Възможно ли е умът да бъде терзан от други грижи, далеч по-сериозни и по-неотложни от споходилите ни дръзки мисли? Или вълната на либидото в крайна сметка взема връх и заличава всичко останало, подобно на неудържим порой?

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Приближаването на обеда засилваше у мен очакването на някое сърдито позвъняване на

Давид. Ала през тези изпълнени с безкрайна нежност часове нищо не смути пролетния покой, който струеше към мен от разтворените прозорци заедно със свежия ветрец. Още по-силно ме изненада мълчанието на близките ми относно появата ми по телевизията предишната вечер. Как бе възможно мама да не откликне на това историческо за нея събитие или пък колежки от университета да използват случая, за да ми се обадят? Как така Ребека не даваше израз на своето възмущение от това, че съм нарушила ангажимента за конфиденциалност относно „Нощните красавици“? Това бе твърде странно... И едва ли не подозрително. Толкова очевидно ли бе отсъствието ми на финала? И толкова унизително за мен? Какво ли вълнение ще да е предизвикало то? Събрах остатъка от гордост и предпочетох да не предприемам нищо, за да не се налага да слушам лъжливите им комплименти.

Беше неделя, ден, когато в нашата страна не излизаха вестници и нямаше повторения на най-интересните моменти от телевизионните предавания. До утре никой нямаше да се изкаже по въпроса за ненавременното ми изчезване от екрана. Може би единствено социалните мрежи, този кошер, който непрестанно гъмжи от всякакви безполезни сплетни?

Не, върху официалната страница на канала във Фейсбук нямаше нищо, нито пък на личния ми профил като телевизионна водеща, създаден по настояване на Луи, при това с бъдещото ми име: Ел Барле. Последните съобщения бяха от миналата вечер и идваха от подчинени на Луи, които се опитваха да вдигнат шум около мен. Културен коктейл все още не присъстваше в нито една телевизионна програма, и то по съвсем обясними причини, предвид бързината, с която бе лансирано предаването.

Поради липса на други занимания, които да ме отвлекат от мисълта за това, което ме очаква, започнах да прелиствам книгите, купени от „Мюзардин“. Прочитах оттук-оттам по някой ред или параграф, без да мога да се съсредоточа. Всичко плуваше пред очите ми като гледка след бедствие.

Мълчанието на Луи в този момент изобщо не ме учудваше. По-скоро ме разочароваше. Ако виждаше в мое лице нещо различно от обикновена плячка, от колелце в еротичния механизъм, чрез който се справяше със своята меланхолия, точно сега бе моментът да покаже, че ме подкрепя. Или дори нещо повече, кой знае...

Накрая все пак прочетох от край до край няколко страници от предговора на Божествения маркиз към неговата основополагаща творба Философия в будоара. В нея той се обръщаше без заобикалки към „развратниците“:

„Сластолюбци от всички възрасти и всякакъв пол, на вас единствено подарявам тази книга: хранете се от принципите, които поощряват вашите страсти; хладните и плоски моралисти ви заклеват да се откажете от тях, но тези страсти са само примамка на природата за благото на човека, комуто тя е дала очи.

Похотливи жени, нека ви послужи за модел сладо-страстницата Сент-Анж; плюйте подобно на нея върху всичко, което противоречи на божествените, почитани през целия й живот от нея закони на наслаждението.

Млади момичета, измъчени от нелепите и опасни вериги на добродетелите, на отвратителната религия, подражавайте на пламенната жена; разкъсвайте, потъпквайте като

7

нея всички смехотворни напътствия на глупавите родители.“

7 Маркиз дьо Сад, Философия в будоара, ИКК„Славиш“- РМ, 1990, превод Боян Богоев. -

Б. пр.

Предполагам, че Луи едва ли би се изразил по различен начин, ако решеше да положи върху хартия намеренията си по отношение на мен, която може и да бях вече негова вещ, но все още не бях станала негова любовница. Макар уместни и виртуозни, тези думи ми се сториха празни от съдържание. Нямах охота за речи и слова. Нито пък за поучения и упреци. Не желаех да се отнасят към мен като към принцеса, но не и като към робиня или като към обикновен обект на насладите и декоративен орнамент. Желаех само един от двамата, Давид или Луи, да ме вземе в прегръдките си, да ме дари със своята нежност, а аз в замяна да му дам своето доверие, и това с един замах да измете миналото, където те ме държаха в плен, макар то да ми бе напълно чуждо. Желаех да живея пред тях, за тях, срещу тях, а не да бъда върволица от понятия в пола или залог в една абстрактна надпревара, резултат от разпада на тяхното семейство.

Един проблем, на който вътре в себе си все още не съм

намерила решение: до каква степен е приятно да бъдеш за своя партньор обикновен сексуален обект? Имам предвид да бъда за него обикновена играчка, инструмент, към който той да посяга, когато му се прище. Курва на разположение. Начинът, по който един от малцината мои клиенти в „Шарм“ се бе възползвал от устата ми, ме бе оскърбил и донякъде отвратил. Вкарваше члена си в нея не с вниманието, присъщо на обичайните любовници.

Напротив, блъскаше с все сила, проникваше тъй дълбоко, че удряше носа ми с корем, опитвайки се очевидно да достигне с главичката до гърлото ми, готов във всеки момент да се изпразни. Задушавах се и не се сещах за нищо по-унизително от това брутално нахлуване в устата ми, от насилственото ми превръщане във вещ, сякаш резките напъни на члена му щяха да ме лишат веднъж завинаги от дар-слово, да задушат в зародиш всяка моя дума, за да може след това да разполага с мен по свое усмотрение като с отвор, в който да проникне с взлом.

Бих ли реагирала със същото отвращение, ако бях влюбена във въпросния мъж? Бих ли

приела да бъда креатура на моя любим?

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Тази размисли ми припомниха прихванатите от Фред телефонни разговори между Луи и мама. Откъде-накъде се бе загрижил толкова за нея? Какви биха могли да бъдат мотивите му за подобна удивителна и дори неуместна постъпка, освен интереса му към мен и грандиозния му проект да ме подведе и да ме унищожи?

Мога ли да говоря с теб сега?

Ето че Фред реши най-после да ми се обади. Ала в момента не бях в състояние да слушам сарказмите му и шегите по мой адрес, които несъмнено бе чул вечерта от новите ми колеги.

Към обед обаче получих друго съобщение, което с леден тон ми припомни моите задължения.

Чакам те. Д.

Взех си набързо един душ, навлякох костюм номер едно, сако-панталон, огърлица от изкуствени перли и обувки почти без токчета. Строго и професионално облекло.

Двайсет минути по-късно таксито ме остави пред грейналата на слънцето стъклена кула. Все пак отвън и от този ъгъл огромната й остъклена повърхност бе напълно непрозрачна. Зад външния блясък мистерията Барле очевидно бе добре пазена.

Клое не се мяркаше никъде, но вратата на кабинета на Давид бе открехната като очевидна покана да вляза. Промъкнах се вътре, тихо и дискретно като лист хартия, когато край лицето ми прелетя тапа от шампанско, последвана от характерния пукот.

- Вие ли сте водещата на предаването Културен коктейл? - посрещна ме той със закачлив тон и бутилка шампанско в ръка.

Стоях предпазливо в един ъгъл на кабинета, на почетно разстояние от неговите викове и преди всичко от ръцете му.

- Е... Така изглежда.

Той напълни чашите, поставени пред него, взе ги внимателно и пристъпи към мен, като усмихнато ми подаде едната.

- В такъв случай пийте заедно с мен, госпожице... Нещо ми нашепва, че сте го заслужили...

- Нещо... нещо? - заекнах слисано.

- А аз с пълно право ви накарах да се поразмърдате. Чуй това - провикна се тържествуващо той и взе от бюрото някаква таблица. - Пет цяло и две десети процента от пазара на телевизионни продукции!

- Това добре ли е? - престорих се на наивна аз.

- Шегуваш ли се? Постигнала си най-високия рейтинг за последната година сред новинарските и масовите канали от групата ТМГ!

- Не може да бъде.

- Седем цяло и осем десети процента. И то спрямо нашумял американски филм! Седем цяло и две десети процента спрямо магазинно предаване и една премиера... Това е чудо!

- Наистина ли?

- Даваш ли си сметка: влизаме в Топ 20! От първия път!

Мащабните стратегически цели по принцип ми убягваха, но като гледах искрената му радост и след няколко глътки от пенливото питие на свой ред бях обзета от опиянението на победата.

Беше ми простено преждевременното ми и катастрофално напускане на студиото. Простени ми бяха грешките на дебютантка. Разсея се като дим страхът, че мога да бъда разкрита от репортажа на Луи, стопи се намерението ми на всяка цена да си отмъстя на София.

Останала беше само цифрата, тъй неочаквана и благоприятна, която превръщаше провала ми в пробив, поражението ми в победа и осигуряваше бъдещите ми участия. Внезапно ме обзе такова облекчение, че ми се искаше да се смея и да отпразнувам заедно с него събитието. Да му се отплатя за невероятната възможност, която ми бе дал, а аз, като същинска неблагодарница, бях помрачила.

- И така... Да пием за следващия път, когато ще бъдем в челото на Топ 20! - възкликнах аз в пристъп на глупава самоувереност.

- Почакай, скъпа, това е такъв удар, че цял Париж ме търси за коментар. Всичко живо само за това говори.

Ето какво обясняваше нощта, прекарана на дивана, където все още имаше смачкан чаршаф и одеяло. Безсънната му нощ не се дължеше на яростта, а на радостната възбуда. Сега разбирах защо не ми се беше обадил, а ме бе повикал чрез Клое.

- Дори онова нищожество Хиймс дойде да моли да го върнем на работа в предаването! -продължаваше да ликува той.

Прегърна ме с необикновена пламенност и аз отново се заразих от онази енергия и целеустременост, които ми бяха направили впечатление още от първата ни среща. Наполеон-Давид бе завоювал нова територия - отчасти благодарение на мен - и като същинска Жозефин, аз бях длъжна да го възнаградя. Поне така смяташе той, защото ръката му вече се плъзгаше в слиповете ми.

Звънът на телефона го накара мигом да я измъкне оттам.

- Няма нито миг спокойствие! - измърмори той, докато отиваше към бюрото. Сетне грабна слушалката и нервно кресна: - Да?

„Луи е“, разчетох аз движението на устните му. След което завъртя палец, което означаваше: „Върви в твоя кабинет, след малко ще дойда“.

Луи? Къде се бе покрил този негодник в момент, когато бях на върха на славата? И какво толкова бе направил той за мен в сравнение с онова, което ми бе дал Давид само за един ден усилена работа? Съвсем по детински си представях телевизионните интервюта с мен, снимката си по кориците на списанията, приемите в компанията на най-видните представители на медиите, но вече не в тяхната сянка, а като равна. Във въображението ми отново се пробуждаха мечтите от моите шестнайсет години, в които главната роля бе отредена на мен.

За разлика от Луи, който ме възприемаше като куртизанка, като драгоценна пеперуда, но предназначена само за неговите очи, Давид разтваряше пред мен вратите на света, за който винаги бях бленувала. Споделяше с всички погледа на естет и завоевател, който отправяше към мен. Не бях негова вещ, а шедьовър в неговия музей и той бе решен да накара всеки, който поиска да ме види, да плати входен билет.

Едва бях затворила след себе си вратата на неговия кабинет, когато до мен достигна ядосаният му глас:

- Няма да ми говориш по този начин! Чуваш ли? Забранявам ти да... Забранявам ти!...

Вслушах се за момент, но тъкмо тогава моят собствен телефон иззвъня и издаде присъствието ми. Не ми оставаше нищо друго, освен да се отдалеча по коридора.

- Мамка му, Фред! Сега ли намери да ми се обаждаш? Какво толкова спешно имаш да ми кажеш?

- Става дума за твоето предаване.

- Какво за моето предаване?

Пожънах успех. Едва се сдържах да не му подхвърля: „Яд те е, нали?“

- Гледала ли си телевизия от снощи насам? Искам да кажа онова, което бе излъчено по канала...

- Да... - поколебах се аз.

- Но не върху мониторите на режисьорския пулт, а на обикновен телевизор.

- Е, не... Какво от това?

- Не го излъчиха.

- Моля?

- Добре ме чу: първият брой на Културен коктейл не бе излъчен снощи. Пуснаха

предвидения по-рано телевизионен филм.

- Шегуваш се?

По паузата, която направи, разбрах, че е напълно сериозен. И дори загрижен.

- Понеже снощи всички бяхме заети, никой от нас не гледа директното излъчване. Затова тази сутрин се обадих на един приятел да разбера какво му е впечатлението. Искам да кажа, в домашна среда. Просто бях забравил да включа на запис, както направих при пробния вариант.

По същото време на своя телевизор той гледал някакъв смотан трилър, който пускали за не знам си кой път.

- Да не би да те е занасял? - предположих аз със свито гърло.

- Не. Проверих. Обадих се на още двама, които не се познават помежду си, за да се разбера дали не ме будалкат.

Гласът ми трепереше, сякаш зъзнех от студ. В същото време по челото ми бяха избили капки пот.

Снощи всички ние сме играли роля като на генерална репетиция, но при затворени врати, без зрители. Между нас казано, за едната слава.

- Слушай, това трябва да е някаква шега... Току-що бях в кабинета на Давид. Той ми прочете процентите на нашия рейтинг. Постигнали сме...

- Празни приказки - прекъсна ме той. - Не знам откъде е изровил някакви цифри, но всичко това е вятър и мъгла. И аз не можех да повярвам. Накрая се свързах с Гийом, който отговаря за излъчването. От него зависи какво ще излезе от предавателя. Двамата сме стари познати и след като го пораздрусах, накрая си призна.

- Какво си призна?

- Че не е станало случайно. Давид му се е обадил още по време на пробните ти записи.

Отказвах да приема очевидното:

- И какво му е казал?

- По дяволите, Ел... Кълна ти се, че не ти разправям всичко това заради нас или за да те вържа... Крайно време е да отвориш очи и да видиш що за човек е твоят...!

- И какво му е казал, мътните го взели?

Сдържах се да не изкрещя, за да не отекне гласът ми в пустия коридор.

- Казал му да не включва сигнала от студиото, а да пусне програмирания по-рано филм.

Нямаше повече какво да кажа. Най-сетне успях да се стегна и тръгнах към асансьорите:

- И какво всъщност го е прихванало? Искам да кажа, в последния момент?

- Нямам представа. Разполага с контролен монитор в кабинета си на осемнайсетия етаж. Може да следи всичко в реално време. При това има пълна власт над всичко, което се излъчва, включително директните предавания.

- Да, ясно. Само че това не обяснява... това.

- Единственото, което знам, е, че Давид те е видял на екрана. И се е обадил на Гийом. Толкова. Сега знаеш всичко.

Да, знаех всичко и се опитвах да открия нещо положително в случилото се, подобно на удавник в морето, който търси за какво да се хване. Поне Ребека нямаше да ме преследва; поне София нямаше да се яви в ролята на горещо момиче; поне никой тук нямаше да заподозре двойствения ми живот. Поне, и това за момента бе най-важното, провалът ми в края на предаването нямаше да има никакви неприятни последици.

Ала въпреки облекчението у мен се надигаше гняв. Да се разкрещя? Да се втурна в кабинета на Давид? Да го сграбча за гърлото? На свой ред да го зашлевя? Да закрия всички сметки между нас, които нарастваха с всеки изминал ден и постепенно ставаха непоносими?

Нямах желание дори да повдигна завесата над тази пантомима. Нито да търся обяснение за този рязък обрат. Беше ми писнало от двамата Барле и от техните игрички. Какво повече щях да чуя от него, освен нови лъжи, освен да понеса нови унижения? Поредното предателство...

- Ел? Ел, добре ли си?

Гласът на Фред ме върна към действителността.

- Да...

- Сигурна ли си? Искаш ли да дойда?

- Не, не, всичко ще бъде наред... - отвърнах аз и затворих. После отново го набрах. - Мога ли да те помоля за нещо?

- Да, разбира се.

- След като никой външен не знае, не споделяй това с никого. Ще направиш ли това за мен?

Кабината на асансьора разтвори пред мен металните си челюсти. Влизайки, имах чувството, че по собствена воля се вмъквам в огромната паст на някакво чудовище: призракът на кулата „Барле“, който се канеше да ме погълне. С хълцане асансьорът се понесе надолу, връзката прекъсна и не чух отговора на Фред. Просто знаех, че на него мога да имам доверие.

Кой друг ми оставаше?

Огнена топка в японска манга.

Взрив в американски блокбастър.

Инфразвуци в английско техно.

Спрях се на тези три образа. Моят мустакат професор би бил доволен от мен, въпреки мнението му за подобни метафори, присъщи на поколение, различно от неговото. С една дума, чувствах се съсипана. Давид, Луи, София, Ребека... и дори Мод, родната ми майка, всички ме мамеха. Всички се държаха притворно. Всеки от тях ми предлагаше своя окастрена, осакатена или напудрена версия. Реалността, която ми пробутваха, напомняше изкуствените светове от електронните игри или от фантастичните филми, в които героят вижда как цели части от него се разпадат пред очите му. Подобно на виртуален декор, който не притежава плътността на съновидение. Матрица за нищожества, за едно нищожество.

Жестока ирония бе, че мога да разчитам единствено на мъжа, когото бях изоставила. При тази мисъл едва не избухнах в горчив смях сред лятната горещина, която ме обгърна на излизане от кулата „Барле“ От безсилие и ярост.

Когато се прибрах в дома Дюшеноа, установих, че не само аз съм наранена. Изглежда, играта между моята котка и двата мопса бе взела неприятен обрат, защото открих Фелисите свита в един ъгъл, все още разтреперана, с изподрана муцунка и ухапано до кръв ухо. Поех я в прегръдките си, като внимавах да не я стресна и на свой ред да бъда издраскана, а после дезинфекцирах с памуче раните й.

След като се погрижих за нея, за всеки случай я затворих в моята стая, далеч от зъбите на нейните противници. Тук тя щеше да бъде в безопасност не повече от самата мен, но в момента друг изход не виждах. Дали не трябваше да я върна в Нантер? Дали не беше време и аз да се завърна там? Опитвах се да не подчертавам изкуствено общата ни съдба и да не приемам случилото се с нея като знак как трябва да постъпя. Ала трудно се справях. Нещастието се разпростира върху всичко, което ни заобикаля, сякаш за да ни лиши от опора. В момента накъдето и да се обърнех, виждах под нозете си зейнала пропаст.

Потиснах моментното си желание да се обадя последователно на всички действащи лица от драмата, която преживявах. Какво ново бих могла да чуя от тях? Аз от своя страна можех да им противопоставя единствено неведение и гняв. Не можех да изтъкна нито един аргумент, освен разкритието, направено от Фред. А то не бе достатъчно. Някои от тях биха могли да ми отговорят, че нищо не са знаели, а други да заявят, че е станало недоразумение: „А, никой ли не ти е казал? Това бе просто генерална репетиция преди директното предаване. Същинската премиера е предвидена за следващата седмица“. Хайде де...

Да слушам поредните им лъжи, да долавям изкуствената нотка в гласа им или да гледам как отклоняват очи вляво, все симптоми за проява на двойственост, за мен бе твърде много. Или по-скоро твърде малко. Кой кого манипулираше в цялата тази бъркотия, чиято основна схема ми убягваше? Кой каква роля играеше? Кой бе основният измамник? Давид ми изглеждаше като най-мрачния, най-неуловимия образ. Той, най-лъчезарният, най-светлият, най-харизматичният, в действителност се оказваше едно черно небесно тяло, от което осветен бе само един измамлив

сърп. Всичко останало тънеше в мрак и колкото по-далеч навлизах в него, толкова по-отчетливо започвах да се питам как съм могла да се влюбя в този човек.

Какъв ми се бе явил той по време на нашата първа среша? Спомних си гласа му, тъй близък, тъй нежен и обаятелен. Как съм могла да не го видя и от друг ъгъл? Как е могъл тъй лесно да заблуди мен, която се смятах за проницателна и на която благодарение на това качество преподавателите предричаха бляскава кариера на журналист?

Точно така. Вече знаех как да постъпя. Ако исках да проникна в онзи тайнствен Давид, който заговорничеше срещу мен, който упорито продължаваше да крие съществени моменти от своето минало. Трябваше да се върна към началото. Към вечерта на нашата първа среща. Няколкото дихателни упражнения и мъркането на признателната Фелисите до мен потушиха огъня, който ме изгаряше отвътре след разкритията на Фред. Не след дълго възвърнах напълно спокойствието си и взех телефона. Предстояха ми неприятни, но неизбежни разговори.

- Ало, мамо. Аз съм. Как си?

- Добре съм... след като ми се обаждаш.

Сигурна бях, че е искрена и че не желае да ме упреква, но глухият й глас накара сърцето ми да се свие.

Някои мои лични вещи бяха останали в едно малко чекмедже на бюрото ми в Нантер. Между тях бе и купчина визитни картички, сред които имаше имена на колеги, адреси на барове и ресторанти, които години наред посещавахме редовно със София, а също на различни клубове и разни места, където тя изпълняваше номера. Не ми се щеше да вкарвам мама в това гнездо на оси, но не виждах друг начин да открия координатите на...

- Маршадо... - отчетливо произнесох името аз. - С „д“ и „о“ накрая. Точно така, като нотата до.

Ех, да можех само да подхвана нотите на весела и игрива песничка.

- Мисля, че го открих, моето момиче... Франсоа Маршадо. Заместник-главен редактор на списание Економист. Той ли е?

- Точно той. Можеш ли да ми продиктуваш номера на мобилния му телефон?

- Ей, ти познаваш важни клечки!

Засега се отказах да я разпитвам за тайнствените й телефонни разговори с Луи Барле. Каквато и да бе ролята й в интригите, които плетяха двамата братя, тя не би могла да бъде нещо друго, освен неволна участничка, обикновена пионка. Ако имаше някой на този свят, който да ме обича безусловно, това бе тя. Можех всичко да поставя под съмнение, но не и нейната любов.

Гласът й бе твърде слаб. С всяко следващо обаждане чувствах как тя се отдалечава от мен, губи се зад все по-плътната завеса, която спираше веселите нотки и пропускаше единствено дрезгавия шепот, който на моменти ставаше толкова непонятен, че преставах да различавам онзи тембър, който познавах по-добре от всеки друг. Ръката, която я душеше отвътре, не я пускаше нито за момент. И нямаше да я остави да си поеме дъх до самия край.

След като включих функцията скрито повикване на мобилния си телефон, набрах номера на журналиста икономист поне десетина пъти. Накрая, след няколко позвънявания най-сетне бях прехвърлена на гласовата поща, което означаваше, че той е взел мерки да не го безпокоят. Бях пропуснала тази подробност. Дали самата аз щях да отговоря, ако получех анонимно обаждане, докато през този неделен следобед съм в домашна обстановка? След известно колебание оставих добре обмислено съобщение:

- Здравейте, Франсоа, обажда се Анабел Лоран. Ел, ако предпочитате. Предполагам, че си спомняте за мен. Стори ми се, че видях името ви в списъка с гостите за нашата сватба следващия четвъртък. Това означава, че скоро ще се видим...

С изненада осъзнах, че остават само четири дни и че очаквам този ден по-скоро с тревога, отколкото с нетърпение.

- ...Вижте, обаждането ми е малко особено...

Ако исках да привлека вниманието му и да го накарам да зачеркне две десетилетия приятелство с Давид, се налагаше да блъфирам. За съжаление, единственото оръжие, с което разполагах, беше измамата. Крайно време беше и аз да прибягна до нея!

- Случайно попаднах на някои сведения, свързани с групата „Барле“ Както и с Давид...

Нарочно направих пауза. Фактът, че бъдещата госпожа Барле се опитва да изрови някаква мръсна история за своя съпруг, непременно щеше да изненада и скандализира неговия стар партньор за тенис.

- ...Бихте ли ме набрали на следния номер? Доста спешно е. не бих желала подобна информация да попадне в неподходящи ръце.

Както се надявах, това бе достатъчно да го накарам да налапа въдицата. Само след десет минути той ми позвъни:

- Спомняте ли си все пак при какви обстоятелства се запознахме? - започна той с язвителен тон и без поздрав. - И спомняте ли си кой е Давид за мен?

- Нищо не съм забравила, Франсоа. Както не съм забравила и как приключих онази вечер в хотел „Шарм“

От припомняне на припомняне, от заплаха на заплаха, постепенно позициите ни се очертаха и разговорът можеше да продължи в доста противна атмосфера, но при равновесие на силите, така че всеки можеше да разговаря с другия свободно и без задръжки. Нямаше преструвки. Маските бяха паднали.

- Предполагам, че той не знае нищо за постъпката ви?

- Точно така.

- Окей - съгласи се той след известна пауза. - В такъв случай нека бъдем наясно. Давид е мой приятел, при това приятел, който човек има веднъж в живота, и нямам никакво намерение, нито желание цяла неделя да слушам всевъзможни сплетни по негов адрес. Във всеки случай повечето от тях са ми известни.

- Не става въпрос за това...

- Винаги става въпрос за това - прекъсна ме той. - Познавате Давид твърде отскоро, Ел. Едва ли осъзнавате в какво положение се намира един толкова известен, толкова влиятелен и ухажван мъж като него. Нито пък какво означава да сте част от неговото близко обкръжение. До този момент сте окрили само приятните и бих казал, забавните страни от този начин на живот: вратите, които като по чудо се разтварят пред вас, залите, които се опразват заради вас само с едно щракване на пръстите, шлеповете на лунна светлина...

Намеци за вълшебната вечер, която Давид бе посветил на мен, и предложението, което ми бе направил върху водите на Сена. От това заключих, че два пъти седмично приятелите си разменяха не само топки на корта в шикозния клуб „Шатенре“ западно от столицата. Ала докъде стигаха взаимните им изповеди в паузите между два удара с ракетата?

- Не съм нито толкова млада, нито толкова неопитна, за да си въобразявам, че животът ми с него ще се свежда до това. Бъдете така добър да не ме смятате за по-голяма гъска, отколкото съм.

Долових в слушалката дискретния дъх на беззвучна усмивка. Франсоа Маршадо бе мъж, който умее да цени достойния събеседник у една млада жена. Подобна съпротива вероятно дори леко го възбуждаше. Краткотрайните ни контакти ми бяха разкрили у него темперамента на играч, далеч по-ловък и хитър, отколкото можеше да се предположи по скромната му позиция в сравнение с бившите му съвипускници.

- Никак не се съмнявам - продължи той вече по-спокойно. - Само че все още не сте се сблъскали с останалото: папараците, хапливите статии, подлите номера от страна на завистници и ласкатели... Да не говорим за заплахите.

Все пак тъкмо за тях започна да ми говори, уверен в ефекта, който ще предизвика:

- Искате пример ли? Един от нашите общи приятели откри жена си заклана у дома. Дело на наемни убийци, изпратени от източноевропейска газова компания.

- Кога се е случило това? -запитах аз, за да прикрия вълнението си.

- Преди десетина години. Ала подобни злополуки в деловите среди са неизбежна част от битието на хора като Давид.

„Злополуки в деловите среди“. Начинът, по който той представи смъртта на тази невинна жена, принесена в жертва на финансовите интереси, ме обля като студен душ.

Въпреки това не изгубих присъствие на духа. Ровех из ума си, за да открия достатъчно основателна причина, която да го накара да приеме среща с мен на четири очи.

- Тъкмо затова.

- Тъкмо какво?

- Онова, което искам да споделя с вас, се отнася до мен. Засяга ме пряко.

- По какъв начин?

- В момента съм много уязвима.

Думите ми и тонът, с който бяха произнесени, бяха достатъчно драматични, за да предизвикат у него известен интерес. Това определено подразни инстинкта му на журналист. Сигурна бях, тъй като самата аз притежавах същия усет, макар все още в зародиш, но готов да изпадне в ерекция при най-малкия повод.

- Уязвима... Във физическия смисъл ли? - попита угрижено той.

- Не, в професионален.

Чух нервния му смях, прекъсван от паузи, през които той отпиваше очевидно гореща напитка. Явно го бях хванала по време на неделната следобедна закуска.

- Добре... Хайде тогава да се видим, щом желаете. Но отсега да се разберем, че никога не сте ми се обаждали и срещата ни изобщо не се е състояла.

- Напълно съм съгласна с вас - съвсем сериозно одобрих условието му аз.

Конспиративното му държание донякъде ме развесели. То ми напомни епизоди от увлекателни филми, които бях гледала навремето, и възбуди въображението ми, където се мярнаха сенките на реални и измислени шпиони. Впрочем в това нямаше нищо смешно или забавно. Отнасяше се за моя живот, с който двамата братя жонглираха като еквилибристи. За живота ми, който постепенно затъваше в тинята на тяхното старо съперничество.

- Знаете ли кафе-ресторант „Марли“ в двора на Лувъра?

- Да... Никога не съм ходила, но се сещам.

- Ще бъда там след един час. Точно след един час.

- Съгласна съм.

- И моето семейство е на път да се разпадне и никак не ми се иска това да се случи в неделя вечер, само две седмици преди лятната отпуска.

Последните му думи прозвучаха някак по детински наивно и ми дадоха да разбера, че от всичко най-много държи на потомството си, а това искрено ме трогна.

София: 3 пропуснати повиквания. Видях това на екрана на мобилния си веднага щом затворих. Чувствах, че не съм в състояние да разговарям с нея в момента. А може би завинаги.

Приготвих се набързо и избрах малко по-съблазнителен тоалет от сакото и панталона. Бъдещият ми събеседник никак не бе безразличен към пищните ми прелести. Трябваше да се възползвам от това, за да го извадя от равновесие и да се сдобия чрез него с малко повече сведения, отколкото бе разположен да ми предостави. И така, дълбоко деколте, повдигащ бюста сутиен и пола до средата на бедрата.

Обличайки се по този начин, нямах никакво намерение да го свалям. Впрочем по време на

разговора ми с Маршадо

прелестите ми изиграха своята роля без мое участие. Бях

оставила красотата си на автопилот. Гърдите ми стърчаха по свое собствено усмотрение. Бедрата ми се разголваха толкова, колкото сами пожелаеха. Дори катеричката бе свободна да наднича между краката ми през тънката памучна тъкан.

Това изобщо не ме засягаше...

И все пак, докато се обличах по този начин, неволно се сетих как един ден в мое присъствие София се зае да открие съвършените одежди, способни да подействат и на

най-задръстения или най-здраво владеещия емоциите си мъж. Те би трябвало да са съставени от рокля, бельо и високи токчета, но задължително всичко да бъде едновременно впито, прозрачно, подчертаващо фигурата и предназначено само и единствено да изложи на показ прелестите, така че никой мъж да не може да им устои. Според нея всеки, който я види, би трябвало мигом да изпита неудържимото желание да й се нахвърли. Питам се дали тогава тя успя да открие тази магическа формула. Мисля си, че изобщо не се нуждаеше от

нея, за да вкара в леглото когото си ще.

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Изтупана така, както отдавна не бях го правила, слизах по дългата вита стълба, когато Арман ме посрещна на последното стъпало:

- Анабел... Излизате ли?

Бих могла да се закълна, че в гласа му едва доловимо избръмча упрек. Масивната му фигура доста разубеждаващо за-пречваше пътя ми.

- Да. За малко. Защо?

- Бих искал да уточня с вас някои подробности.

- От какъв характер?

- Ами например доставчикът на сенници не разполага с такива в екрю. Трябва да се подбере друг цвят. И то незабавно... В противен случай просто няма да ги получим навреме.

В момента се чувствах толкова далече от сенниците в цвят екрю, от доставчиците за сватбата... и изобщо от брачния съюз, сключен под каквото и да било шапито...

- Нали може малко по-късно? - небрежно отклоних предложението му аз.

Преодолях естественото препятствие на изпъкналия му корем и точно в този момент в ума ми блесна неочаквана мисъл. Бързо разрових чантичката си, за да намеря големия ключ, с който никога не се разделях. Просто интуиция.

- Арман... Този ключ ви е познат, нали?

Той сви изненадано очи под гъстите си вежди, преди да се реши да отговори:

- Не, нищо не ми говори...

- Дали случайно този ключ не е от входната врата на „Рош брюн“?

Той ме погледна смутено и с известен упрек, сякаш според него аз не би трябвало да имам нещо общо с убежището на семейство Барле.

- Нямам представа. Нали знаете, ходил съм там само един-два пъти.

Аз пък знаех, че лъже. Помнех думите на Луи: „Арман пре-скача веднъж годишно, за да я наглежда...“

- Добре. Ще видим - приключих разговоря с подчертано загадъчен тон.

Ще видим на място, обещах на себе си аз. В крайна сметка нали се предвиждаше двамата с Давид да прекараме в „Рош брюн“ медения си месец?

Никак не бях сигурна, че там непременно ще потече мед. Не бях сигурна в нищо.

Колата напредваше бързо по почти пустата магистрала. От време на време изпреварваме някой камион, нарушил забраната за движение в неделя, сподирени от похотливия поглед на изморения шофьор. Все още високото слънце изчезваше при всяко навлизане в тунел, а такива имаше немалко в участъка преди пункта за пътна такса. София изобщо не намаляваше с наближаването на радарите въпреки предупредителните табели. Откакто потеглихме от улица „Тур де Дам“, двете не бяхме разменили нито дума, а дори да се опитахме, казаното щеше да бъде отнесено от силния вятър, който нахлуваше през вдигнатия покрив на кабриолета и грациозно си играеше с тъмните къдрици на моята приятелка.

- Значи, вече имаш кола? - бях я запитала по телефона с леден тон.

- Не е моя. На Пеги е. Все ми повтаря, че ако имам нужда от кола...

Пеги. Другата най-добра приятелка на София, която споделяше детските й спомени, а тя, в припадък на щедрост, я бе въвела преди мен в „Нощните красавици“.

- Е, смятам, че тъкмо сега нуждата е налице повече от всякога.

Според Ребека обаче Пеги бе „типична досадница, която постоянно създава неприятности“. В края на краищата бе напуснала агенцията при неясни обстоятелства и бе подала жалба за изнасилване срещу свой клиент, който бил настоял да довършат вечерта не в „Шарм“ при господин Жак, а в друго, далеч не толкова реномирано заведение.

Там се бил опитал да повтори някои особено пиперливи сцени от някакъв еротичен бестселър, но явно насилието, с което са били съпроводени, не се харесало на деликатната Пеги, дребничка и с несъразмерно голям бюст, основното нейно средство за привличане на мъжете. Показания пред полицията, процес, уреждане по финансов път... Това бе причинило депресия у младата жена, но и бе опетнило репутацията на горещите момичета на мадам Сибони.

„Бръмбарът“ с подвижен покрив пое на запад по отклонението, далеч от столицата, далеч от разкритията, направени през последните часове... За да стигне по-бързо до края. Знаех, че именно това трябва да се случи, и затова се наложи да прибягна до услугите на предателката София.

Два часа по-рано, през тази юнска неделя, терасата на „Марли“ гъмжеше от туристи. Около мен се чуваха всички езици на света с изключение на френски. Дискретността бе осигурена. Изобщо не се съмнявах, че именно това бе определило избора, направен от моя събеседник.

Франсоа Маршадо пристигна с десет минути закъснение, без да се извини. Седна и ми посочи двора на Лувъра със стъклената пирамида:

- Знаете ли, че Андре Барле подсказа на Митеран идеята за тази пирамида?

- Не... - признах скептично аз.

Кой твърдеше това? Самите братя Барле? За мен никак не бе чудно, че Андре, преди него Пиер, а след него Давид са сновали из коридорите на властта в дирене на подкрепа. От определено ниво нататък всичко се превръща в политика. Всичко се разиграва под диктовката на съответното правителство. Ала чак пък да шепне на ухото на президента на Републиката... На ухото на сфинкса.

- Митеран нямаше достатъчно основателен повод да напусне Елисейския дворец и да се настани в Лувъра. Но в тесен кръг споделяше, че желае да даде достатъчно ясен знак за президентската власт.

- Знак от какво естество?

- От символично. Беше очевидно, че се стреми към кралските атрибути, но без титлата. Тогава на Андре хрумна гениалната идея, почерпена от прозвището, с което недоброжелателите наричаха президента. А какво се намира зад сфинкса в Гиза, ако не пирамида?

Отпивах от идеално дозирания коктейл „Монако“, решена да съкратя учения му брътвеж. В този момент изобщо не ме интересуваха безбройните анекдоти, от които фамилията Барле плетеше собствената си легенда. Не бях техен биограф, а още по-малко техен житиеписец... Бях просто журналистка. Просто объркана жена в дирене на истината.

- Надявам се, че онова, което имам да ви кажа, ще ви заинтересува... Или да се наредим на опашката и да посетим музея?

Посочих върволицата посетители, която се точеше от остъкления вход чак до Триумфалната арка на Карузел. Облечен набързо, с платнен панталон и поло „Лакост“, той изобщо не би се откроил в тълпата туристи с малки раници на гърба и фотоапарати през рамо.

- Красива сте, каквато си ви спомням - поласка ме той вместо отговор със съблазнителна усмивка.

- Очевидно не толкова, че да съм достойна да водя телевизионно предаване...

Винаги съм се чудила каква пропаст отделя двата пола в това отношение. Ние, жените,

бързо забравяме за мъжете, които са ни обладавали, чукали, шибали, според емоцията, която са влагали. Поне така твърдеше авторът на статия в едно списание и аз съм напълно

съгласна с него. Не пренебрегвам ни най-малко чувствата, които са будили у мен, но ръцете им върху моето тяло, членът им в мен, всички тези усещания се заличават. Ето защо след

това нямам никакви претенции по отношение на тях.

Мъжете, напротив, изпитват собственическо чувство към своите минали завоевания,

колкото и отдавнашни да са те.

Тялото, което някога са прегръщали, си остава тяхно завинаги, макар не до такава степен и дори когато то не буди у тях вече никакво желание. Това до голяма степен обяснява

поведението на мъжете и вечния им стремеж да спят отново със своите бивши да се завърнат към познатата вагина, докато за една жена това е анахронично, неуместно и дори нелепо.

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

От този момент нататък ми оставаше да му изложа моя кратък разказ, белязан от гняв и огорчение: подготовката на Културен коктейл за рекордно кратко време, преждевременното насрочване на първото предаване и накрая мнимото излъчване в ефир. Естествено, запазих за себе си участието на Луи и особената тематика на предложения от него репортаж.

Добавих от себе си само, че това се било случвало и с други предавания, както и с други млади журналистки преди мен, за да стигна до следното заключение:

- Давид блъфира с разни предавания и с фалшиви рейтинги, за да осигури кариерата на служителките, които вкарва в леглото си... Или има намерение да ги вкара.

Погледът на Маршадо се задържа за момент върху деколтето ми, сякаш то бе достатъчно, за да оправдае постъпката на неговия приятел, след което се надигна и с безразличен тон заяви отегчено:

- Ако за това става въпрос, то, ако не се лъжа... вие сте постигнали далеч по-голям успех от останалите! Давид не е от мъжете, които ще поискат ръката на първата попаднала му жена.

- А не ви ли шокира това, че шефът на телевизионен канал мами всички свои служители и пръска парите на фирмата за лична облага?

- Ел, ако трябваше да се вълнувам за всички злоупотреби с обществени средства от страна на всички генерални директори от САС 40, щях да прекарам живота си с носна кърпичка в ръка.

Каза това бе всякакъв цинизъм, а по скоро като нещо, което се разбира от само себе си. Като реалност, в която нищо и никой не бе в състояние да вложи повече морал.

- Повярвайте ми - добави той, - никога не съм се отнасял със снизхождение към нечистите игри на едрите собственици. Давид знае това. Спорили сме неведнъж с него по този въпрос. Било защото самият той постъпва по същия начин, било защото прикрива някои свои приятели.

- Само че не сте написали нито ред за това! - укорих го незабавно аз, изпълнена с презрение.

- Ако предприема подобен кръстоносен поход, незабавно ще изгоря и ще бъда изваден от играта. Няма защо да ви го напомням, не сте толкова наивна: една власт в сянка е толкова по-ефикасна, колкото по-предпазливо действа и приема охотно ласките на владетеля, вместо с високо вдигнат флаг да се бори срещу вятърни мелници.

Донкихотовската му метафора не можа особено да ме убеди. Кога бе използвал той перото като оръжие? Изплъзвал ли се бе дори за момент от икономическата власт, която го държеше в ръцете си, за да произнесе на висок глас онова, което журналистите си шепнат по коридорите на редакциите?

- Вашата лоялност ви прави чест. Давид може да се гордее, че има приятели като вас... -престорих се аз, че съм на негова страна. - Що се отнася до мен, трябва да ми простите, че съгрешавам поради моята младост и че все още храня известни илюзии за нашата професия.

Ефектът, който се опитвах да постигна, бе съсредоточен в това лично местоимение, което поставяше него и мен в една категория. И двамата бяхме журналисти въпреки огромната разлика във възрастта и опита.

- Само не ми пейте песента, че почтеността се изхабявала с годините. Не, Ел, тъкмо вие не!

Сега бе негов ред да прибегне до намеци. Това „вие“, на което бе натъртил, не бе отправено към младата жена, която стоеше пред него, а към любовницата, с която преди няколко месеца бе спал в хотел „Шарм“ срещу няколко банкноти. Въпреки риска реших да поема по опасния път, който той така категорично бе открил пред мен:

- Вие приемате така нещата, Франсоа. Това е вашият избор - блъфирах аз. - А моят ще бъде да разкрия пред Давид как двамата с вас приключихме онази вечер.

- Никога няма да го направите - възрази той, опитвайки се да убеди сам себе си. - Прекалено много имате да губите.

- Грешите. Вече изгубих най-важното.

- И какво е то?

- Илюзиите си. За него... за вас.

Ядосано се престорих, че си тръгвам, като подръпнах полата си, преди да стана, но той ме хвана за ръката и я притисна към кафявото дърво на малката маса.

- Почакайте...

- Оставете ме - тихо се сопнах аз.

- Онова, което ми разказахте, е нищо в сравнение с материалите, с които разполагам за групата „Барле“..

Той ме пусна, сигурен, че е успял да привлече вниманието ми.

- Наистина ли? - предизвиках го аз да каже нещо повече.

- Наистина.

Неочаквано отпусна рамене, сякаш ненадейно притиснат от невидим товар. Изглеждаше предварително съкрушен от онова, което се канеше да ми каже. Погледът му за момент се зарея към отворените арки, през които до нас достигаше свеж зефир. Не носеше слънчеви очила и присвиваше очи на светлината, като огряваше нашия край на терасата.

Дръпна се на сянка и ми хвърли двусмислен поглед, който можех да разтълкувам единствено по следния начин: аз бях едновременно най-лошото и най-доброто нещо, което му се бе случвало. Проклятие, но също така сгоден случай, какъвто скоро нямаше отново да му се предостави. Сгоден случай да разкъса веднъж завинаги веригата, която открай време го приковаваше към Давид. За него бе ударил часът на реванша. Часът, когато щеше да захапе ръката, притискала го толкова дълго. Прекалено дълго.

- Вече се разбрахме - заговори отново той. - Никога не сме се виждали и никога не съм ви казвал това, което предстои да чуете.

- Съгласна съм.

Той отпи две глътки от бирата си и започна да говори с все още малко пяна върху горната устна. Тънка устна, която се бе притискала до моите устни през онази вечер, помислих си аз, донякъде смутена от това колко неуместна бе в този момент подобна асоциация.

- Групата „Барле“ не се занимава само с телевизия във Франция.

- Знам това.

- Разбира се... Онова, което не знаете, е, че в някои други страни същата тази група извършва не съвсем конвенционални дейности.

Вече разбирах какво ми казва, но исках да чуя продължението.

- От какъв характер?

- Производство на порно филми. При това твърдо порно. Естествено, чрез фирми-паравани.

Използването на заглавия на книги или на филми за нуждите на порно филми винаги ме е карало да се усмихвам. И да се изчервявам. Отнесени от сфинктера, Робин Хуй или Хари Плотър и орденът на пениса. С помощта на този, до който най-често прибягвам при моите самотни игри, си представям главния герой като изключително надарен мъжага, който слиза от екрана в спалнята, за да задоволи мен. Отчита ми се по всякакъв начин, без да пропусне нито един отвор на тялото ми. Случайно попаднал на мен, той ме предпочита пред

силиконовите актриси, които тънат в отчаяние, лишени от партньор, от другата страна на

огледалото. Единственото,

което им остава, е да ни наблюдават, докато им демонстрираме абсолютен сексуален синхрон. Всъщност членът му е прекалено голям за мен и се налага да избира пози, при които в мен прониква само главичката и една трета от дължината. Заглавието на този шедьовър, прожектиран единствено в залата на моите фантазии, е Куркурната поза от

Кайро.

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

За момент осмислях чутото, преди да възразя:

- Че какво толкова? В края на краищата доста медийни групи са известни с това, че в дейността им влизат също продукции за възрастни. Това не смущава никого, нито публиката, нито пък акционерите.

- Права сте. Проблемът в случая не е толкова в съдържанието, колкото условията, при които се заснемат филмите.

- Тоест?

Той се изкашля и отново отпи от халбата.

- Младите жени, които приемат да се снимат в такива филми, са много по-евтини и по-малко взискателни в страните от Източна Европа: Унгария, България, балтийските държави... Някои от тях се снимат дори безплатно. И именно това представлява интерес за продуцента и разпространителя, в случая Барле. Имам предвид икономически интерес. Минимални разходи, максимални приходи.

- Безплатно ли? - неволно възкликнах аз.

- Почти. Местният продуцент предлага бартер: момичето се снима в три-четири филма, а в замяна получава редовна карта за пребиваване в страна по свой избор. Франция, Великобритания, Германия и пр. Подкупът на някакъв чиновник излиза по-евтино от хонорара на порно звезда във Франция.

Имаше нещо, което не разбирах.

- Каква е ползата за продуцента? След като момичетата са толкова евтини, защо продуцентът да не им плати за изпълнението?

- Може. Но методът, за който ви говоря, позволява наборът от актриси значително да се разшири. И следователно на зрителя да се предлагат нови лица, така кандидат-емигрантките са винаги повече от кандидатките за двойно проникване. Порно филмите не привличат чрез славата на кинозвездите. Има не повече от две-три порно актриси, които са успели да се наложат с името си.

Имах чувството, че ми говори за вакуумирани храни на хладилния щанд в супермаркета.

- Това е отвратително...

- Крайно отвратително... Но и не чак толкова, ако сте двайсет и пет годишна, защитили сте докторат по химия, а в родината си получавате триста евро месечно, без каквато и да било перспектива за развитие. Такива жени си казват, че могат да изтърпят няколко неприятни преживявания, но в замяна да получат достъп до тукашното елдорадо.

Начинът, по който описваше положението на тези момичета, бе груб, но уви, напълно съответстваше на реалността.

Подобна язвителна прямота в думите и в изострените черти на лицето му, което го правеше да изглежда поне с десет години по-възрастен от Давид, за мен бе напълно неочаквана. Защо не я бе проявил още тогава, вечерта на нашата среща?

Същевременно не забравях защо бях поискала тази среща: онази галавечеря, когато за пръв път видях Давид.

- Защо не сте му казали нищо?

- За какво?

Той сякаш идваше на себе си след лош сън.

- За мен?

- На Давид ли?

- Да. На Давид. Всички тези вечери, срещите по тенис... Сто пъти сте имали възможност да го направите. Лесно сте могли да спестите неудобните за самия вас подробности.

Онези, които бяха свързани със случилото се сред декора на стаите „Жозефин“, „Мата Хари“ и пр.

Тъй като той не знаеше какво да отговори, аз забих гвоздея още по-дълбоко:

- Това е нещо обичайно между приятели, нали? Винаги можеш да предупредиш приятеля си какво си научил за жената, по която той се е увлякъл. Да го предпазиш от неподходящ брак. Можете да ме наречете компаньонка, горещо момиче или както намерите за добре. Но през онази вечер аз не бях нищо повече от курва.

Очите му се разшириха от едва ли не детинско удивление. Ясно виждах, че изненадата му е неподправена. Някакво момиченце, което търчеше край редицата аркади на кафене „Марли“, по чиято тясна пътека едва можеха да се разминат двама души, се блъсна в стола му, но той така и не реагира. Втренчил се бе в мен със смутена усмивка върху устните.

- Но, Анабел... Та той чудесно знаеше коя сте и преди всичко каква сте за мен през онази вечер.

Въпреки пищенето в ушите смятам, че чух добре.

Всичко около мен избухна, вдигна се до сводовете, след което се стовари върху мен. Около нас никой не помръдна. Рухваше моят свят, не техният.

- Откъде сте толкова сигурен?

- Откъде... - повтори той сякаш на себе си с празен поглед. - Значи, вие не знаете нищо за дейността му извън телевизията?

- Каква дейност?

Той хвана с две ръце стола ми, сякаш се боеше той да не изчезне под мен.

- „Нощните красавици“, агенцията...

- Е, и какво?

- Тя е негова собственост - довърши едва чуто той, давайки си сметка какъв удар ми нанася.

Като добър бизнесмен, загрижен за възвръщаемостта на вложенията, Давид бе инвестирал в нещо, което за него бе „малко предприятие“. Ето това бе довел до знанието ми Франсоа Маршадо.

С други думи: всички жени, които фигурираха в картотеката на Ребека, му бяха малко или много познати - по лице, красиви муцунки върху екрана или върху гланцираната хартия, ако не и по репутация.

Не произнесох нито дума.

Дори не казах „довиждане“.

Излязох, залитайки от кафенето. Не съборих по пътя си нито едно дете.

Влязох в метрото.

Качих се във вагона с надеждата никога повече да не изляза от него, с надеждата силната въздушна струя да отвее и да разпръсне онова, което бе останало от мен.

Завърнах се в дома Дюшеноа, съвършено празна отвътре, прибрах в една чанта наслуки някои вещи, без дори да мисля кои ще ми потрябват и колко време ще отсъствам.

Обадих се на София със свит на топка стомах и свито гърло. Просто не бях съвсем изгубила способността да произнасям думи. Почувствах тревогата й от другата страна на линията, тревогата на все още всеотдайна приятелка.

После зачаках тя да ме откара далеч оттук, седнала на един фотьойл в салона, с Фелисите върху коленете, със залепнали по ъгълчетата на клепките ми сълзи. Те така и не можеха да потекат по бузите ми, както аз не можех да разбера какво се случва с мен.

Отворих вратата, решена да изчакам на улицата София, която всеки момент трябваше да пристигне, но в този момент зърнах Изиам, както винаги скован, да се появява пред желязната врата с пакетче в ръка, увито в пластмасова торбичка. Не се бях излъгала. Той действително бе колелце в машината, която бе на път да ме смаже. Невинно винтче, което въпреки това пренасяше до мен онази сила, която ден след ден ме унищожаваше.

- Добър ден, госпожице.

- Добър ден, Изиам.

- Заминавате ли?

- Да... - промърморих аз като заловена на местопрестъплението. - Какво ви води насам?

- Има пратка за вас.

- От кого?

- Не зная. Господин Жак ми заръча да я доставя. Това и правя.

Щрак. Винтчето Изиам изпълни задължението си.

- Разбирам.

Открехнах желязната врата, за да поема пликчето, след което отпратих младежа с усмивка, която по нежност и трогателност изобщо не можеше да се сравни с неговата.

- Надявам се, че това са добри новини за вас - подхвърли той, докато се отдалечаваше.

- Да, и аз се надявам.

Стъпила върху паветата на малкия кръгъл двор, трескаво разопаковах пратката. Не се надявах на нищо. Просто исках да замина. Да замина и да разбера. А освен това знаех, че в поредната кутийка ще има повече въпроси, отколкото отговори.

Този път обаче нямаше магнитна карта за хотел „Шарм“. Нямаше и покана за среща. Вътре имаше само един предмет, придружен от картичка. Извадих маската, венецианска маска, подобна на онази, което Луи бе носил по време на една от нашите срещи. През полуотворения цип я пъхнах грубо в чантата и поех картичката, която от едната страна беше чисто бяла. От другата страна имаше само една повеля. Поредната. Седмата, на която нямах никакво намерение да се подчиня:

7 - Неизвестното ще изследваш

Когато скърцането на спирачки ме извади от меланхолията, си помислих, че все пак именно това ми предстоеше да направя. Да вляза в ролята на спелеолог, който ще се спусне в бездна, дирейки себе си.

Щедрото до този момент слънце започна да залязва и въздухът стана по-свеж. Спряхме на една отбивка на магистралата, за да вдигнем гюрука на „бръмбара“. Дори не обърнах внимание къде се намираме. До началото на летните отпуски оставаха още две седмици и сега тя беше почти безлюдна: нямаше ги наоколо детските викове и мазните хартии, характерни за летния сезон.

София зареди с парите, които й дадох, все така без да разменим нито дума. Едва стотина километра по-нататък, малко преди да завием надясно по посока на Рен, аз най-сетне наруших мълчанието. Защо точно в този момент? Не бих могла да кажа. Може би защото вече бях готова. Освен това по природа не бях злопаметна. След като предателството, така или иначе, беше налице, по-добре бе да разбера защо е било извършено. Да науча истината.

- Как се запознахте с Луи? - започнах направо аз.

- Кълна ти се, изобщо нямах представа, че това е Луи Барле.

Стори ми се искрена.

- А кой смяташе, че е?

- Клиент... Клиент като всеки друг.

Първо убождане в сърцето: значи, бе спала с него.

Тъй като я бях сменила на волана, можах единствено да го стисна с все сили. Затворих за момент очи, но София веднага се провикна:

- Хей! Внимавай!

Дойдох на себе си и продължих с въпросите.

- Той изобщо ли не ти каза името си?

- Не. Представи се като Ришар.

Ришар се казваше неговият шофьор.

- Сама знаеш, че много мъже постъпват така - припомни ми тя. - Предпочитат да запазят анонимност, в случай че...

В случай че жена им се окаже прекалено любопитна. В случай че по-късно се срещнем в далеч не толкова интимна обстановка. Или пък, което бе далеч по-малко вероятно, въпросният мъж се окаже девер (и любовник) на най-добрата ви приятелка.

- Често ли се виждахте?

- Два-три пъти, не си спомням точно.

Напротив, отлично помнеше броя и обстоятелствата на техните срещи. Ала, ако съдех по тъй неприсъщия за нея смирен тон, явно се опитваше да ме щади. Въпреки гнева, който така не можех напълно да сподавя, бях й признателна за това.

- И... как успя да те убеди да дадеш интервю за онова, което вършиш?

- Заяви, че бил журналист и писател.

- Спомена ли за коя медия работи?

- Не. Каза само, че бил на свободна практика, а след това предлагал материалите си на продуцентски къщи, на осведомителни агенции, а понякога направо на някой телевизионен канал. Дори спомена, че „може да стане така, че интервюто изобщо да не бъде излъчено“.

Сигурна бях в способността на Луи да представя и най-опашатите лъжи със съвършено невинен вид. Без съмнение София не бе имала случай да забележи прословутата трапчинка на бузата, която никога не мамеше.

- Но нали не си забравила, че Ребека ни забрани да коментираме поръчките, които изпълняваме.

- Не, не съм... Но той ми обеща, че анонимността ми ще бъде запазена. Че гласът ми ще бъде променен. С една дума, никой няма да може да открие моята самоличност.

Никой с изключение на мен.

- И плати ли ти?

Погледнах в страничното огледало за обратно виждане, преди да изпреваря колата пред нас, и тази маневра позволи на София да си спести отговора. Само че мен не можеше да измами. Цъкането на мигача звучеше в ушите ми като признание.

- Е? - настоях аз. - Много ли ти плати?

- Две хиляди.

- Евро?

Гласът ми се задави.

- Ами да... Естествено, че не копейки.

- В брой, разбира се?

- Да. В банкноти по петстотин. Никога не бях държала такива в ръце... Нямаш представа какво усещане за сила ти вдъхват!

При тези обстоятелства онова, което отначало бях приела като удар с нож в гърба, се оказа обикновено безпаричие, инстинкт за оцеляване. И алчност, естествено. А Луи, изглежда, чудесно е знаел в какво положение е тя, както и широките пръсти, с които харчеше, за да се досети, че би приела подобно предложение без всякакво колебание или скрупули.

Изобщо не можех да повярвам, че изборът на моята приятелка е бил случаен. А още по-малко невинен. Цел на тази негова особено коварна комбина съм била аз и единствено аз.

Без отговор оставаха безброй детайли, безброй въпроси. Ако излъчването на репортажа е било предназначено да разклати положението ми, какви резултати очакваше самият Луи? Да бъда уволнена? Да си подам оставката? Напускането на БТВ със сигурност би ме предоставило изцяло на негово разположение. Ала желаеше ли в действителност той да ме унижава до такава степен?

Етап след етап, километър след километър въпросителните преминаваха от единия брат към другия, от Луи към Давид. Всъщност сърцевината на загадката се състоеше именно в това: ако Давид още от самото начало, още от първата вечер е бил наясно с моите ангажименти... защо Луи се бе опитвал да ме изнудва?

Мисълта ми тънеше в колебания, подобно на вечерния здрач, който покриваше зелените поля наоколо със сива пелена и постепенно ги лишаваше от цвят.

- След това виждала ли си се с него?

- Не и след репортажа. Един-два пъти Ребека ми се обажда, за да ми каже, че „Ришар“ искал отново да се срещне с мен. Но на мен ми се стори малко странно да спя...

После се поправи със смутена гримаса:

- ...да се срещам отново с мъж, който е вземал от мен интервю. Особено на тази тема.

Смущението и паниката, които се изписаха върху лицето й при неочакваната му поява във Венсенската гора, не са били престорени. Едва ли си е давала сметка в каква машинация неволно е попаднала. Гледах я и сега, объркана, стъписана, опряла глава в сивата пластмаса на вратата, защото тя дори по-малко от мен разбираше смисъла на случващото се.

Накрая все пак се посъвзе и подхвърли закачливо:

- Знаеш ли, той наистина е малко чалнат...

Обърна към мен дяволитата си усмивка, сякаш просеше извинение:

- Само не ми казвай, че не си му виждала татуировките.

- Виждала съм ги. Едно „А“ и едно „Д“... Защо?

Споменах по памет двете букви, които бяха донякъде открити и които бях забелязала по време на разходките си с Луи. Подигравателно присвитите й очи ми подсказаха, че за разлика от мен тя бе имала привилегията да разгледа и останалите, а те сигурно разкриваха нови загадки.

- Почакай, това е само видимата част на айсберга! Само първата страница от Човека-Азбука!

- „Човекът-Азбука“ ли? - едва не прихнах аз. - Що за прозвище?

- Не ти ли е разправял? Татуирал е върху тялото си цялата азбука.

- Е, това го знам - сопнах се аз.

- Не е ли откачено? Трябвали са му четири-пет години, за да гравира по кожата си всичките букви. При това не са еднакви: различават се по големина, по шрифт, по орнаменти и пр.

- Наистина луда работа... - съгласих се аз.

Сама усетих двусмислието на моето определение: очевидно това бе дело на луд и в същото време направо удивително. Подобно нещо би могъл да направи само той.. Бе напълно в негов дух. Не бе необходимо да ми обяснява причината за подобно начинание, защото вече бях наясно: Луи мечтаеше да бъде писател. Луи би дал мило и драго да може да пише и да се занимава само и единствено с това. Стигнал бе дотам да изпише собственото си тяло, да го превърне в изходен материал за своето изкуство, от който да черпи като от палитра.

Представих си за момент голото мъжко тяло, стегнато в черен латекс, което само бях мярнала в мрака. Опитах да разположа една по една буквите от азбуката върху сухите му, стегнати мускули, чиито движения подчертаваха извивките на всяка буква.

Не биваше да си губя времето, представяйки си подобни картини. В крайна сметка нали същият този мъж ми бе подготвил клопка! Нали той си бе играл с мен през цялото това време.

- Софи... Искам да ти задам един последен въпрос и...

Шумно преглътнах. Неочаквано ме проряза болка. Имах усещането, че всеки път трябва да прокарвам заедно със слюнката тежка метална топка.

- Да?

- Искам да ми кажеш истината.

- Разбира се! - възкликна тя, изпълнена с желание да ми се реваншира. - Естествено.

Нов спазъм в ларинкса ми.

- Бил ли е... Бил ли е Давид твой клиент?

- Какво?

Почти изкрещя.

- Да не си откачила? Няма такова нещо!

- Нали си спала с Луи, без да знаеш кой е всъщност.

- Че това няма нищо общо! Давид е публична личност. Виждала съм го на снимка.

Не си спомням да съм й показвала някога неговия портрет, нито върху страницата на вестника, нито на някоя от малкото снимки, които пазех в паметта на моя телефон.

- Признай си - подхвърлих й с усмивка. - Търсила си го в „Гугъл“?

- Ами да, какво си мислиш? Най-добрата ми приятелка излиза с милиардер. Най-малкото бе да погледна поне как изглежда! Нали така?

- Добре де, добре...

В светлината на фаровете се мярна табела, по която разбрах, че наближаваме Рен и че не след дълго ще трябва да се отклоним, за да заобиколим града от запад, а след това да продължим на север по посока на Сен Мало.

- Защо ми задаваш този въпрос? Нима че смяташ за такава гаднярка, че да си легна с твоя годеник, след като знам кой е?

- Няма такова нещо... - приех отново предишния ни заговорнически тон. - Нямах предвид това...

- А какво?

- Няма представа. Просто мисъл...

По-скоро кошмар. Една от химерите, излезли от тъмния лес, който ни притискаше от двете страни. Изведнъж си спомних, че бяхме прекосили Майен, област, която се слави с мрачните си легенди, със своите лечители и вещици. Като отглас от присъствието на последните, в нощта пред нас изникна табела с надпис „Скалата на феите“. Полазиха ме студени тръпки и кракът ми натисна педала на газта.

За щастие, София не настоя. Какво бих могла да й кажа всъщност, освен да дам израз на страха си? На глухата тревога, която ме разяждаше отвътре?

Луи и Давид съучастници? Двама режисьори на тази мрачна и нелепа постановка? Не можех да го повярвам. Спорът им по телефона, тъкмо преди да ми се обади Фред, бе достатъчен, за да ме убеди в раздора между тях. Или поне в дълбоко несъгласие най-вероятно по отношение на мен.

Да не би пък да не можеха да си разделят плячката, тоест мен? Или дори по-лошо: дали тази сцена не беше част от пиесата, която дружно разиграваха?

- Не си ли гладна?

Приятелката ми ме върна на земята, напомняйки ми непосредствените и далеч по-обикновени

нужди. Посочи бензино-станция, до която беше долепено заведение на самообслужване.

- Да, права си.

Сандвичът беше като гумен и без всякакъв вкус. А и мислите ми не бяха кой знае колко по-приятни. Побързахме да потеглим с пълна скорост и с намерение да не спираме, докато не стигнем до крайната цел. Пътят до нос Малуин, където бяха разположени най-разкошните вили по крайбрежието, ни отне още час. Отсреща се открояваше силуетът на Сен Мало, див, суров и пълен с история. Пред нас се появи Динар, подобен на спяща красавица, аристократичен и целомъдрен, принцеса от началото на миналия век, в гранитна рокля, осеяна с пинии. Времето се разваляше, по мрачното небе откъм морето се задаваха тежки облаци. Наближаваше буря.

Дали нашите фантазии са обикновени прищевки, които в

никакъв случай не бива да приемаме буквално, или напротив, представляват гориво за мощния двигател на нашето либидо, благодарение на което той работи?

Знам само, че някои от онези мои фантазии, които съм се опитала да осъществя, на практика са се оказвали далеч не толкова приятни. Например да правя любов във водата.

Веднъж опитахме това с Фред, докато почивахме на Балеарите. Солта, пясъкът и вълнението не ни позволяваха да стъпим стабилно на дъното, а телесните течности, тези

естествени смазки, бяха отмивани от морската вода... Изобщо не се получи толкова лесно и приятно, колкото си го представяхме. В хладната вода моят партньор не след дълго приключи с ерекцията. Резултатът бе плачевен и лишен от всякакво удоволствие. Да се причисли към неподходящите идеи. Следваща фантазия?

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Бавно минахме по авеню „Пусино“, без да снемаме очи от сградите, строени около 1900 година, с богата украса от керамични фризове и орнаменти и носталгични названия: „Керозар“, „Бел асиз“, „Рош плат“, „Кер Аник“.. Вилата „Рош брюн“, която търсехме, бе разположена на самия край на скалите, където крайбрежният път завиваше под прав ъгъл на запад. Докато при останалите постройки преобладаваше гранитът и кафявият камък, тя напомняше по-скоро ловен павилион в стил „Луи XIII“, сякаш пренесена тук направо от Версай. „Рош брюн“ се отличаваше със своята внушителност сред съседните вили, сякаш за да подчертае привилегирования статут на своите собственици. Ето защо съвсем спокойно успяхме да паркираме пред нея. А и никой не дойде да ни пита кои сме, когато застанахме пред желязната врата, чиито остри шипове правеха невъзможен всеки опит за своеволно проникване.

- А сега? - запита София. - Как ще влезем?

Извадих от чантата си големия ключ.

- С помощта на това... Е, поне се надявам.

Ключът действително лесно влече в ключалката, която не оказа никаква съпротива, когато енергично го превъртях два пъти. Направихме само няколко крачки по чакъла със землист цвят и се озовахме пред входната врата, която като по чудо се подчини на същия ключ. Това означаваше, че предпазните мерки не са кой знае какви, но също така, че вилата отдавна е необитаема, което прекрасно ни устройваше.

Едва не се задавихме от миризмата на прах и мухъл в салона. Също както във филмите за призраци, мебелите бяха покрити с посивели от времето бели чаршафи.

- Вилата на твоя мъж е направо очарователна - неволно възкликна София.

Трябваха ни само няколко минути, за да включим електричеството, да свалим калъфите, да пометем надве-натри и да направим помещението обитаемо. Не беше чак толкова късно, но никоя от нас все още не се решаваше да се качи на горния етаж, за да приготви леглата. Ако въобще можеха да се намерят чисти чаршафи.

Докато ровех в чантичката си за носна кърпа, защото изобилието от акари на квадратен метър пробуди алергията ми, ръката ми случайно напипа мобилния телефон. Установих пет писмени съобщения и три в гласовата поща. Всичките от Давид. Изобщо не ги проверих и не се поколебах веднага да го изключа.

Без да обръща внимание на запуснатия вид на интериора, София се прехласваше от миналия му блясък, който все още личеше по някои детайли, както и по самите размери на помещението:

- Колко е тъпо семейството да разполага с подобен имот и да го остави в подобно състояние...

Никога няма да разбера начина на мислене на богатите. Човек би казал, че нищо от онова, което притежават, не представлява интерес за тях. Сигурно е заради многото мангизи....

Не обърнах внимание на дълбокомислените й разсъждения, които при това бяха ми припомнили нещо важно: значи, в тази едва ли не оставена на разрухата къща, с овехтяло и захабено обзавеждане, Давид е имал намерение да ме доведе за медения месец? Направо не можех да повярвам.

Докато София ровеше из кухнята, реших да изследвам горния етаж. Стаите бяха в състоянието отпреди трагедията с Орор. Някои не бяха обновявани от половин век. На много места мазилката вече се ронеше. Леглата изглеждаха хлътнали от тежестта на цели поколения спящи. Не обърнах внимание на тези останки. Дирех други. Дирех спомени, някакви следи, които по-красноречиво от мебелите или тапетите да свидетелстват за преживяното от братята Барле между тези стени. В първите две стаи не открих нищо интересно. Третата прояви повече щедрост, тъй като трите чекмеджета на стария скрин от потъмняло дърво бяха препълнени с разни книжа, бележници и фотографии.

Реших да не се обаждам на София. Предпочитах да ги прегледам сама, поне първия път. Повечето снимки бяха от прекарани тук почивки отпреди трийсетина години. На тях се виждаха Давид и Луи, усмихнати и привидно задружни момчета, най-често на плажа: в надувна лодка, заети да строят пясъчен замък, готови за лов на скариди, гордо вирнали хванат за щипците рак или да играят на топка... И така нататък. Дали това бе дело на фотографа, вероятно Андре Барле, но всеки път Давид изпъкваше на преден план, самоуверен и тържествуващ, докато Луи оставаше някак в сянка, неизменно малко по-назад, въпреки че бе по-висок с няколко сантиметра. Победителят и победеният. По-малкият брат, убеден в бъдещите си завоевания. А по-големият, отритнатият престолонаследник, вече зает може би в диренето на реванш.

- Ел? Всичко наред ли е? Да се кача ли при теб? - провикна се София от долния етаж.

- Не, не, идвам. Стой си там. Тук е още по-гадно.

- Искаш ли да излезем за по чашка? Няма да прекараме вечерта сред тези вехтории я?

- Хм... Мен не ме брой, скапана съм. Ти излез, ако искаш - насърчих я аз. - Само вземи ключа. Оставих го върху камината в салона.

Чувах я как крачи решително долу, след което отново се обади:

- Сигурна ли си? Ще ти подейства добре, така да знаеш. Ще ти проясни мозъка.

- Не, честно... Много мило от твоя страна.

Откровено казано, не бих отказала да се подкрепя с един аперитив. Само че в последната стая на етажа бях попаднала на нови съкровища. Съдържанието спокойно можеше да се побере в кутия за обувки, но този път на снимките се виждаше цялото семейство Барле, включително родителите, Андре и Ортанс, които виждах за първи път.

- Е, в такъв случай оставам с теб - с фалшиво примирение заключи София.

- Не, не, ти върви! Поразтуши се.

Чух я как се изкиска, после стълбата изскърца под тежестта й. Стигна до площадката и накрая се появи в рамката на вратата, която бях оставила отворена:

- Никъде не мърдам. Погледни какво съкровище открих.

Вдигна пред очите ми тумбеста бутилка, покрита с прах, полепнал по засъхналия алкохол, а в другата ръка държеше две чаши, които бе успяла да измие, все още мокри от сапунената вода.

- Какво е това? - запитах аз, като вдигнах глава.

- Отлежал арманяк. Какво ще кажеш?

- Давай... - подканих я с усмивка.

Тя напълни чашите, настани се до мен на паркета и грабна част от купчината.

- Какво търсим всъщност?

- Нещо, свързано с първия брак на Давид.

Ала повечето снимки, както от нейния, така и от моя дял документи, бяха от по-отдалечен период. От времето, когато бащата и майката Барле все още са били младо семейство, изпълнени с планове за бъдещето и с амбиции.

Имаше няколко техни сватбени снимки. Веднага познах роклята „Скиапарели“, която Ортанс бе носила преди мен. Роклята, която трябваше да облека само след три дни и която й стоеше великолепно, по-добре, отколкото би ми стояла, колкото и да я преправях. Ако въобще се наложеше да я използвам...

Сетих се, че все още не бях подписала брачния договор, оставен от Арман, и че намирах все по-малко причини да го сторя.

Семейна вечеря, почивки на море или на планина, Коледа в салона на „Рош брюн“... От останалите снимки не научих нищо, което вече да не знам. Впечатление правеше отсъствието на жени около братята Барле. Дори като възрастни изобщо не ги видях в прегръдките на годеница или на любовница. Не видях нито Орор, нито Ребека върху тези пожълтели снимки с бели кантове или върху полароидите с избледнели цветове, които лепнеха от избилата по тях емулсия.

Сухо изщракване, последвано от продължително метално скърцане, ни накара да подскочим. Шумът се повтори още един-два пъти, което ни даде да разберем, че навън бе задухал вятър, който обгръщаше къщата с могъщото си дихание. Диханието на морето.

- Няма нищо, това са капаците на прозорците - успокои ме София. - Пантите сигурно са съвсем ръждясали от влагата.

Глътката арманяк като огнен език опари хранопровода ми и ми вдъхна кураж.

- Трябва да се обадя на мама - сетих се внезапно аз и се надигнах.

- Окей. Аз ще поразгледам още малко - отвърна разсеяно, погълната от старите фотографии.

Когато слязох, видях през широкия прозорец откъм морето, че нощта е обгърнала вилата с бездънен мрак. Само фарът на Гран Жарден и осветлението, което обливаше крепостните стени на Сен Мало, изпъкваха върху черния като въглен хоризонт.

Тази непрогледност ме наведе на мисли за мама.

- Аз съм! - казах аз със свръхчовешко усилие да придам на гласа си непринуден тон.

- Добър вечер, дъще.

Гласът й беше като от дните, когато не се чувстваше добре. Личеше, че се опитва да прикрие истинското си състояние. Така можеше да измами всеки, включително Лор Шапюи, но не и мен.

- Преди малко получих чудесна кошница с плодове.

- Е, опита ли ги?

- Не... Не, не съм много гладна. Нали знаеш, от всички тези процедури непрекъснато ми се гади.

Явно бе изгубила обичайния си апетит. А това изобщо не беше добър знак.

- Мамо, сигурна ли си, че си добре? Искаш ли да дойда?

- А, не... Стой си, където си, скъпа.

След това съкрати разговора, сякаш всяка произнесена дума й причиняваше болка. Веднага щом затворих, набрах номера на Людовик Пулен. Младият мъж съвсем наскоро се бе дипломирал, но майка ми го бе харесала и го бе избрала за личен лекар. До момента, когато състоянието на Мод наложи постоянни хоспитализации, той се бе грижил за нея и все още я преглеждаше, когато неочаквано й прилошееше. Ала чувствах, че тази вечер нещата са по-сериозни.

- Доктор Пулен?

- Да... - отвърна доста рязко младежкият му глас. - Кой го търси?

- Съжалявам, че ви безпокоя толкова късно. Анабел Лоран се обажда. Вече сме се срещали у майка ми. Дъщеря съм на Мод Лоран.

- О, да, разбира се - омекна той.

- Разтревожена съм, докторе. Намирам се в провинцията и току-що разговарях по телефона с мама... Не се чувства никак добре.

- Хм... Желаете да отида и да я прегледам?

Не смеех да искам това от него. Въпреки младостта си той преливаше от съчувствие и професионална добросъвестност. Надявах се, че няма да ги изгуби прекалено бързо. Не и докато мама се нуждае от него.

- Бих искала, стига това не ви притеснява.

- Нищо подобно. Ще прескоча утре сутринта след прегледите. Кабинетът ми не е далеч от нейния дом.

- Утре... - промълвих аз, без да мога да скрия разочарованието си.

- Значи, искате да отида сега, така ли?

- Не...

„О, да“, крещях вътрешно аз.

- Не се притеснявайте... Разбирам. Обувам се и отивам. Ще ви се обадя веднага щом приключа.

Затворих точно в момента, когато порив, по-силен от предишните, шибна вилата и старите греди изскърцаха зловещо. На този участък от брега нищо не възпираше северните ветрове, които блъскаха немилостиво сградата.

Докато не научех как е мама, нямах сили да продължа издирванията.

- Ще остана за малко долу - викнах към София.

- Окей.

Нямаше телевизия, нито радио. Нямаше и списания, пък били те и стари. Единственото ми занимание, докато чаках обаждането, беше книгата, която бях грабнала на тръгване от купчината, купена в „Мюзардин“. Първата от списъка на Луи: Тайни жени от Аня Оз. В този момент бях предразположена към еротично четиво точно толкова, колкото и да се изкъпя в ледените вълни, които се удряха в скалите отвън. Вълните, погълнали Орор.

Корицата беше сполучлива: стройно женско тяло с тежка камея на шията, обвита в тайнствен виолетов облак. От страница на страница постепенно се увлякох от разказа на главния герой, писател, заинтригуван от изчезването на жени, докато накрая открива съществуването на подземен свят, населен с амазонки, превръщащи попадналите сред тях мъже в сексуални роби. Същото се случва и с него. Отначало се чувства жертва, но постепенно охотно започва да изпълнява задълженията си. Неволно направих сравнение: колкото и увлекателна да бе неговата участ, тя бе напълно противоположна на сегашното ми състояние. В мъжки вариант. Не бих повярвала, че Луи случайно е поставил тази книга начело на списъка. Освен крещящото несъответствие с моето битие, вероятно в нея се криеха други послания и тази перспектива ме накара да продължа нататък много по-внимателно. Нима това се очакваше от мен: пълна и безусловна капитулация на моето тяло? От друга страна, на него му бе известно, че това тяло вече му принадлежи... Или може би?

Както беше обещал, доктор Пулен проведе кратък разговор с мен, с който се постара да ме успокои. С онова, което й бе предписал, мама щеше да издържи до сватбата, а също и до отпътуването за Лос Анджелес два дни след това. А по-нататък... Не можел да гарантира нищо и, подобно на мен, разчитал на професионализма на американските колеги.

Канех се да приготвя, доколкото мога, леглата на горния етаж, където да прекараме нощта, когато отвън се разнесе бръмченето на мощен двигател. Сред воя на вятъра и шума на вълните до нас достигнаха две кратки изсвирвания на клаксон.

Надзърнах през стъклото на входната врата. През пелената на проливния дъжд едва различих колата, тъй като светлината на фаровете, насочени към къщата, ме заслепи. Те примигнаха в такт с клаксона. Втурнах се навън под водните струи, които шибаха лицето ми. Само няколко крачки по-нататък разпознах лимузината на Луи. Ала вместо него в снопа светлина видях към мен да се приближава шофьорът Ришар с голям чадър в ръка.

- Добър вечер - изръмжа той с обичайната си любезност.

- Добър вечер. Мога ли да ви запитам какво правите тук?

- Трябва да ви откарам на мястото, където ви очакват. Това е всичко.

- И сте дошли чак от Париж? - престорих се на учудена аз.

- Да - кратко отвърна той, сякаш това се разбираше от само себе си.

- И къде ще отидем?

- Не зная. Известен ми е адресът, който ми бе връчен.

Бих могла да откажа. Бих могла да избягам, да захлопна вратата под носа му и да се барикадирам в къщата. Бих могла да се втурна надолу, да прескоча оградата на градината и да се хвърля в морето, както преди мен бе сторила Орор. Бих могла да накажа братята Барле, като ги лиша от новата им играчка.

Вместо това се задоволих да му отвърна:

- Нали разполагам все пак с пет минути, за да се преоблека?

- Това не е необходимо. Само вземете маската, която сте получили.

Подчиних се безпрекословно, със залепнала върху задъханите ми гърди рокля.

- Софи! - провикнах се от входната врата аз.

- Да, какво?

- Излизам.

- Излизаш ли? Майтапиш ли се с мен? Преди десет минути не искаше да излезем заедно...

Не можах да кажа в отговор нищо, освен едно име, което говореше самж по себе си:

- Луи ме вика...

Мълчание.

- Чу ли ме?

- Ами да. Какво да направя? Живей си живота.

Бързешком излязох с маската в ръка, а вън ме посрещна същински потоп.

След като Луи променяше условията на нашите срещи, след като бе избрал нов терен за нашата игра, това означаваше, че сме преминали към нов етап. А и не можеше да бъде иначе.

Колата потегли бавно, за да откара пратката до получателя. В този момент не бях нищо повече и това отвратително положение ме възбуждаше.

Всъщност какво още имам да губя?

Какво може да застане между мен и моите желания?

Жаждата ми за истина? Виждам как при поредното разкритие тя все повече се отдалечава от мен. Лоялността ми към Давид? Каква лоялност? Самата дума е напълно неуместна, когато се отнася до човек, който ме е предал. Вече съм отвъд подобна дилема. Занапред и по-конкретно тази вечер значение имат единствено повелите на моето тяло. Тялото, кротко отпуснато на задната седалка на лимузината. То е, което ме води към нови, неизследвани

територии на секса.

Около нас се стеле нощта, изпълнена с грохота на морето и внезапните пориви на вятъра, но аз не им обръщам внимание. Дори не се учудвам, когато колата спира посред някаква промишлена зона, малко след изходната табела на Сен Мало. От двете страни на безлюдната улица се точат хангари със зловещ изглед. Мястото изобщо не предразполага към дирене на наслади. Започвам дори да си мисля, че съм жертва на някаква нелепа шега, когато шофьорът Ришар спира пред скромната витрина на склад за обзавеждане на бани. Той

отваря

междинната преграда и в огледалото за обратно виждане ми прави знак, че ме очакват на

отсрещния тротоар.

Входът на „Бригантен“, „сауна-зала за отдих“, напомня

плажен павилион, прилепен към правоъгълна постройка от сива ламарина, която по нищо не се отличава от съседните. Влизам във вътрешността с маска в ръка. Коридорът сякаш води към басейн. Чист, бял, хигиеничен. Някакъв тип с фигура на културист, с бръснат череп и тениска, която подчертава гръдните му мускули, се обръща към мен като към стара позната:

- Вие сте Ел. Ето вашия пеньоар и хавлията. Съблекалните са вдясно.

- Колко ви дължа...?

- Николко. Всичко е уредено.

Натрапчивата миризма на хлор изобщо не предразполага към любов. Двама мъже с фигури като на портиера седят на тясна пейка и се събличат без всякакво стеснение. Обзема ме неувереност, защото младежите не ми обръщат никакво внимание, когато на свой ред започвам да се събличам, обърнала към тях апетитния си задник, спестявайки им гледката на гърдите и окосмената част. Винаги съм се притеснявала от прекалено обилните къдрици на определено място от тялото ми. Те дори не обръщат погледи към мен, за да оценят качествата на задните ми части, но същевременно вече са пристъпили към взаимно мастурбиране с явното намерение не след дълго да минат към по-активни действия.

Тръгвам след тях към залата, вече с маска върху лицето и полуразтворен над едрите ми гърди пеньоар, и опасенията ми се потвърждават: „Бригантен“ е заведение за срещи само между мъже. Аз съм единствената жена. Може би дори първата, проникнала на това място.

Помещението е

предназначено за начално сближаване. Петнайсетина мъже с хавлии около кръста си

разменят погледи, пускат си ръка леко или по-смело, а някои дори си разменят целувки.

Един от тях ме забелязва и решително ме хваща за ръката:

- Ел... Оттатък става по-интересно.

Подобно на гиганта, който ме бе посрещнал, вероятно и той е предупреден за

пристигането ми. Никой не проявява

учудване от присъствието ми тук. Изглежда, всички го приемат като нещо нормално.

По коридора, слабо осветен от редица мъждукащи червени лампи по тавана, той ме отвежда до тясна и още по-тъмна ниша. След като очите ми привикват, успявам да установя броя и позата на нейните обитатели. Според мен са около петнайсетина. Посреща ме хор от пъшкания, а отвъд ниската вратичка, като в американски бар, до мен достига не само шумът, но и миризмите, с които е изпълнено помещението. Те представляват смесица от пот, различни марки тоалетна вода с мускатова, морска или цветна тоналност, а също и особен мирис, за чийто произход не храня никакви съмнения. Повечето от мъжете са разделени по двойки в кучешка или мисионерска поза, но има и тройки, както и карета, при които не може да се разбере кой кого смуче и кой в кого прониква. Постепенно смущението ми се разсейва и се възползвам от дадената ми привилегия да бъда единствената жена, която може спокойно да наблюдава, без да се налага да взема участие. Начинът, по който млад, строен, около двайсетгодишен младеж смуче непропорционално големия член на своя любовник, ме стъписва. Очевидно той влага нещо повече от старание или охота. Сякаш изпитва по-силно

удоволствие от мъжа, когото гали с нежните си, всеотдайни устни, влажни от семенна течност. Когато партньорът му еякулира в гърлото му, той започва да хълца, сякаш е получил

оргазъм, а не просто се е задавил.

Ненадейно от масата се отделя някакво тяло и застава пред мен. Стройно. Мускулесто. Възбудено. Не мога да откъсна очи от него. Струва ми се, че разпознавам всяка извивка, всяка изпъкналост на този изваян бюст. Не смея да вдигна очи, за да видя лицето. Боя се, че ще се окаже познато... Ала призракът на Луи се стопява. Мъжът, който ме наблюдава, се оказва метис, чиято мургавина успявам да различа въпреки слабото осветление. Той се изравнява с мен и ме отминава. Не бих могла да кажа дали изпитвам облекчение, или

разочарование.

Питам се какъв е смисълът на този нов етап от нашите

отношения. Защо ми показва всичко това? Виждам само един отговор: кара ме да вкуся неговите първични преживявания, освободени от всякакви табута и прегради, тези спонтанни, понякога непохватни прегръдки, които при това поразяват със своята чиста неподправеност, освободена от всякакви условности. Тук няма красиви и грозни, няма бедни и богати, няма добри и лоши. Няма големи и малки курове. Само пениси и задници, които взаимно се привличат, които взаимно се желаят. Ерогенните зони, които се разпалват от тези взаимни докосвания, една чрез друга, една след друга, напълно анонимно. Тук

господства единствено желанието.

- Вземи, това е за теб.

Моят водач отново се появява и ми подава изкуствен пенис със стряскащи размери. Не мога да си представя как ще вкарам подобно чудовище в себе си. А още по-малко пред всички тях, колкото и заети да са в момента. Ето защо опирам гръб в стената, разтварям

крака само колкото е необходимо и пъхам два пръста от него във влажната си цепка. Отдавна не съм била толкова подмокрена. Вагината ги поема като лакома уста. Движението на ханша ми е леко, бавно и въпреки това достатъчно, за да вкара в мен необходимата за моята наслада дължина. Охканията ми се прибавят към техните. Аз съм тяхната дива. Аз съм тяхната солистка. И когато накрая оргазмът избухва в мен, съпроводен от продължително стенание и поглед, вперен в техните лъскави членове, бих могла да се закълна, че виковете

им са приветствие към мен.

Неизвестното е изследвано.

(Ръкописна бележка от 15 юни 2009 г., съставена от мен)

15 юни 2009 година

Прибрах се доста късно. А, както предположих, София бе излязла твърде рано, защото заварих къщата празна. Явно й бе омръзнало да рови купчината стари фотографии и бе решила на свой ред да се отдаде на развлечения по свой вкус. Не ми оставаше нищо друго, освен да не заключвам заради нея желязната и входната врата. Не съм чула кога е спряла колата пред вилата, нито кога е влязла, защото след изтощителното преживяване бях потънала в дълбок сън.

Двайсет и едно пропуснати повиквания, седем съобщения.

Това ми показа мобилният телефон, когато се събудих. Учудих се, че Давид не е дошъл лично да ме потърси. Или пък да изпрати някого от хората си. Кой знае: може би Арман не ме бе издал, което само засили удивлението ми. Сетих се освен това, че вече беше понеделник, първият ден от седмицата, когато всяка минута от разпределението на времето му вече е запълнена. Бе изцяло подчинен на задълженията си. Това, че жена му си е „обрала крушите“, естествено, е неприятно, камъче в лачената му обувка, но далеч не толкова важно, колкото жизненоважните проблеми, които изискват от него незабавно решение.

- Здравей, палавнице! - приветствах София, която се появи, облечена в стара тениска и някакви антични гащи.

Тъмните й къдрици падаха върху лицето, но се досещах, че е посърнало. Сигурно бе прекарала дълга и напоителна нощ. А известна част от нея в хоризонтално положение. От София всичко можеше да се очаква.

- Ох... По-тихичко!

Стискаше главата си с две ръце, запушила уши.

- Яка вечер?

- Хм... Имала съм и по-яки - изкиска се тя, подчертавайки непристойното двусмислие. - Но не беше зле.

С престорената уплаха на благовъзпитано момиче вдигнах ръка, за да запуша устата й.

- Не ми казвай нищо. Нищо не искам да знам.

- Така или иначе... нямам сили да говоря.

- Закуска?

- Давай! Но само едно дълго кафе.

Нощната буря бе отстъпила място на слънчево утро. Съпроводени от прозрачно синьото небе, двете спряхме в центъра на града и се разположихме на една тераса, недалеч от плажа. В заведението почти нямаше посетители. Закръгленият, приветлив сервитьор с нескрита радост се втурна да обслужи двете млади жени, „колкото красиви, толкова и изискани“, и ги обсипа с куп дребни подаръци: второ кафе от заведението, допълнителна порция масло и конфитюр, приготвен на място портокалов сок вместо фабричния, който присъстваше в менюто.

Възможно ли е една жена да бъде неудържимо привлечена

сексуално от мъж, у когото всичко я отвращава?

Това е най-важният въпрос, който това лято присъства върху първите страници на всички ежедневници. Една писателка, известна като заклета феминистка, наскоро бе публикувала роман, в който описва горещата си връзка с пропаднал политик, замесен две години преди това в секс скандал. Прехласва се от мъжа, когото сама нарича „свиня“, двайсет години по-възрастен от нея, чиято едва ли не наркотична зависимост от груповия секс и от секса въобще е станала причина за преждевременния и позорен край на политическата му кариера. Описанията, които тя прави на особените му предпочитания, са едновременно вълнуващи и възмутителни. Чета критичните публикации по повод този роман и се питам дали вече съм изпитвала подобно увлечение. Не непременно към грозни или покварени мъже. Без съмнение обаче би трябвало да обърна внимание на въздействието, което оказват върху младата ми персона по-възрастните мъже.Твърде лесно би било да обясня това с липсата на баща, която се опитвам да запълня. Но в това мое влечение има и друга, по-първична, по-животинска страна: тяхното тяло е по-грубо, по-окосмено; главичката на члена им е потъмняла от времето; скротумът им е по-обемист и тежи в шепата; миризмата им е по-остра; обожавам тези атрибути, присъщи на стара маймуна. Никога не бих предпочела пред тях розовата и голобрада свежест на младите макаци. За да ми се хареса, тялото на един мъж не бива да се свежда до нежни ласки. То би трябвало да бъде по-скоро груба ръкавица, способна да одере кожата ми. Вече съм установила и още нещо: макар по-оскъдна, тяхната сперма е по-лепкава, по-гъста. И именно това ми харесва.

(Ръкописна бележка от 15 юни 2009 г., съставена от мен)

Преситени от толкова внимание, дълго съзерцавахме залива и морската шир отвъд него под размирния поглед на Алфред Хичкок, чиято статуя с по един гарван на всяко рамо допълваше вида на вилата, която се издигаше в източния край на скалите, доста вярно копие на дома на Бейтс от Психо.

- Това е във връзка с фестивала - обясни ни сервитьорът, който се оказа досадно бъбрив.

- Какъв фестивал? - вдигна нервно очи към него София.

- Ами фестивалът на английското кино, разбира се. Трябва да дойдете, за да видите хайлайфа, звездите и всичко останало!

Красноречивото ни мълчание не след дълго сложи край на дърдоренето му и можахме най-после да се отдадем на безмъл-вно съзерцание на пейзажа. Свежият бриз откъм морето предвещаваше един приятен ден. С него до нас достигна крясъкът на чайките и мирисът на водорасли.

София първа наруши мълчанието:

- Е, откри ли нещо интересно?

- Какво...?

- В къщата. Нали рови из чекмеджетата?

- А, да... Е, не чак толкова. Нищо особено.

- А ти какво очакваше?

Въпросът, който ме измъчваше, не беше „какво“, а „кой“.

Предвид завесата от тайнственост, с която двамата братя Барле бяха обгърнали всичко, свързано с Орор Делбар и нейната роля в техния живот, отсъствието на младата жена от семейните архиви по-скоро ме разочарова, отколкото учуди. За момент се поколебах дали да се доверя до такава степен на моята приятелка, но накрая й разказах подробно всичко, което ми бе известно до този момент.

- Ако правилно съм те разбрала, те напълно ли са изтрили тази жена от живота си?

- Така изглежда...

- Доста е подозрително, напълно съм съгласна с теб... - После веднага добави: - От друга страна, ако е загинала заради съперничеството, което самият ти си разпалил между синовете си, все пак би трябвало да запазиш някоя нейни снимка. Нали така?

Със здравия си разум донякъде бе права. Някои опити за подправяне на миналото не са задължително плод на тъмни намерения. Нерядко, когато става въпрос за интимна драма, целта по-скоро е да се запази благоприлично мълчание и да се уталожи болката. Най-сигурният начин да се постигне забрава бе да се заличат всякакви следи от трагедията.

- Права си - съгласих се с половин уста.

- Но ако искаш, ще ти помогна да претършуваме. Сигурна съм, че на дъното на шкафовете има неща, до които още не си стигнала.

Приех предложението й, след което двете се отправихме обратно към „Рош брюн“, този път по крайбрежния път, по който можеше да се мине само при отлив. Тясната гранитна пътека, циментирана само на отделни места, минаваше по самия ръб на скалистия нос Малуин. Оттам се откриваше великолепна гледка към Сен Мало със залива, към островчетата Гран Бе и Пти Бе, Сезамбр и Конше. По средата на разстоянието имаше предупредителна табела: Внимание, плувци! Силно морско течение. Опасно за живота.

Малко по-нататък забелязах мястото, което Луи ми бе описал доста точно, докато пътувахме в лимузината: стената в подножието на вилата с малка бяла врата, от която няколко стъпала водеха до пътеката. По-надолу от водата стърчаха скалисти зъбери, чиито ръбове на вид бяха остри като ножове. Между тях човек лесно би могъл да заклещи крака си.

- Ето тук е загинала - глухо промълвих аз и посочих мястото на моята приятелка.

- Тук ли? - зачуди се тя. - Че това е до самия бряг... Човек не може да се удави тук! Това е смешно!

На пръв поглед действително опасността не бе чак толкова голяма, особено при отлив и при спокойно море. Ала достатъчно бе равнището на водата да се повиши и дори най-слабо вълнение, за да хване всекиго в този капан, да го залее, да го откъсне от света, който живее и пулсира само на няколко метра оттам.

Сякаш като потвърждение на моето предположение, човекът, когото в този момент срещнахме по пътеката, ни посочи някакъв мъж в неопренов костюм, изненадан от прилива на малка пясъчна ивица, само на около сто и петдесет метра от плажа. Оттук разстоянието изглеждаше лесно преодолимо и въпреки това плувецът явно бе объркан. След няколко минути колебание, твърде ценни при тези обстоятелства, той все пак се хвърли във водата и не без мъка успя да се добере до брега, борейки се с мощното течение.

Не разменихме повече нито дума, докато стигнем до къщата. Разтворихме широко капаците на прозорците, за да проветрим, а след това изсипахме върху прашния паркет съдържанието на всички чекмеджета, които успяхме да открием. Две от тях все пак оказаха съпротива и опитите

ни да ги отворим с помощта на закачалка и стара отвертка се оказаха напразни.

Сред острата миризма на паркетин и на проявител прекарахме следващите часове седнали направо на пода, наведени над старите снимки, като внимателно проучвахме всяка от тях и дори се връщахме към онези, които преди това набързо бях прехвърлила предишната вечер. Ловът ни не се оказа особено успешен, защото така и не открихме снимка на Орор, но пък попаднахме на някои интересни находки. Сред тях имаше снимки, правени по всяка вероятност преди гибелта на младата жена, а други след това, когато Андре и Ортанс са били все още живи. Естествено, изразът на лицата върху първите беше по-весел, отколкото след това. Видяхме например как Луи прегръща красива блондинка с див поглед, в която доста трудно разпознах Ребека. Това наистина беше тя, вече неестествено скована, в моряшко костюмче от „Жан-Пол Готие“ или „Етиен Дао“, с една дума, на върха на вълната по онова време.

- Вярно - оплака се София, - двамата наистина са движили заедно.

- Да... Странно...

- Странно ли?

- Сякаш... Орор е оставила след себе си толкова малко... Сякаш тя самата е искала да изчезне.

Забележката ми я обърка, но тя не размишлява дълго над това нелепо предположение и отново заби нос в купчината пожълтели снимки.

Не бе нужно да й обяснявам подробно към какъв мъгляв сценарий ме отпращаше тази хипотеза. Също както в Тайни жени, Орор би могла да реши да заличи следите си, като крайна мярка от нейна страна, за да накаже братята Барле за лошото отношение към нея. Ала сравнението спираше дотук: докато амазонките на Аня Оз се укриват от погледите, за да излязат накрая и да пожънат триумф, Орор наистина бе загинала. Оказала се бе по-жестоко наказана от онези, които я бяха подтикнали към тази драматична крачка.

Последните часове от престоя ни в „Рош брюн“ бяха посветени на щателно претърсване на всяко ъгълче във вилата. Този път дирехме не само снимки, а каквато и да било улика, която да ни позволи да се доберем до Орор или по-скоро до следите от нейното присъствие тук.

Вече бяхме на път да се откажем, обезсърчени от купищата нащърбени дребни украшения, стари рекламни каталози и консерви с изтекъл срок на годност, когато внезапно София възкликна:

- Я виж!

От дебелата купчина различни проспекти бе измъкнала професионална изцапана и омачкана визитна картичка, чието състояние показваше напредналата й възраст.

Жан-Франсоа ДЕЛБАР

Нотариус ул. „Пласитр“

35 400 СЕН МАЛО телефон: +33 99 32 69 45 факс: +33 99 32 69 47

- Фамилията на твоята удавница не беше ли Делбар?

- Да - кратко потвърдих аз.

Никога не бях чувала за Жан-Франсоа Делбар. Нито Луи, нито Ребека ми бяха споменавали за него.

- Видя ли номера? - настоя София. - И факса. Не са актуални...

Действително. А това доказваше, че някой от семейството на Орор бе живял и работил по тези места, вероятно преди нейната смърт, поне доколкото можех да съдя по номера на телефона. Дали беше неин брат? Или чичо? А може би дори неин баща?

- Какъв беше местният код? - запитах аз.

Тя грабна първата попаднала й диплянка:

- Нула две.

Веднага набрах него и въпросния номер на мобилния телефон и чух сигнала. Ала вместо повикване дойде автоматичният отговор, че номерът вече не е валиден. Откога? Тайна. Използвах случая, за да направя справка, но операторката не откри в данните никакъв Жан-Франсоа Делбар, нито в Динар, нито в агломерацията на Сен Мало. Помолих я дори да подири имена със сходен правопис, но без успех.

- Или е напуснал тези места, или също е мъртъв - заключи София, след като затворих.

Мъртъв. Мъртва.

Привидно невинната й забележка откри пред мен нова пер-спектива.

- Ти си гениална! - възкликнах аз и я грабнах в прегръдките си.

- Че какво толкова казах?

- Идвай, „вдигаме си крушите“. Ще ти обясня по пътя.

Четвърт час ни бе достатъчен да пооправим и да заключим вратите на вилата „Рош брюн“, която ревниво продължаваше да пази своите тайни.

За щастие, в кметството на Динар отделът „Гражданско състояние“ все още работеше. За нещастие обаче, нямаше регистрирана никаква Орор Делбар, нито дори Барле. Липсваше както акт за раждане, така и смъртен акт.

Без колебание опитахме късмета си при техните колеги в Сен Мало.

- Да, има Орор Делбар. Родена на дванайсети април хиляда деветстотин и седемдесета. Починала на двайсет и пети декември хиляда деветстотин осемдесет и девета.

- Мамка му... - промърмори София, давайки израз на споделеното ни изумление. - Загинала е навръх Коледа!

Вечерта на Коледа, а не по време на лятно къпане, както ми бе заявил Луи по време на първото му признание по този въпрос...

- Къде е погребана? - запитах служителката в кметството.

- Вие от семейството ли сте, госпожице?

- Не... Но това е първата жена на моя бъдещ съпруг.

Изглежда, съм изглеждала достатъчно искрена и дори трогателна, защото тя все пак отстъпи:

- Подобна информация липсва в нашите регистри. Но предвид адреса, който ми давате... Има голяма вероятност това да е гробището в Рокабей. Ако семейството й притежава там гробно място, разбира се.

С помощта на набързо надраскан върху туристическата карта маршрут поехме с колата към въпросното гробище. Рокабей е печален квартал на Сен Мало, притиснат между гарата и доковете на търговското пристанище. От табелката на входа научихме все пак, че тук са погребани и някои известни личности, сред които Робер Сюркуф, най-известният от малуинските корсари, както и актьорът Даниел Желен.

След няколкоминутно лутане наслуки по алеите най-сетне попаднахме на един гробар с бакенбарди, който тикаше количка. Той се почеса по главата и накрая очите му светнаха:

- А, да, Делбар... Като нотариуса!

Бинго.

- Точно така - потвърдих аз. - Също като нотариуса. Впрочем Орор е негова... - замълчах с надеждата той да ме допълни.

- ...Негова дъщеря. Точно така. Не мога да ги объркам със семейство Доле или с Базенови.

Няма да научим нищо повече, даде ми знак София с вдигане на вежди.

Гробът на фамилията Делбар представляваше обикновена плоча от розов мрамор, без портрети и очевидно напълно запуснат. Нямаше цветя, украса, никакъв знак на внимание към почиващите тук. Никой не се бе погрижил да почисти плевелите край него. Върху плочата имаше четири имена с една и съща фамилия: Амеде (1910-1985), Сюзан (1912-1999), Жан-Франсоа (1938-2005) и Орор (1970-1989).

- Починала е преди баща си - отбеляза София.

- И дори преди баба си.

Изглежда, нито един член на семейството не беше вече между живите. Никой, към когото да се обърнем. Освен може би...

- Майка й... Майка й не е тук.

- Може би все още е жива - предположих аз.

- Ами да... Така и не поискахме имената на родителите й в „Гражданско състояние“. А сега вече са затворили.

Слънцето наистина се спускаше към хоризонта, а по това време местната администрация не работеше.

Включих телефона си и пътем установих, че Давид е престанал да ме търси. От сутринта насам нямаше ново обаждане. След това потърсих в Интернет „Ребека Сибони“ + „Нощни красавици“. Макар да бях действала наслуки, все пак се сдобих със следния резултат благодарение на регистрацията на „Нощни красавици“ във фирмения регистър, а изглежда, седалището на фирмата на Ребека бе на нейния домашен адрес: „Нощни красавици“ ООД, авеню „Жорж Мандел“ № 118, 75116, Париж.

- Да не искаш да отидем на гости на тази мръсница?

София отново си показваше рогата.

- Да.

- Вярваш ли наистина, че ще ни осветли?

- Нямам представа. Възможно е.

Поне така се надявах.

В крайна сметка, като се изключат Давид и Луи, тя бе последният свидетел на драмата. Не по-безпристрастна от тях, но все пак все още сред живите. Разходката ни до морето само бе повдигнала ъгълчето на завесата, която, подобно на калъфите върху мебелите в „Рош брюн“, криеше тайните на семейство Барле. Разчитах Ребека най-сетне да хвърли светлина върху случилото се и да изтупа от праха своите спомени. Тя очевидно знаеше много повече от онова, което ми бе казала последния път, на улица „Роа дьо Сисил“

Закачливият й поглед на онази снимка сякаш ме приканваше отвъд времето да я потърся. Би могла да осмисли отговорите си, да разчисти утайката от последните лъжи и да запълни последните празноти. Ето защо отивах при нея.

16 юни 2009 година

Спиране за пишкане, спиране за вечеря, спиране за зареждане. Пътуването ни до Париж заприлича на многоточие, сякаш отлагахме онова, което ни очаква в столицата. Не бързахме да запълним празнотите, които прашните чекмеджета на „Рош брюн“ бяха оставили в края на този твърде натоварен ден. След като Орор бе от тази област, как Давид се бе запознал с нея? Какво точно се бе случило на двайсет и пети декември хиляда деветстотин осемдесет и девета година, за да накара младата жена да се хвърли в бурното море? На какво се дължеше отсъствието на Давид в коледната вечер? Дали „бизнесът“, както твърдеше Луи, бе причината да бъде далеч от брат си, родителите си и на всичко отгоре далеч от младата си съпруга, в плен на депресията? Каква бе връзката на двамата братя с „Нощните красавици“? Възможно ли бе Орор също да е била... горещо момиче?

Накрая спряхме до един мотел някъде между Анже и Льо Ман, тъй като никоя от нас вече нямаше кураж да седне зад волана. Предишната нощ бяхме спали малко, София дори по-малко от мен. Трябваше обаче да отдъхнем, ако не искахме да предизвикаме злополука в натовареното от камиони движение.

Пиша това сред почти пълна тъмнина. Струва ми се, че на съседното легло София вече спи. Дишането й е шумно, но равномерно. Аз самата не мога да заспя. Дали поради неотдавнашните разкрития? Или от онова, което ни очаква в Париж?

Не, просто защото при всяка по-дълбока въздишка на моята приятелка си представям, че тя изобщо не спи, а енергично мастурбира с показалец върху клитора и среден пръст дълбоко във вагината. Подобно предположение за мен не е ново: от шестнайсетгодишна възраст, всеки път, когато се наложи да спя в една стая с приятелка, съм си задавала този

въпрос. Дали не се гали? Или по-скоро дали може да го прави, без аз да усетя? Тази мисъл до такава степен ме измъчва, че накрая сама пъхам ръка в слиповете си и започвам да

възбуждам клитора си с показалец, докато накрая не се предаде и изтръгне от мен няколко въздишки. Дали през тази нощ София ме чу? Дали се е запитала какви са тези мои нощни занимания? Съжителството на двама души в една стая, независимо дали са от един и същ или от различен пол, може би се свежда до въпроса: изпитва ли желание? Дали то е

насочено към мен? Или към самата нея?

(Ръкописна бележка от 16 юни 2009 г., съставена от мен)

На следващата сутрин потеглихме още на разсъмване. Тунелът при „Порт д’Орлеан“, чието оранжево осветление харесвах, ни погълна преди още съвсем да се е развиделило над околовръстния път с многобройните му разклонения към южните предградия.

Включихме се във вътрешния пръстен, поехме на запад и водени от джипиеса, минахме през „Порт дьо ла Мюет“

В този ранен час на понеделника движението в Париж все още беше поносимо, а по улиците почти нямаше оживление. Работеха само хлебарниците, някои кафенета и камионите за смет. Зеленият циферблат в колата показваше пет часа и петдесет минути.

- Нали няма все пак да й се изтърсим по това време? - запита София.

- Не. Имаш право. Кафе?

- Кафе - съгласи се тя.

Голямата сграда на авеню „Жорж Мандел“ № 118 бе строена през седемдесетте или осемдесетте години. Около всеки прозорец на бялата фасада имаше изпъкнали бетонни первази.

От хола на входа също лъхаше на кич и ни трябваха няколко минути да открием името на Ребека сред многобройните обитатели. Между другото, отбелязах и фамилията Барле на осмия етаж. Мина доста време, преди да чуем по домофона сънения й глас. Очевидно я бяхме събудили.

- Да?

- Ребека, аз съм Анабел.

- И София! - провикна се моята приятелка над рамото ми.

- Отварям ви - кратко отвърна тя. - Деветият етаж, първата врата отдясно.

Посрещна ни все още боса, в пембен копринен пеньоар, наметнат над бледорозовата нощница. Беше разчорлена, без грим и четирийсетте години много й личаха. Открих бръчки, които до този момент не бях забелязала, тъй като обикновено бяха прикрити под пластове пудра и фон дьо тен. Ала въпреки натежалите клепки, очите й си оставаха все така предизвикателни, каквито ги бе уловил фотографът на онази снимка. Кой ли всъщност бе този фотограф?

- Искате ли нещо? Чай? Кафе? Чаша вода?

Въведе ни в малката гостна откъм улицата. Беше модерна, чиста и кокетна, макар препълнена с всевъзможни сувенири и дребни украшения, но преди всичко снимки на Ребека под ръка с всевъзможни знаменитости. София неволно ококори очи, когато с изненада откри сред тях известен телевизионен водещ и прочута певица.

- Не, благодаря, тъкмо пихме кафе - отвърнах аз вместо двете.

- Добре... Аз ще си направя чай, ако нямате нищо против.

Докато тя го приготвяше, успях да разгледам интериора. Под отрупаното с нестабилни купчини документи бюро се виждаха два метални шкафа. Предположих, че това са архивите на „Нощните красавици“. Вероятно цялото това обзавеждане бе пренесено от опразнения офис на улица „Роа дьо Сисил“ ..

На отсрещната стена открих още по-странен детайл: въпреки бледожълтите тапети ясно личаха тъмните очертания на врата. Води към апартамента на Луи!, сетих се аз със свито сърце, но се постарах да се овладея, преди домакинята да се е върнала с чаша в ръка. До нас достигна уханието на парфюм „Шалимар“, примесен с жасминовите пари на чая.

Гледах я как машинално върти лъжичката, макар да не бе сложила захар, и се сетих за последната ни среща и изобщо за нейния живот. Битието й също бе лишено от реален вкус, лишено бе от нежността, която Луи й бе отказал. Окончателно изоставена от вечния си любовник, тя така и не бе успяла да се съвземе от понесената загуба. Нищо не бе успяло да запълни тази празнота нито в любовта, нито в бизнеса и през нея изтичаше цялата й енергия.

Пронизва ме мисъл, но аз мигом я отхвърлям: три жени в една стая, обладани (или почти) от един любовник. Трябваше ли да тъгувам? Или може би да се смея? Възмутително ли бе

това... или възбуждащо? С коя от нас в крайна сметка му е било най-приятно? С най-красивата, с най-влюбената... или, противно на логиката, с най-непокорната?

(Ръкописна бележка от 16 юни 2009 г., съставена от мен)

Тя вероятно очакваше да мина в настъпление, но въпреки това въпросът ми я завари неподготвена:

- Ребека, през коя година бе основана агенцията „Нощни красавици“?

Вече знаех отговора. Информацията присъстваше в сводката за регистрацията на фирмата, чрез която се бях добрала до нейния адрес. Просто исках да го чуя от нейната уста.

- През февруари 1992 година.

Точно. С други думи, две години след смъртта на Орор. Очевидно тя не е била една от нас.

- А преди „Нощни красавици“?

София поне веднъж се държеше уместно и не вземаше участие в разговора.

- Ръководили ли сте други агенции със сроден предмет на дейност?

- Не, тази бе първата. Преди това работих като служителка за връзки с обществеността.

- За коя фирма?

- За различни зрителни зали и за един киноразпространител. Но това беше отдавна.

Без съмнение близките познанства, които излагаше на показ върху стените, датираха от онзи период. Предположих, че по-късно мнозина от същите тези личности са попълнили редиците на клиентите в нейната агенция.

- Вероятно не сте дошли тук, за да обсъждаме моята кариера? - пошегува се тя с лека носталгия в гласа. - Ако мога да я нарека така...

Сега, след като бе предала Луи в мои ръце, след като виждаше в мое лице официалната пазителка на мъжа, към когото вече не знаеше как да се отнася, й оставаше да живее със спомените от миналото. Да живее в този апартамент, който не след дълго трябваше да напусне. Окончателно. Същата онази жена, която при нашата първа среща ми се бе сторила тъй уверена в себе си, сега напомняше претърпял крушение кораб, изхабен от бурите, изоставен в далечния край на пристанището, където никой не му обръща внимание. Олющен. С много пробойни. С разбит корпус.

- Последния път... - продължих аз разпита. - Защо не ми казахте, че Давид е собственик на „Нощните красавици“?

Името му, естествено, не фигурираше във фирмения регистър. Бе достатъчно хитър да не допусне това. Скрил се бе зад подставено име, принадлежащо вероятно на някой акционер, което не бях имала време да проуча.

Тя бързо примигна и по този начин показа, че въпросът я е изненадал не по-малко от първия. Сетне отпи голяма глътка чай и вдигна очи към тавана:

- Дори не те питам от кого си чула това...

- Така или иначе, няма да ти отговоря - отвърнах натъртено. - Знаете правилото: журналистът винаги пази своите източници.

Нямах никаква причина да прикривам Франсоа Маршадо. А и рано или късно Давид щеше да разбере откъде е изтекла информацията. Ала това засягаше само неговия стар приятел, самия

него и мен.

- Давид просто ми даде назаем пари за учредяването на фирмата - вяло се оправда тя. - Има вече петнайсет години оттогава... Нищо повече.

- Искате да кажете, че изобщо не притежава дял? - намеси се София, която пърхаше от нетърпение до мен.

- Напротив. Само че отдавна не е мажоритарен собственик.

Това лесно би могло да се провери, само че всички тези административни подробности не ме задоволяваха.

- Не ми отговорихте: защо скрихте от мен ролята на Давид в „Нощните красавици“? Защо не ми казахте, че е знаел каква работа върша вечерта на нашата първа среща?

- Толкова ли е важно? - запита тя с присвити очи.

- Да - отвърнах твърдо аз.

При това разполагах само с няколко дати, с откъслечни сведения, подправени с порядъчна доза интуиция. Нищо не говореше, че дейността на неговата агенция е пряко свързано с драмата на Орор Делбар. Нямаше и обяснение за деликатната позиция, която заемах между братята Барле, нито за някаква връзка между тези две загадки.

Ребека потръпна и придърпа полите на пеньоара. Не толкова от свенливост, колкото от желание да се защити, да прикрие мършавото си тяло с тази мека копринена броня.

- Давид далеч не бе съпругът, за когото Орор би мечтала... И въпреки това той много трудно се съвзе след смъртта й.

Превръзката. Белезите върху китката на лявата му ръка. Вече знаех всичко това. Не бе необходимо да се връщам към него. Усмихнах се за миг, за да я насърча да продължи.

- Минаваха години, а той все още не можеше да я прежали... Затова му хрумна тази идея. Освен ако не беше идея на Луи. Така и не разбрах.

- Каква идея?

Задача: защо човек задава въпроси, чиито отговори са му известни?

- За „Нощните красавици“, естествено!

Решение: защото причинява още по-силна болка, когато отговорът е произнесен от друг. Чуждите думи са като бръсначи, а наивното ни дирене на истината - вената, която той прерязва. Думите са тези, които причиняват най-дълбоките, незаздравяващи рани.

- Не разбирам - обади се моята приятелка. - Каква е връзката между агенцията и покойната му съпруга?

- Да кажем, че Давид не можеше да живее сам. Но същевременно се боеше от разрушителна връзка като тази с Орор. Боеше се от подобна лудост, от подобна истерия...

- Значи, е използвал агенцията като огромен кастинг - възкликнах сподавено аз.

София също не можеше да се опомни. Докато седях съсипана в креслото, тя, напротив, се надигна, готова да скочи.

- А нима не е помислил, че може би сам има вина за този провал?

- Давид не е от хората, които ще вземат да се самообвиняват.

По този въпрос бях напълно съгласна с нея. Нещата като цяло приемаха нова насока, всеки допълнителен елемент, добавен през последните седмици, най-сетне заемаше съответното място. След като бе попаднал на мен и бе решил, че съм достойна да заема мястото на Орор, вече нямаше причина от продължаване на тази дейност, която през цялото това време е била средство за неистовото му дирене на нова жена.

Поех си няколко пъти дълбоко въздух и успях да изляза от обзелото ме вцепенение.

- А защо е поверил тази мисия именно на вас?

- По онова време бях останала бе работа. Струва ми се, Луи изпитваше известна вина, че за пореден път ме е изоставил...

Каза това, сякаш се извиняваше, че не е отговорила на високите очаквания от страна на по-големия брат.

- Това не означава, че сте били достатъчно компетентна - сряза я безжалостно София.

- Вярно... Но бързо се научих. А освен това от предишната си работа разполагах с картотека на потенциалните клиенти.

Потвърди предположението ми, като хвърли поглед към металните шкафове - нейния малък личен музей.

- Мислех си, че всичко това е блъф? Че приходите са били без значение!

- Не и когато собственикът е Давид - въздъхна Ребека.

С други думи, фалшива или не, агенцията е била подчинена на същите правила, както всички останали филиали на групата „Барле“, и е била длъжна да носи приходи.

Бях поразена от подобна непоследователност в инак отлично скалъпения сценарий.

- Все пак не са ви трябвали цели седемнайсет години, за да откриете жена като мен?

Колкото и обикновена да съм - това бе смисълът на моето смайване. Нима през всичките тези години други Анабел Лоран не са попадали в кастингите на телевизионните канали, собственост на Давид, до една свежи и готови на всичко, за да пробият?

- Напротив - потвърди тя, този път без да й мигне окото. - Но нали ви казах: Давид е много взискателен. Във всяко отношение. И преди всичко към жените, с които общува. А какво остава за неговата жена!

- Ако е търсел съвършената жена - притече ми се на помощ София, - нали има сайтове за запознанства, в които могат да се предявят безброй критерии. А там, повярвайте ми, кандидатки за изгоден брак никак не липсват.

- Мога да те уверя, че Давид привлича много повече млади жени, отколкото може да вкара в леглото си. Само че по онова време подобни сайтове не съществуваха.

Приех стрелата, без да трепна. Тя само ми припомни очевидност, която прекалено бързо бях забравила: мъжът, за когото се предполагаше да се омъжа, бе един от най-ухажваните във Франция и без съмнение дори в Европа. Макар да нямах представа докъде се простира неговата известност отвъд границата.

Тя остави чашата на ниската масичка, след което оправи безцветния кичур, който упорито падаше върху челото й, сякаш по този начин се опитваше да сложи в ред нещата.

- Така или иначе, не там е проблемът...

- Та това е нелепо! - не се сдържах и избухнах аз. - Какво толкова изключително има в мен?

Погледна ме със същия пълен с нежност и съчувствие поглед, който ми бе отправила по време на предишната ни среща.

- Да речем... Да речем, че това е съвкупност от качества - уклончиво отвърна тя. - Трудно биха могли да се опишат с няколко думи.

После с очи ми даде да разбера, че друг би трябвало да ми даде подобно обяснение. И не се излъгах, защото веднага след това се обърна към мен, изключвайки София, все едно че тя изобщо не бе в стаята:

- Мисля, че е по-добре те да ти го кажат...

Двойната амбивалентност на нейния отговор не ми убягна: не твърдеше, че не знае отговора, но предпочиташе да го науча от други. От тях. Би могла да каже: „Нека го чуеш от Давид“. Само че бе предпочела да свърже за пореден път двамата братя с тази тайна. Вечно заедно.

Усещах упоритото вибриране на мобилния телефон в чантата си. Негодникът упорито се стараеше да прекъсне въпросите ми в решителния момент.

- Да? Ало? - отговорих най-сетне аз.

Обаждането беше от скрит номер. Ала не можех да повярвам, че в този ранен час подобно упорито звънене може да бъде грешка или телефонна реклама.

- Анабел?

Този глас. Беше ми познат. Познат ми беше преди всичко характерният тембър, който се опитваше зад привидната непринуденост да прикрие драматичните нотки. Гласът, който ей сега щеше да ми съобщи сериозна неприятност, да ми нанесе тежък удар, съдбовния удар.

- Да... Аз съм.

- Обажда се Людовик Пулен. Прощавайте, че ви звъня толкова рано. Нали не ви притеснявам?

- Доктор Пулен, кажете ми, че сте сбъркали номера. Кажете ми нещо за страничните действия на някое лекарство, предписано на мама. Кажете ми каквото щете, само не и онова, заради което ме търсите, макар че то вече тече от слушалката като отрова.

Думите му ме пронизаха, без при това изобщо да ме засегнат, без да предизвикат у мен никаква емоция. С разтреперана ръка започнах да търся в чантичката си с монограм, съставен от две преплетени букви. Ожесточено ровех, за да намеря някакъв предмет, без да зная какъв е той всъщност, но ето че изпод ръката ми се изплъзна една снимка и падна върху паркета с изображението отдолу.

Ребека се наведе да я вдигне и инстинктивно я обърна. Видя самата себе си, все още млада, на плажа на Динар, в прегръдките на Луи. Изчезнал от живота й, но все така присъстващ във всеки неин жест, във всяка нейна дума, във всяко нейно решение. Не можеше да се откъсне от него. Не можеше да се избави от тумора вътре в нея.

Мамо? Мамо, чуваш ли ме?

Никакъв отговор. Дори не трепна с клепки, за да покаже, че ме е чула. Лежеше безчувствена на бялото легло. Болницата има свойството да прави неразпознаваеми нашите близки, чиито черти сме смятали за здраво запечатани в паметта ни. Жестока грешка. Те вече не са наше дете, наш приятел, баща или майка. Превърнали са се в купчина плът под чаршафите, с мигащи край тях уреди. Не ги наричайте повече Мод, Лола или Анри. Наричайте нещото пред вас просто „болният“. Той вече е безличен. Анонимен.

Под всевъзможните тръбички и кислородната маска майка ми изглеждаше толкова мъничка. Същинско недоносено бебе, чийто живот зависи само от връзката с различните пулсиращи и помпещи апарати, които доставят изкуствени вещества, но все пак поддържат илюзията за присъствие на организма в света.

Тревогата била вдигната от Лор Шапюи. Значи, все пак непоносимата госпожа Шапюи, въпреки постоянните си оплаквания и характера на булдог, се бе оказала полезна, същински ангел-хранител и куче-пазач. В решителния момент тази несговорчива и вечно кисела жена се бе погрижила за мама. Посред нощ забелязала, че от отдушника на нашата къща излиза гъст дим. Оказва се, че в този късен час е била заета да оглежда околните къщи. Вероятно е била приключила с илюстрованите списания и телевизионните сериали. Може би дори е мярнала „добрия доктор“ да отива при нейната приятелка и искрено се е разтревожила за нея.

След посещението на доктор Пулен по моя молба при мама, тя си наумила да стопли приготвения предишната вечер огретен по дофински, защото посред нощ неочаквано огладняла. Вместо да използва микровълновата фурна, както би направил всеки, включила фурната и завъртяла термостата на най-висока степен.

През това време успокоителното, което й дал докторът, подействало. Мама заспала, оставяйки загрятата до червено фурна с огретена в нея. Два часа по-късно къщата се изпълнила със сив лютив дим, който едва не я задушил. Пожарникарите пристигнали точно навреме, за да й сложат кислородна маска и да я откарат в „Макс Фурестие“, общинската болница в Нантер, където три седмици преди това й бяха издали протокола за химиотерапия.

Когато бях в състояние да говоря, им съобщих за какво е било обаждането - София не се колеба нито миг.

- Окей. Тръгваме. - Сетне, вече от вратата, добави: - Ще те закарам.

- Не, остави. Аз ще се оправя. А и нали трябва да върнеш колата на Пеги...

- Престани с глупостите. Обещах да й я върне днес, не съм казала в колко часа. Хайде, бързо!

Ребека седеше неподвижно в креслото, без да може да помръдне. Успя само да ни се усмихне тъжно за „довиждане“. Открай време й бе отнемано всичко, дори решаващата сцена на разкритията. Нейната сцена.

Движението беше много по-оживено, отколкото на влизане в столицата, и ни отне цял час да стигнем до авеню „Репюблик“, дълга, безлична артерия с олющени блокове и къщи от двете страни. Високата стена откъм улицата напомняше по-скоро затвор, отколкото здравно заведение. Ала отвъд павилиона за посетители болницата в Нантер изглеждаше далеч по-

внушителна.

Влязохме през левия вход, където видяхме дълъг списък с отделения. Две от тях, отбелязани най-отдолу с червени букви, накараха косата ми да настръхне: Спешно отделение. Морга. Вдигнах поглед и най-накрая открих Онкология, която едва ли звучеше много по-утешително.

Приветливите и внимателни служители ни отведоха в нейната стая. Най-напред била откарана в Спешно отделение, а след като лекарят установил, че за живота й няма непосредствена заплаха и не се нуждае от интензивни грижи, сутринта била преместена в отделението.

София ме остави до леглото на мама, където, лишена от събеседник, задрямах на твърдия пластмасов стол, приспана от равномерното писукане на мониторите и от приятната топлина в стаята.

- Ел... Ел, добре ли си?

Преди да разбера чий е гласът, разпознах силната му, топла ръка, който той постави на рамото ми. Не трепнах. Откъсната от съня, съзнавах, че той не е част от него, че принадлежи към грубата действителност на болницата - овехтяла, зловеща и изпълнена с болка.

Без да меря думите, които излизаха от устата ми, прогоних Давид от стаята с грубост, която удиви самата мен. Яростта ми сякаш носеше облекчение на разяждащата ме отвътре болка:

- Излез веднага.

С все сили го блъснах с две ръце в гърдите, сякаш се опитвах да отместя стена. Той съвсем леко отстъпи назад.

- Скъпа...

- Махай се. Нямаш работа тук.

- Обясни ми поне какво става!

- Става това, че трябва да излезеш от стаята. Ясно, нали?

- Дявол да го вземе, Ел... От два дни те няма! И ето че те намирам тук...

- Изчезвай!

- Окей, окей...

Отстъпи и излезе заднишком в коридора с гримаса на недоумение, сякаш опитваше да се извини.

- Ще те чакам на двора - обади се той, докато се отдалечаваше.

Кой ли го бе предупредил? Би могла да бъде само Ребека, тъй като бях предупредила София да си затваря устата за случилото се.

През следващия час и половина положих всякакви усилия да се срещна с главния лекар на отделението. Накрая, като по чудо той все пак се появи малко след единайсет часа: хубавеляк с прошарена коса и несъответстващ на сезона загар.

- Искали сте да ме видите, госпожице?

- Анабел Лоран - протегнах му аз разтреперана от надежда ръка. - Нейна дъщеря съм.

Посочих мама, без да посмея да я погледна.

- Професор Лоран Пласман, главен лекар на отделението.

Стори ми се, че каза „Пластмас“, и реших, че това е някаква неуместна шега. Лицето му обаче си оставаше спокойно, дори хладно, без сянка на закачливост. Явно подсъзнателно се бях опитала да разведря тягостната обстановка, пък макар и с подобна детинщина. Ала здравият разум в мен разчиташе само и единствено на фактите.

- Инцидентът от тази нощ... Дали е влошил състоянието й?

- Не. Ала ясно показва крайната слабост на майка ви.

- Слабост... До каква степен?

- Дотам, че вече не може да остава сама у дома - отсече той. - Нуждае се от постоянни грижи.

- Нали знаете, че след четири дни трябва да замине за лечение в Съединените щати?

Не показа никакво раздразнение, макар със сигурност да чувстваше унижение в качеството си на специалист.

- Да, в течение съм. За съжаление обаче, трябва да ви съобщя, че това е невъзможно. В момента чакам резултати от изследванията, които й направихме веднага след като бе приета.

Значи, местният Джордж Клуни притежаваше професионална добросъвестност, бе същински доктор Рос. Интересно, от колко време беше в течение на нещата?

- Това пътуване за нея е последен шанс! - възмутих се аз. - Не можете да я спрете само заради...

Само за да съхраните репутацията си? За да оправдаете заплатата си? Не бях съвсем сигурна как трябва да довърша мисълта си.

Той очевидно бе свикнал да посреща нападки от страна на разтревожени и страдащи хора. Въпреки това почувствах, че не ми се сърди и че открива у мен не само сляпата и глуха болка, предизвикана от думите му. Ето защо продължи вече по-меко и внимателно:

- Госпожице Лоран... На майка ви не й остава много време.

- Зная това! Нали тъкмо поради тази причина...

- Не ме разбирате - прекъсна ме той и сложи ръка на рамото ми. - Не ви говоря за седмици, а за дни.

Как бе възможно? Та нали съвсем неотдавна лекарският консулт й даваше поне няколко месеца!

- Оказа се, че в последните прогнози сме били прекалено големи оптимисти - призна той с откровеност, която ме накара да занемея. - Пробите, които взехме тази нощ, сигурно ще потвърдят опасенията ни: метастазите, изглежда, са обхванали главните жизненоважни органи. Дори да бяхме в състояние да заменим сърцето, белите дробове и черния дроб с нови, при това едновременно, изобщо не бихме могли да й помогнем. Единственото, което можем да направим занапред, е да облекчим страданията й в рамките на възможното.

Думите му бяха клинично точни. Лишени от всякаква емоция. Исках прям отговор и го получих.

- Знаете ли - почувства се задължен да се оправдае той, - тук аз пръв подкрепих алтернативната терапия, предлагана от нашите американски колеги. Когато започне навреме, тя постига впечатляваща ремисия. Само че...

- Само че е трябвало да стане преди доста време. Това ли искате да ми кажете?

- За да бъда откровен, в случая с вашата майка, не мисля, че това би променило положението.

Още когато дойде за пръв път в нашето отделение, бе вече твърде късно за прилагането на този метод. Болестта бе прекалено напреднала.

Мама, която бдеше над всичко, с изключение на самата себе си. Мама, която неизменно ми отвръщаше „не, няма ми нищо“ всеки път, когато я мъмрех, че не обръща внимание на болежките си. Когато бях още малка, веднъж падна лошо по стълбите и си счупи лъчевата кост. Цяла седмица ходи с превръзка и когато най-сетне отиде на лекар, ръката и вече бе посиняла и подпухнала.

Открай време намираше нещо по-спешно и по-важно от това да се погрижи за себе си.

- В краен случай бихме могли да спечелим няколко седмици, може би няколко месеца...

Вероятно изпитваше облекчение, като казваше това, но у мен съмнението си оставаше. Щеше да си остане дори тогава, когато мама не свой ред легнеше под плочата розов мрамор в гробището.

Не обърнах внимание на условното му наклонение и с все сили се вкопчих в перспективата за спасителното пътуване:

- Засега предпочитам да следваме предварителния план. Ако може да издържи пътуването, разбира се.

- Ще може... - потвърди той с половин уста. - Ще може, стига дотогава да излезе от комата.

- Разбира се - съгласих се аз, примирена и изпълнена с надежда.

- Засега обаче трябва да се постараете да прекарвате тук колкото се може по-дълго време.

Вдигнах към него по детински наивен поглед, сякаш широката му усмивка би могла да разсее целия този кошмар:

- Вдругиден се омъжвам - признах накрая аз.

Той мълча известно време стъписан, явно изчерпал всички готови формули, и накрая каза:

- Омъжете си. Колкото се може по-скоро. Така ще бъде най-добре за вас и за нея.

Ако беше само с няколко години по-възрастен, би бил идеалният татко, който да ме отведе под ръка до олтара. Пропъдих тази нелепа мисъл.

- Ще се върне ли в съзнание? Искам да кажа, преди...

Не смеех да произнеса думата, нито някой от нейните синоними, колкото и щадящи да бяха те. Ето защо довърших по-оптимистично:

- ...преди нашето отпътуване?

- Да, разбира се. Още дълго време ще съхрани ведър ум.

Оцених употребения епитет, макар в него да се таеше горчива ирония: каква ти ведрина? Проблясъци между два облака? Между две изпадания в кома? Нима най-прекрасните моменти в нашия живот не бяха именно това: проблясъци от смях, от наслада или от радост между две филии черен хляб?

- Не се тревожете - настоя той. - Ще ви види. Ще можете да разговаряте с нея.

Подобно на парцалена кукла, бих могла да си легна до мама, да чакам, докато някоя от двете не си отиде, или още сега да рухна на пода, покрит със сив линолеум, протрит от времето и от чехлите на медицинските сестри.

Главният лекар отново ме хвана за лакътя, този път вероятно за да ми вдъхне сили.

- Добре ли сте? - запита ме той, в опит да прояви сетен знак на човечност.

- Да... Да, благодаря ви. Струва ми се, че трябва да отида на чист въздух.

Вече излизах от стаята, когато той ми напомни:

- Не забравяйте да оставите номера на мобилния си телефон на дежурните сестри. Така ще могат да ви се обаждат по всяко време.

Пренебрегнах този негов съвет и се втурнах навън. Топлите слънчеви лъчи ми напомниха, че след пет дни ще настъпи лятото и заедно с него перспективата за хубаво време. Тази година нямаше да мога да се възползвам от него. Нямаше да придобия бронзовия загар на доктор Пласман.

Не бях направила и три крачки на двора, когато пред мен изникна Давид. Приех появата му като някаква лоша шега. Най-необикновено от всичко бе, че през цялото това време той ме бе чакал.

- Нямаше ли заседание на Управителния съвет? - запитах го с рязък тон.

Той разтвори широко очи.

- Не...

- А, вярно, колко съм глупава: май че трябваше да се стъкне фалшив рейтинг!

Не знам защо подхвърлих това. Напълно излишна провокация. Моето мъртвородено предаване-фантом Културен коктейл бе последната ми грижа. Гневът ми след разговора с Фред сега ми се струваше толкова безсмислен, толкова смешен.

Продължавах да крача по неравния паваж, кривейки крака с риск да ги изкълча, когато той здраво ме хвана за китката и спря непохватното ми бягство.

- Ще ме оставиш ли поне да ти обясня?

Погледнах го за момент безизразно, без да мога да открия в това костюмирано чучело, напомпано с амбиция, жажда за власт и гордост, мъжа, който така ме бе очаровал по време на нашата първа среща. Дори гласът ми сякаш не беше същият, лишен от предишния си гальовен тембър, и сега звучеше като кречетало.

- Хайде... - подканих го аз, макар да не очаквах да чуя от него нищо смислено.

Този самодоволен и надменен човек ме удивяваше със способността си внезапно и твърде убедително да изобразява смирение. Прямият му обикновено поглед сега бе сведен към грапавата настилка на двора. Въпреки това не пускаше ръката ми.

- Когато те зърнах в монитора с тази рокля... с тази прическа...

- Какво? Откога стана специалист по костюмите? Мислех си, че те интересува по-скоро онова, което се намира под тях.

Забележката му го зашлеви като плесница, но той не изгуби самообладание.

- По онова време начело на групата все още беше баща ми, аз го помолих да направим пробни снимки на Орор.

Продължението бе съвсем логично:

- И е била в тази рокля, така ли?

- Да, не точно същата, но подобна.

Ако казваше истината, наистина лесно бих могла да си представя какъв шок е било за него да ме види така на екрана.

Оставих го да продължи.

- Струва ми се... че просто не можах да издържа, като виждах колко приличаш на нея.

По сведените му очи разбрах, че действително е бил наранен.

- И затова накара Гийом да не излъчва предаването?

- Знам, че е глупаво. Съжалявам...

Така да бъде.

Само че какво би трябвало да отговоря аз? Колкото и откровено да бе признанието му, то не заличаваше останалото. Изобщо не оправдаваше онова, което бях научила от Франсоа и от Ребека.

Бих могла да се задоволя с това трогателно признание, да утоля жаждата си със сълзите, които сякаш напираха от очите му, и да поставя всичко под капака на забравата. Бих могла да се задоволя за пореден път с обещанията му за прекрасен живот. Само че прекалено много ми се беше насъбрало...

- Значи, „Нощните красавици“ са били предназначени само за това - да си намериш друга жена? Друга Орор?

Лицето му се сви в недоверчива гримаса. Очевидно не бе очаквал, че и това ми е известно. А още по-малко, че ще му го хвърля ей така, право в лицето.

- Не е толкова просто... - опита се той да замаже положението.

- Да или не: вярно ли е, че агенцията на Ребека е служила като частно бюро за женитби? Да... или не? - натъртих аз върху последния въпрос.

Обърканият му вид не бе в състояние да прикрие напълно раздразнението, което се надигаше у него. Пристъпваше от крак на крак или потропваше с върха на обувката, неспособен да надмогне трескавото си състояние.

- Да... Но дължа да поясня, че идеята беше на Луи.

„Освен ако не беше идея на Луи. Така и не разбрах“, бяха думите на Ребека.

- И какво променя това?

- Променя това, че аз никога не съм бил съгласен. „Нощните красавици“ не бяха замислени като капан. Във всеки случай... не от моя гледна точка. Просто като средство да бъде осъществена един ден срещата между нас.

- Ами Луи? - продължих да настоявам аз.

Въпросът ми видимо го изненада.

- Луи е вечен ерген. Свободен ловец, така да се каже... Непрекъснато в дирене на свежа плът.

Упрекът му така силно ме нарани, сякаш бе отправен към мен. Не толкова, че сама бях влязла в клетката, откъдето този взискателен вълк подбираше жертвите си. По-скоро виждах самата себе си в ролята на хищника, който той описваше, и не можех да понеса мисълта, че по този начин отгатва същинската ми вътрешна природа. Като вулгарна потребителка, следваща една

болезнена наклонност.

След няколкото сеанса в хотел „Шарм“ бях наясно, че нещата са много по-сложни.

- За него „Нощни красавици“ дълго време беше полезна придобивка. Достатъчно бе да вдигне телефона и Ребека веднага изпълняваше поръчката. Доста странна връзка впрочем, при която дилърът ревнува дрогата, която доставя на своя клиент...

За пръв път говореше за брат си без заобикалки и без всякакви скрупули го разобличаваше. Дори не се опитваше да оправдае или да подири причина за влечението му по секса. Произнасяше над него едва завоалирана морална присъда.

- ...с една дума, не желая дори да науча всички подробности, но ми се струва, че в тази афера има доста съмнителни страни.

Съмнителни?

Спомних си за тъмните сделки, които ми бе описал Маршадо. Еротоманията на Луи бе нещо съвсем невинно в сравнение с тях.

- Съмнителни ли? - наежих се аз. - Съмнителни като порно филм с участието на робини от Източна Европа?

Ударът му улучи целта и за известно време го остави безмълвен.

- Е? - настоях аз. - Съмнителни като това да ме оставиш да преспя с най-добрия ти приятел вечерта, когато се запознахме?

За момент той пусна ръката ми. По изражението му разбрах, че съм прекалила. Той сви глава между раменете, като че искаше да се запази от следващите удари, след което възвърна самообладанието си и изпъчи гърди, готов да се защити по този въпрос:

- Инвестициите, за които говориш, са били правени без мое знание.

- Наистина ли? - възкликнах саркастично аз.

- Наистина. Човекът, който ги бе осъществил под прикритието на фирмата, бе уволнен още преди няколко години. Само че в суровия свят на финансите подобно петно не се изчиства лесно... Дори когато си напълно невинен в личен план.

Бях слисана. Пред очите ми отново се появяваше звярът на медиите, привикнал на всякакви въпроси и всякакви интервюта. Решен бе да не се остави да го натикат в ъгъла без бой.

- Можеш да провериш. Стефен Дьолакроа - това е името на експерта, когото назначих и който ме предаде.

- И защо е направил това?

- А ти как мислиш? В полза на конкуренцията. За да ме накисне в тази мръсна афера. За да ме съсипе, а след това да изкупи на безценица групата „Барле“. Тези неща се случват всеки ден, но в медиите за това не се споменава нищо.

Подобен метод силно напомняше чутото от Маршадо по телефона, а след това на терасата в „Марли“. В икономическата война няма забранени удари.

Тъй като продължавах упорито да мълча, той реши да ме провокира по свой начин, за да ме накара да реагирам:

- Ако не ми вярваш, питай Маршадо! Очевидно двамата сте по-близки, отколкото съм

очаквал...

Дали този финал влизаше в споразумението, сключено между двамата? Отново си припомних различните етапи на играта, в която бях включена: Франсоа ме поръчва при Ребека по нареждане на Давид; той пък се преструва, че случайно ме е открил вечерта, прикривайки по този начин средството, до което е прибягнал, за да стигне до мен: щях ли самата аз да се съглася да се видя отново с него, щях ли да го намеря толкова очарователен, ако знаех на какво и преди всичко на кого дължим тази вълшебна среща? Тогава се е предвиждало Маршадо да изпълни задачата, а след това да му отстъпи мястото си. В последния момент обаче той се увлича и ме отвежда в „Шарм“, убеден, че никога няма да посмея да призная тази забежка пред бъдещия си съпруг.

Трябваше да призная, че в това имаше логика. В крайна сметка Давид си е търсел жена, а не някоя курва...

Сега бе мой ред да го хвана за ръката. После в неудържим порив да се притисна до него. Той бе все така корав и топъл, какъвто го помнех. Ухаеше на тоалетна вода, която не познавах, цитрус с добре дозиран възкисел оттенък, който окончателно ме накара да се размекна.

Какво ме караше да се връщам при него, след като мечтаех за прегръдките на друг? Чувството за вина? Угризенията, че за момент съм видяла в негово лице чудовище, каквото той изобщо не беше?

Можех спокойно да му простя, защото според думите му той действително нямаше никаква вина. Все пак в какво бих могла да го упрекна? Че е използвал богатството си, за да си изгради красив и хармоничен живот, без сърцераздирателни драми и лудост?

С непрестанните си въпроси, с манията да разкрия истината, с любопитството на репортер, непрекъснато насърчавано от разкритията на Ребека и на Луи, самата аз не се бях държала по-добре.

Давид може би беше властен, непостоянен и холеричен, взискателен и своенравен, способен на всичко, за да се сдобие с мечтаната играчка. Ала нима нямаше право да има до себе си жена, която го обича, а не е вманиачена на всяка цена да узнае всичко?

В неговия живот си имаше тъмни ъгълчета. Сега вече и в моя също.

Струва ми се, че именно в този момент осъзнах какъв срок бе определил професор Пласман, без да се опитва да смекчи очевидната истина: мама щеше да умре, каквито и да бяха резултатите от американската терапия.

Може би следващия месец. Може би след една година. Или веднага, още сега. Под олющения таван на болничната стая. Не бих могла да посрещна това сама. Нуждаех се от рамо, на което да се опра. Нуждаех се от Давид, в чиито прегръдки да се сгуша.

Нуждаех се от здрава опора, която да укрепи крехката сграда, в която се бях превърнала.

17 юни 2009 година

Когато примирието е толкова крехко и предварително изложено на нови кризи, има признаци, които не лъжат. Изучавала съм това в лекциите по история по повод Версайския договор, за който днес всички твърдят, че е съдържал кълновете на нов световен конфликт.

Въпреки това нито едно лошо предзнаменование не смути следващите часове. Ала би трябвало да проявя предпазливост. Ведрата атмосфера, която цареше в дома Дюшеноа, бе прекалено идилична, за да бъде реална. Дори Фелисите, Синус и Косинус сякаш бяха постигнали мълчаливо споразумение за подялба на територията за игри, като котката царуваше на горния етаж, докато двата мопса бяха наложили властта си на партера и в градината.

Член първи: Оръжията да замлъкнат.

Противно на моите очаквания, Давид не отиде на работа. С кратък телефонен разговор съобщи на Клое, че няма да се връща в кулата „Барле“ до края на деня. Така или иначе, както напомни на своята асистентка, бяхме в навечерието на неговата сватба. На нашата сватба.

В резултат от забавна смяна на ролите, той се предостави изцяло на разположение на Арман, за да му помогне в последните приготовления, които бяха на път да погълнат майордома, стресиран и зачервен като рак. Задачата на бъдещия ми съпруг се свеждаше преди всичко до това да дава указания на работниците, които монтираха големия сенник върху отчасти пожълтялата от първите горещини морава. Около него щяха да бъдат разположени няколко по-малки палатки.

Член втори: Всеки да се оттегли в своя лагер.

Самата аз се затворих в спалнята. Фелисите бе заспала върху брачния договор, който все така лежеше на брачното ложе. Измъкнах документа изпод косматата мързелана, парафирах една по една всички страници в три екземпляра. След това досадно задължение държах известно време химикалката над празната графа, предназначена за моя подпис. Ако има жестове, които човек прави автоматично, без да се замисля, това е един от тях. Въпреки всичко, тъкмо в този момент, следвайки неосъзнат защитен рефлекс, не положих обичайните заврънкулки, а изписах набързо „Анабел Лоран“. Макар по-ясен и дело на моята ръка, този подпис беше измамен. Дори по-зле: направо фалшив.

Арман вероятно не обърна внимание на това, защото когато му върнах дебелия куп листи, прегледа важните места и изобщо не реагира.

- Остава да се надяваме, че секретарят на нотариуса Оливо ще го завери още утре следобед -оплака се той.

- Имам ви доверие.

- А... Роклята ви пристигна от шивача. Ако я пробвате още сега, това ще ни спести допълнителни грижи утре сутринта.

Член трети: Бойната униформа да отстъпи място на цивилно облекло.

Послушах го и застанах сама пред голямото огледало в спалнята, обляна в светлината на слънцето, което галеше фасадата на сградата откъм градината. През полуотворения прозорец дочувах лаещия говор на работниците в съседство, които си разменяха реплики на различни езици, както и звънкото тракане на металното скеле, което монтираха.

Преправената рокля „Скиапарели“ още по-добре подчертаваше закръглената ми фигура. Беше като втора кожа, като ръкавица... Не знаех какво сравнение да използвам, за да опиша удивителното усещане за прилепналата към плътта ми тъкан. Същевременно не изпитвах нищо, докато гледах отражението си. Струваше ми се някак странно в тази съвършена обвивка. Буквално се чувствах като попаднала в чужда кожа. В чужда роля, която е била писана за друга. Продължавах да се питам отново и отново: „Какво толкова изключително има в мен?“. И все не намирах отговора.

С какво обикновеното момиче, каквото бях, е могло да оправдае седемнайсет години търпение и усилено търсене? Нима имаше мъж, който да посвети толкова време на едно нелепо дирене? И всичко заради мен, заради нас? Не смеех да призная пред себе си колко безсмислено изглежда това.

Член четвърти: Да бъде отдадена почит на героите.

Изтегната до Фелисите, заровила нос в пухкавата й козина, се отдадох на мислите си, привидно отпусната, но вътрешно напрегната до крайна степен. Взех в ръка Тайни жени, но не можах да прочета нито ред. За пръв път от много дни насам не написах дори една дума в тефтерчето „Десет-пъти-дневно“.

Ерос и Танатос. Неотделими. Така е, но има моменти, когато човек навлиза изцяло в едно от тези царства до степен да не може да мисли за другото. Тогава той е изцяло отдаден на секса или на смъртта, като единият от играчите се оттегля и оставя свободно поле за действие на своя вечен партньор, прекъсвайки за момент вихреното и натрапчиво танго.

През онази сутрин и през следващите часове големият печеливш беше смъртта. Стаята на една умираща, която неотдавна бях напуснала... Роклята на една мъртва, която се канех да нося... И още една покойница, която предстоеше да заместя в прегръдките на нейния съпруг, по-жив от всякога.

- Ще ми се сърдиш ли, ако изляза тази вечер? - запитах аз Давид, който тъкмо оглеждаше заедно с Арман списъка на поканените.

- Не... Разбира се, че не. Къде ще ходиш?

- София организира в моя чест импровизирана раздяла с моминството.

- Аха... Ясно. Забавлявай се на воля тогава.

Пресилената му усмивка го опровергаваше.

- Често казано, щеше ми се да остана тук, за да ви помогна...

- Защо?

- Неудобно ми е някак. А освен това подобни събирания по женски никак не са ми по сърце.

- Хайде, хайде, върви! Сигурен съм, че ще ти бъде приятно. София изглежда доста забавна.

Той, който бе изфабрикувал от край до край нашия роман и определил до най-малка подробност нашия брак, сега проявяваше необичайна щедрост. Сякаш вярваше в целебните свойства на импровизацията.

Опитвах се да убедя сама себе си, че това ще бъде последната моя лъжа. Че след това ще се превърна в образцова съпруга, колкото и дълго да трае нашият съюз. Един час или цял живот.

Член пети: Да бъде направен основен преглед на възпиращите сили.

Изобщо не се учудих, когато няколко минути преди това открих поредния сребрист пакет. Веднага пропъдих налудничавата идея, макар в тон с добрите ми намерения, да го отворя пред Давид. Да разкрия пред него как брат му се е възползвал от собствената му тактика, как се е вмъкнал като пътник без билет в опит да ме изтръгне от прегръдките му. Да му разкажа за „Шарм“, за стаите без номера, за срещите...

Ала нямаше смисъл допълнително да насъсквам двамата братя един срещу друг. Часът за равносметка, така или иначе, скоро щеше да настъпи.

Освен магнитната карта за „Шарм“ и обичайната визитка, в кутийката имаше само един предмет: черни мъжки боксерки, каквито видях опънати по задниците на клиентите в „Бригантен“. На коя ли прочута куртизанка съответстваше този атрибут? Докато въртях между пръстите си памучната тъкан, вниманието ми бе привлечено от една особеност. Освен обичайната подплата отпред, такава имаше и откъм задните части. При опипване усетих няколко секретни копчета, които изобщо не бяха декоративни. С тяхна помощ се откриваше отвор, не по-голям от билет за метро. Вече бях виждала подобно приспособление на дамски слипове откъм цепката, предназначено да послужи при спешни случаи. Присъствието им тук ме накара да се замисля. Край на колебанието ми сложи новата повеля:

8 - Забраната ще нарушиш

Ето какво ми бе подготвил в своето безумие Луи в навечерие-то на моята сватба. Тайната врата. Забраненият вход. Пълната капитулация за мъжа и за жената... Разкриването на нов отвор на удоволствието, на ново огнище на усещания, интересна и едновременно плашеща перспектива.

Член шести: Заздравяване на съюзите.

Затворих се в гардероба на спалнята и, далеч от недискретни уши, се обадих на София. И дума не можеше да става да отида сама на тази последна среща.

- След колко време можеш да бъдеш в хотел „Шарм“? - прошепнах аз.

- На работа съм, така че...

- Къде? На „Пигал“ ли?

- Да. Остават ми още няколко тура.

Представих си я такава, каквато я бях видяла преди известно време, изложена на погледите под червената светлина, с разтворена вагина, пъхнала вътре два пръста...

- Ел, ако обичаш. Ще те компенсирам за загубата. Почакай. Ако си тръгна сега, ще трябва да се простя с работата си!

- Мамка му, Софи! Ти това работа ли го наричаш? Стига да искаш, Давид ще завърти два телефона и ще получиш място в сериозна фирма. И няма да правиш стриптийз пред разни дебели гадняри.

Дойде ми отвътре. Гласно изразих дълго премълчаваното си отвращение от онова, което тя правеше.

- Щастлива съм да чуя, че можеш да ми помогнеш, макар още да не съм я докарала дотам -изръмжа тя само заради принципа.

- Не искам да ходя там сама - настоях аз. - Наистина имам нужда от теб.

Това бе самата истина. Необходима ми бе опора. Естествено, не бих могла да си представя по-неподходяща наставница от София, що се отнася до обуздаване на плътските желания и връщане към здравия разум. Но не виждах кой друг би могъл да ми се притече на помощ след едно телефонно обаждане.

И така, трийсет минути по-късно, на малкото площадче пред „Шарм“, точно пред синята телефонна кабина, където Луи ме бе подложил на изтезание, заварих София раздърпана, разчорлена, но все пак точна.

Когато ни видя да влизаме в хола на хотела, господин Жак намръщи чело в знак на напълно оправдано удивление. Явно не бе очаквал да се появя с придружител. Понякога горещите момичета пристигаха тук под ръка с мъж, а излизаха сами. Никога не се явяваха по две, а още по-малко в такъв небрежен вид. Първите ми думи дадоха тон на напрегнат разговор, също както предишния, който бях провела с него:

- Коя стая? - запитах аз без каквото и да било предисловие.

- Забелязвам, че сте изгубили добрите маниери, Ел... Жал ми е за вас.

- Запазете си превземките за онези, които плащат сметката за стаите. Както знаете, моята задача се свежда до това да лягам в тях.

Едва прикрития ми намек за истинското предназначение на неговото заведение го накара да направи кисела гримаса. Такъв си беше господин Жак, този Тартюф на бардаците. Приемаше в своя хотел най-отвратителните перверзии, стига никой да не споменава пред него за тях.

Той се изправи, опъна пешовете на ливреята, скован, готов да ми предостави исканата информация.

- Така да бъде. Очакват ви в...

- Почакайте! - прекъснах го аз. - Предпочитам да ми я запишете ето тук.

Подадох му визитката с осмата повеля откъм празната страна. Неочакваната ми прищявка го изуми.

- И защо?

- Просто така. Ако обичате.

Той започна да мести поглед от мен към София и обратно, но тя на свой ред го подкани:

- Хайде, след като госпожицата така любезно ви моли.

Той хвана лъскавата черна писалка, с която не се разделяше и постоянно въртеше между пръстите си. После грижливо написа с широкия си, закръглен почерк, който разпознах още при първите извивки:

Кавалер Д’Еон Трети етаж

Интуицията ми не ме бе излъгала: именно той бе авторът на поканите, а грумовете на хотела, начело с Изиам, му служеха като куриери. „Шарм“ действително бе центърът на паяжината, изплетена от Луи. Мястото, където той щеше да ме привлича, докато не сложех точка на нашата

връзка.

- Благодаря ви - дарих го аз с признателна усмивка. - Засега това е единственото, което искам от вас.

Вече се бяхме отправили към асансьорите, когато внезапно се обърнах:

- А, впрочем... Забравих нещо. София ще остане до вратата. И дума да не става вие или някой от вашите служители да се опитва да я отстрани оттам, докато се намирам вътре.

- Както желаете - съгласи се той, без да ме погледне.

Тази вечер на смяна беше рижото момче от асансьора. Неразговорлив както винаги, младежът просто ни качи до третия етаж с тъмносините врати и ни отведе до последната, на другия край на коридора. Когато отключи вратата, София го прониза с изпепеляващ поглед и той побърза да се оттегли, като ни остави сами пред прага.

- Как си, хубавице?

- Добре съм, не се тревожи.

- Ако има проблем, не се колебай да ме извикаш, нали?

- Окей. А ти къде ще се настаниш?

- Видях служебно стълбище до асансьорите. Ще те чакам зад вратата.

- Супер.

- Искаш ли да ти се обадя, когато го видя да идва?

Сигурна бях, че Луи непременно ще дойде на срещата. Че този път ще се яви лично, а няма да ме остави в компанията на разгонени твари или да ми изпрати някой свой заместник от единия или другия пол.

- Не. Това нищо няма да промени. Знам какво да направя.

При тези думи сложих ръка върху кръстосаната яка на мантото си, прекалено плътно като за сезона и за топлината в стаята, въпреки липсата на подплата.

За последен път тя ми намигна окуражително и се изгуби в полумрака на коридора.

Член седми: Заемане на териториите, изоставени от врага.

Претрупаната украса в стил „Луи XV“ допълнително правеше атмосферата в стаята „Кавалер Д’Еон“ още по-задушна. Както в повечето стаи на хотела, единственият прозорец беше затворен.

Декорът се състоеше от дебели ориенталски килими, синкава дамаска по стените с цветни фигури и тежки мебели, най-внушителни от които бяха тоалетката с подвижно огледало и леглото с тапицирани табли. Над него се издигаше балдахин от позлатено дърво и завеси от синя коприна, в тон с характерния цвят на целия етаж.

В мантото от Серж направо изгарях. Чувствах се като в камизола за изпотяване и доколкото можех да видя отражението си в огледалните повърхности наоколо, зачервеното ми лице ясно издаваше моето състояние. В опит да се справя с неприятното усещане, прокарах длан по тила си под високия кок, в който бяха събрани косите ми.

Въпреки това устоях на изкушението да се съблека. Не желаех предварително да се издавам. Сега за мен най-важно бе на свой ред да го изненадам. Крайно време беше да го изпреваря. Поне с едно квадратче. Да му докажа, че не съм обикновена пионка между ловките му пръсти.

Вратата внезапно се отвори като знак може би за моето избавление. Единствената ми мисъл бе да сваля час по-скоро дебелата обвивка, в която доброволно се бях напъхала. За пръв път той се яви пред мен на светло. Стига толкова маски, качулки и комбинезони. Край на полумрака и на мизансцените, предназначени да го прикрият и да ме объркат. Беше облечен във втален елегантен костюм, под който се виждаше жилетката с бронзов цвят. С дръжката на бастуна той захлопна вратата зад себе си, което означаваше, че от този момент нататък всеки от нас е заложник на другия.

- Добър вечер, Ел.

Докато замислях моя план, дълго време се бях колебала как да подходя към него. Да го поставя на мястото му. Да го запратя в чистилището на неистовото му либидо и извратените му фантазми. Така и не можах да реша. И сега внезапно се оказах неспособна да произнеса нито една дума. Слава богу, че разполагах с план Б.

Той пристъпи към мен, огледа ме от главата до петите, по-скоро смутен, отколкото зарадван от това, че съм дошла на определена от него среща. С върха на бастуна повдигна полата на мантото ми до средата на бедрото. Направи го по възможно най-дразнещия начин. Същевременно плъзна поглед по вълнения плат. Изчаках студеният метален накрайник да стигне колкото се може по-високо по крака ми, след което го сграбчих и рязко го дръпнах.

По рефлекс той се вкопчи в другия край на бастуна, залитна и изгубил равновесие, са строполи до леглото.

Зная, че не е прилично човек да се възползва от недъга на противника.

Попадна на позлатения ръб на рамката и застана на колене, изгубил дъх от удара върху гръдната кост. Сетне обърна глава към мен.

Тогава разкопчах колана си и разтворих широко полите на мантото: гърдите и коремът ми бяха голи, защото отдолу носех само черните памучни боксерки, които ми бе изпратил.

Член осми: Определяне на правилата за участие

Той се подпря на ръка, надигна се и седна на ръба на леглото. Върху лицето му вече не бе изписана познатата от предишните ни срещи безочлива усмивка. Не беше и онзи измъчван от болка човек, смазан под тежестта на миналото, който ме бе поканил на разходка из Тюйлери и Малмезон. Сякаш присъстваше на представление, по-скоро слисан и възхитен, отколкото ядосан и изненадан. Вероятно дори се чувстваше щастлив, че най-сетне аз поемам инициативата и няма да се налага той да определя правилата на нашите игри.

Използвах объркването му и свалих мантото, което се плъзна по тялото ми и падна на пода, а после събух една по една обувките си.

Коленичих между краката му, дръпнах ципа на панталона му и бръкнах в отвора, за да измъкна члена му. Беше вирнат нагоре като пълзящо растение. Не беше особено дебел, но дължината компенсираше това. Главичката се оголи от само себе си, дори без да съм я докоснала. Не се разширяваше особено и бе естествено продължение на стъблото. На върха вече блестеше капка семенна течност, готова да се плъзне надолу по лилавата лигавица.

Притиснах здраво с длани бедрата му, за да предотвратя всеки опит за бунт. Сетне, под смаяния му поглед, наведох глава и изплезих език към върха на главичката. Мляскайки като котка, избърсах капката, след което започнах жадно да ближа члена му, поемайки го все по-навътре в устата си, докато не го налапах целия.

- Не... Не така... - простена той, противейки се отчаяно на поривите на своя пенис, който тръпнеше от наслада в гърлото ми.

Движех и плъзгах устни, цялата долна част на тялото му извършваше необуздани движения, желаейки повече, по-силно, по-бързо. Ала при всеки негов напън аз нарочно се отдръпвах и изоставях члена му сам, объркан, което удесеторяваше страданието и желанието му. Първоначално тези интермедии бяха кратки, но постепенно ги удължих, за да мога да произнеса няколко думи преди поредното му проникване в мен:

- Каква е забраната за мен?

Поех го до самата основа. Удоволствието, което изпитах при това, изненада самата мен.

- Да обладаеш жената на твоя брат? - за пръв път се обърнах към него на „ти“, което в този момент бе повече от фамилиарно.

Завъртях език около издутата до пръсване главичка, готова да изхвърли в мен изпълващата я бяла течност. Почувствах, че и аз се подмокрям.

Пъхнах върха на езика си в отвора и усетих как той целият се сгърчва, изненадан от докосването на тази чувствителна точка. Устоях на порива да пъхна пръст във вагината си и да почувствам топлината, която я изгаряше в този момент.

- Не ти ли стига?

Ускорих постъпателното движение. Започнах да издавам характерното мляскане, което, по признанието на един от някогашните ми любовници, допълнително усилвало възбудата и удоволствието му.

- Така или иначе, разказах всичко на Давид.

Притиснах горната част на тялото му към леглото и стиснах с длан гърдите му. Лиших жертвата си от всякаква възможност за бягство.

- Какво? - изръмжа той.

Заех се отново с изпадналия му в екстаз член, който вече бе извън контрол, изцяло отдаден на моите прищевки. Вземах го между лъскавите си устни, разтварях ги широко, а след това отново свивах уста около натрапника.

Поех го толкова дълбоко, че почти не можех да дишам. Неговият дъх също пресекна и той дори не можеше да продума.

- И въпреки това ме обича, ясно ли ти е?

Опитваше да се отскубне, но с тръпнещата му плът в устата, аз притиснах чело в корема му, за да го обуздая окончателно. В този момент бях негова господарка и имах намерение да си остана такава.

- Всичко ми прости.

Последно проникване, съпроводено от спазъм, който предвещаваше свършека.

- Престани! - кресна той. - Казвам ти да престанеш!

Плесницата дойде без предупреждение. Не беше много силна, но достатъчно рязка, за да изтръгне пениса му от устните ми. Изправихме се почти едновременно, еднакво учудени от този неочакван край. Бе прибягнал до крайно средство: като нищо можех по рефлекс да стисна челюсти и да прехапя члена му през средата. Да го схрускам като сухар.

- Ти не разбираш - подхвана той с все още стърчащ от дюкяна му пенис.

- Не разбирам какво? Че се опитваш да го накажеш за смъртта на Орор? Че се възползва от моята работа в агенцията, с помощта на която Давид ме откри, за да ме изнудваш?

От вълнение трапчинката на бузата му се появи тъкмо там, където я бях забелязала в Малмезон.

- Не е това... - измънка той.

По-уязвим никога не го бях виждала.

- А какво е? - почти изкрещях аз. - Какво правим двамата тук? Нима не предаваме Давид?

Трапчинката на истината. Малката вдлъбнатина върху лицето, когато то не лъже.

- Просто изпълняваме неговия план.

- Моля?

- Просто неговия план... - повтори той с празен поглед.

„Това, което той прави, не е насочено срещу Давид, беше го защитила Ребека. Прави го заради теб.“

Заради мен или заради брат си?

Внезапно мъглата започна да се разсейва над пейзажа, описван от Луи. Пейзаж в руини. През всичкото това време ги бях смятала за съперници, а се оказваха съюзници.

- Караш ме да ти повярвам, че Давид те е накарал да ме привлечеш тук, в тези стаи?

Той се задоволи да кимне с глава.

- И тази постановка, пакетите, повелите... Това става по негово желание?

- Естествено - с болка в гласа потвърди той. - Поне по принцип. Даде ми свобода относно формата. Относно подробностите.

Залитнах и подирих опора в най-близкия предмет, писалището с безброй малки чекмеджета.

Беше дори по-зле, отколкото си го бях представяла. Подложена бях на този разврат дори не зарази благороден мотив като огорчението или озлоблението. Просто се бях превърнала в еротичен аксесоар на двама луди. Двама братя, до-статъчно побъркани, за да споделят фантазиите си и дори играчките.

- Само че не поради причината, която си мислиш - побърза да добави той.

- Така ли? Защото можеш да ми изтъкнеш основателна причина за тази...

Посочих с широк жест стаята и дори целия хотел, всички наши предишни срещи. Докато дирех подходящата дума, си припомних една по една сцените, все по-непристойни, пробудили у мен грубите, животинските, безименните желания. Разпалили у мен неистовата жажда за секс.

- ...цялата тази свинщина!

- Да... - отново потвърди той и сведе поглед.

- Хайде! Обясни ми!

Очите му се изпълниха с необикновена нежност. Той въздъхна дълбоко, преди да започна нещо, което твърде много напомняше изповед.

- За да не бъдеш като нея.

Орор, алфата и омегата на женствеността според братята Барле! Вечният образец, с който те непрекъснато ме сравняваха, въпреки почти двайсетгодишните им търсения и необикновените им усилия, за да ме открият.

О, наясно бях в какво отношение. Досещах се какво у нея не е било наред и те са сметнали за необходимо този път да го поправят у мен: нейната сексуалност. Аз, Ел, нейната заместничка, не биваше да бъда кукла, която само страда и не изпитва никакво удоволствие. За постигането на желаното от Давид съвършенство избраницата трябваше да бъде обработена, да бъдат пробудени сетивата й, желанията й, всеки участък от нейното тяло и същевременно от нейния мозък да стане чувствителен. Да бъде превърната тя в машина за наслади.

- За да станеш...

Търсеше подходящото определение, думата, която би могла да се съчетае с буквите, изписани върху собственото му тяло. Неотделими от него и от желанието му.

- За да стана какво? Ваша вещ? Така ли? Онази, която бива подлагана на унижение в хотелските стаи и в задните помещения на баровете?

- Не. Просто за да бъдеш цялостна.

Кавичките, обграждащи това определение, бяха почти осезаеми. Значи, аз бях недовършена.

Замаяна като боксьор в края на рунда, не дочаках гонга, нито следващия удар. Вдигнах ръка към косите си и бързо извадих иглата. Миг след това, без да му оставя време да реагира, бях пред него, опряла сребърния връх в гърлото му, готова да му пусна кръв. Той се опита да ме хване за китката, но аз успях да го отблъсна със сила, която никога не бях подозирала, че притежавам.

- Поне в едно отношение двамата с Давид имате право...

- Остави това - замоли ме той.

- Аз никога няма да бъда Орор. Никога няма да се оставя да бъда смазана като нея. Нито от теб, нито от него.

Натиснах металното острие. Сега бих могла да го забия и да оставя Луи проснат сред този претрупан декор, жертва на собствения си сценарий, умъртвен от своя главен герой. Бих могла да последвам първичния порив, властната нужда най-сетне да сложа край, която бе по-силна от всички други мои вътрешни желания.

- Ел, пусни иглата... Веднага.

Смекчих донякъде тона, но острието си оставаше все така забодено в шията му.

- Ще я пусна. Но преди това искам да чуеш това, Луи: играта с мен приключи.

- Да, зная... - простена той, изоставил напълно предишното си високомерие.

- Занапред ще предоставям задника си когато пожелая и на когото пожелая. Ще го предоставям, разбираш ли? Няма да го продавам. Няма да го заменям. И никой освен мен няма да се разпорежда с него.

- Ел... Чуй ме.

- Не! - просъсках аз, решена нито са секунда да не му отстъпвам думата. - Не, сега ти ще ме слушаш. Утре ще се омъжа за Давид, независимо дали на теб ти се иска, или не. Дали той ме е манипулирал, както ти твърдиш... или това е поредната ти интрига. Все ми е едно. Занапред ще се чукам единствено с него. Само с моя съпруг.

- Моля те... Има още нещо.

Бях глуха. Непреклонна. Силна. Нищо, което би могъл да каже от този момент нататък, не бе в състояние да ме разколебае.

- Можеш да се изредиш на всички от картотеката на „Нощните красавици“. Изобщо не ми пука.

Три почуквания по вратата ме откъснаха от унеса.

- Ел? Ел, хубавице, добре ли си?

София се тревожеше. Изглежда, беше дочула глъчката и глухия шум от нашето боричкане.

В отговор захвърлих иглата на паркета, където тя със звън подскочи няколко пъти. Преди още той да се изправи със смъкнат до коленете панталон, грабнах мантото си от пода и се втурнах към вратата. Както бях гола. Най-сетне избавена от чуждите одежди, от онази самоличност, която двамата братя се бяха опитали да ми натрапят.

В същия този момент, като отглас от звъна на иглата, огромният пясъчен часовник се стоварил върху пода в дома Дюшеноа и се разбил на парчета. Установих това едва по-късно, когато се прибрах.

Заварих хола покрит с безброй късчета стъкло. Хиляда и една отломки по вина на моята котка и на двете кучета. Потомствените врагове не бяха устояли на изкушението отново да влязат в сблъсък и по време на последната схватка се бяха справили с колоса от дърво и стъкло.

Обратното броене бе приключило няколко часа предварително. Съдбата, която то ми готвеше, се бе превърнала в купчинка пясък сред отломките: щях да се омъжа за Давид Барле. Нямаше да избягам от моята участ, макар предначертана от друг. Щях да стана негова съпруга, негова любовница и дори нещо повече, стига той да пожелаеше това; щях да задоволявам нуждите му, без да пренебрегвам моите, без нито за миг да се забравя или да изпадна в плен на миналите му страдания. Никога нямаше да бъда Орор.

Не, щях да бъда себе си.

18 юни 2009 година

Когато се събудихме, светещият циферблат в спалнята показваше девет часа. Сякаш забързано да постави начало на деня, слънцето огряваше стаята с щедрите си лъчи. Справката, направена от Давид в Уедър Ченъл, се бе оказала вярна: времето беше прекрасно, а небето - без нито едно облаче. Това бе първата ми мисъл в утрото на нашата сватба.

Излязох от дрямката доста късно, предвид обстоятелствата. Спящата красавица, потънала във вечен сън. След завръщането от хотел „Шарм“ сънят дълго бягаше от мен. Очаквах изцелителната целувка на моя принц.

- Добро утро, съпруго моя! - усмихна ми се Давид в момента, когато отворих очи.

Седнал на края на леглото, той бе облечен в бежов панталон и сламеножълто поло. Цялата къща вече ехтеше от суетнята на персонала, ангажиран за случая; глъчка се носеше и откъм градината.

- След три часа, драги господине - отвърнах със същия закачлив тон аз, като посочих малката стоманена стрелка. - Не и преди това. Засега съм само „госпожица и ваша годеница“.

- Както желае госпожицата. Все пак господинът се осмелява да напомни на „госпожицата и своя годеница“, че й остава много малко време, за да се приготви.

Докато казваше това, обърнах внимание, че превръзката върху китката му бе променила цвета си. Вместо седефенобяла, сега беше бисерносива, но разликата бе едва доловима и трудно би могла да бъде отличена от предишната. Все пак предположих, че този нюанс подхожда на светлосивия костюм, който след малко щеше да облече.

- Още не си се облякъл? - престорих се на учудена аз.

- Не. Има още много неща за вършене. Като се вземе под внимание, че ще бъде горещо, нямам намерение отсега да крася костюма си с петна от пот.

И така, ето ни двамата, усмихнати, красиви и приветливи. Разговарях с него без превземки, проявявайки съвършена непринуденост, но в същото време съсредоточена до крайна степен да не би с някоя случайно изпусната дума да издам онова, което бях научила за него. Давид манипулаторът. Давид перверзникът. Мъж, достатъчно луд или нещастен - нима това не бе едно и също? - че да посвети седемнайсет години от своя живот, за да хване в мрежите си една нищо и никаква глупачка като мен. А след това да я обработи телесно и духовно в съответствие със своите стари и болезнени спомени. Жена, която да замести предишната, но този път напълно съобразена с очакванията му, за да не може никаква болест или инцидент да затъмнят изфабрикуваното му щастие.

- Добре. Върви тогава! Сигурна съм, че Арман ще ти намери работа.

Постарах се усмивката ми да не изглежда пресилена.

- Така е, работата край няма - подхвърли той вече от вратата.

Преди да облека официалните одежди и след като още на ставане минах през ръцете на фризьорката и гримьорката, наметнах един сив памучен халат и слязох да проуча положението

на долния етаж. Суетнята като в кошер направо ме замая, сякаш всеки следваше невидима нишка, водеща към крайната цел на поставената задача. На крак бяха представители на всички професии: камериерки и гардеробиерки, общи работници, градинари, готвачи, сервитьори за вината и ястията, цветарки, перачки, пиротехници, шофьори, техници по звука и още цял полк обслужващ гостите персонал, чието предназначение така и не ми стана ясно.

- Добро утро, Арман - поздравих аз майордома.

- Добро утро, Ел. Най-добри пожелания за този прекрасен ден!

- Благодаря.

Неуместната тържественост на неговите думи ми стана неприятна, затова веднага смених темата.

- Какво правят тези хора в градината?

Кимнах дискретно към две възрастни жени в бели памучни работни комбинезони, със стегнати в яркоцветни шалове коси, които сновяха в пространството между масите, едната с махало в ръка, а другата с вдигнат на вятъра пръст.

- А, това са специалистките по фън шуй.

- Фън шуй ли? - зачудих се аз.

- Да. Не биваше да ви казвам, но това е подарък от Луи: вашата сватба трябва да се състои при възможно най-благоприятни условия. Затова той държеше специалисти да контролират мястото на приема.

Въпрос: съществува ли еротичен фън шуй? Възможно ли е да се повлияе на любовните игри в зависимост от мястото и начина на тяхната предварителна подготовка? Дали клиторът ми ще бъде по-отзивчив под влияние на разположението на мебелите и цвета на стените? Анусът ми ще бъде ли по-гостоприемен, ако някой си науми да го навести?

Любовникът ми ще получи ли по-силна ерекция?

Моят съвет: за множество оргазми изберете оранжевия цвят!

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от мен)

Подобно внимание от негова страна бе доста удивително, но то ми напомняше чувствителността на бъдещия ми девер към местата и свързаните с тях спомени. Запитах се дали ще удостои с подобни предпазни мерки бъдещото си жилище, дома на госпожица Марс. Твърде вероятно... Този въпрос незабавно повлече след себе си друг: кога ли щеше да се нанесе? Кога мъжът, подложил ме на няколкоседмични унижения и тревоги, но и пробудил у мен непознати преди за мен вълнения, щеше да стане наш съсед?

Оставих стария прислужник на неговите грижи и продължих инспекцията. Нямаше стая и ъгълче от къщата, което да не е включено в приготовленията на тази усърдна армия. Заобикаляйки поставките и таблите, столовете и пултовете, предприех същински слалом между масите и натоварените колички. Реших да не изброявам необикновеното количество ястия, край които минавах, до едно безупречно опаковани. Някои се криеха под сребърни похлупаци или станиол, други едва успявах да зърна и цялото това богатство ме караше да мисля за любителката на отбрани блюда, каквато бе мама, която нямаше да може да вкуси нито едно от тези сладки съкровища.

Още от ставането не се разделях с мобилния телефон, стисках го в ръка като безполезен талисман и непрекъснато отлагах момента, когато ще се обадя на дежурната сестра. Накрая все пак го сторих и тя с няколко думи ми съобщи, че мама дошла в съзнание, но била много слаба. Думите й бяха толкова оскъдни, колкото и дните, които й оставаха. Вече ги пестеше и свеждаше всяка фраза до най-същественото, забравила присъщата си бъбривост. Изглежда, се изтощаваше дори когато слуша другите. „Струва ми се, че пази силите си за вас“, с известен упрек каза на прощаване сестрата. Поне ми спести фаталния въпрос, от който се боях най-много и не смеех сама да си задам: „Кога смятате да дойдете да я видите?“

Когато вече ще бъде твърде късно? Когато думите вече няма да съответстват на дни, а на часове? Когато няма да може да ме познае?

Безцелното ми шляене имаше поне предимството, че проветрява мислите ми. Минавах от стая в стая, от група на група, като единствената ми грижа беше да не преча на приготовленията. Стигнах до големия сенник, който работниците бяха монтирали още предишната вечер, и приближих до белокож младеж, с бяла риза и черна жилетка, зает да подрежда табелките с имената на гостите пред безупречно чистите порцеланови чинии. Гледах го как стиска в ръка списъка на сътрапезниците и плана на масата, взирайки се в тях със свити вежди, и неволно се усмихнах. Стори ми се много млад.

- Добър ден. Всичко наред ли е?

- Добър ден... - отвърна той, като само за момент повдигна очи.

- Аз съм... аз съм младоженката - реших надлежно да се представя аз.

За да докажа това си твърдение, което се опровергаваше от облеклото ми, посочих готовата си прическа, като завъртях пръст около високия кок.

Той веднага се изправи, обърна се към мен и прекрати работа, сякаш заловен на местопрестъплението:

- А, прощавайте! Добър ден, госпожо! Е... госпожице. Най-добри пожелания.

За малко не избухнах в смях, но се задоволих с дяволита усмивка, предназначена да го успокои.

- Благодаря. Не искам да ви преча.

В този момент погледът ми падна върху малкото парче картон, сгънато на две, което той се канеше да постави върху белоснежната покривка, от която се носеше ухание на свежи цветя. Върху него пишеше Люк Доре. Рязко го дръпнах от ръката му, а той ме погледна изплашено. Не името на госта бе накарало сърцето ми да се свие.

Люк Доре.

Това бе особеното изписване на буквите. Почеркът на анонимните послания в моя „Десет-пъти-дневно“.

- Прощавайте - отново се обърнах аз към младежа. - Знаете ли кой е написал тези имена?

- Да, госпожице. Господин Арман.

- Сигурен ли сте?

Доволен, че го питам за нещо по-значимо от обикновеното подреждане на етикетите, той се поизпъчи, без при това да се откъсне от ролята си или да изостави своята любезност.

- Съвършено сигурен съм, видях го с очите си преди малко. Някои картички даже още не са

изсъхнали.

Отговорът му ме накара да изтръпна: Арман, вечният съюзник на Луи, пише под негова диктовка всички онези ужаси, адресирани до мен. Какво ли му бе обещал Луи, за да го накара да приеме една толкова извратена, толкова неблагодарна задача? Няколко допълнителни бутилки? Или мълчанието за опустошенията, които старият майордом нанася на фамилната изба?

Или може би самият той е не по-малък перверзник? Винаги трябва да се отнасяме с недоверие към старите господа с безобиден вид. Не бихме могли да си представим остатъците от живот и от желания, които пърхат в кадифените им панталони и вълнените жилетки.

Питам се дали Луи също си е водил дневник за нашите срещи. Дали е описал някъде преживяванията си по време на тях. Дали нямаше някъде друг „Десет пъти дневно“,

по-дързък от моя?

Той, който толкова държи на всичко написано от него, който мечтае да бъде литератор,

какви ли думи е избрал, за да разкаже за моето смущение, за тялото ми, тъй жадно желаещо неговото, за вагината ми, навестявана от всевъзможните предмети, които ми бе подарил,

вместо самият той да проникне в нея?

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от мен)

Очевидно виновникът беше неоткриваем. Търсих го навсякъде, но всеки път ме отпращаха в другия край на къщата. Всъщност това нямаше значение. Вече знаех достатъчно.

Непрекъснато се носеше веселият глас на входния звънец и процесията от всевъзможни доставчици се точеше безкрай: ястия, цветя, бутилки, сервизи, покривки и салфетки, пиротехнически материали и пр.

Докато прекосявах хола, на път към спалнята, за мен при-стигна пратка от съвсем друг характер:

- Ето ме и мен!

Пременена с най-неприлично впитата от всички свои рокли, София застана пред мен, вдигнала ръце в победно V, полюшквайки ханш, за да подчертае допълнително своите форми.

- Така е, скъпа, с пълно право можеш да ме гледаш със зяпнала уста.

Застана неподвижно, вероятно в очакване да се завъртя около нея в знак на възхита! Парчето плат, което я покриваше, не само вървеше по линията на тялото й, но и беше наполовина прозрачно и по-късо от коя да е минипола в търговската мрежа. Странно бе, но може би благодарение на цвета екрю общото впечатление не бе толкова вулгарно.

- Мамка му! Да не би да си търсиш мъж или какво?

- За мъж не знам... Но ми се струва, че нея вече я открих!

Нямаше нужда да уточнява. Познавах достатъчно добре София с нейните приумици, за да разбера за какво говори: това бе идеалната рокля, притежаваща необикновена притегателна сила за силния пол. Съвършен капан за мъже.

Кимнах в знак на одобрение и пресилено я насърчих с поглед.

- Така изглежда. Остава само да залепиш тъканта върху кожата си, инак не виждам как би могла да бъде по-тясна. Откъде изрови това чудо?

- Сред старите дрешки на Пеги. Няма да повярваш, но тя се канеше да я хвърля!

- Я почакай, та Пеги е същинска скумрия... Нейните дрехи са с два номера по-малки от твоите.

- Е, да де! Точно!

Това сякаш обясняваше всичко.

- Да не си въобразяваш, че си завъртяла главите на мъжете, като си носила дрехи по мярка?

- От тази гледна точка имаш право...

Тя ме дари с ослепителна усмивка, способна да заличи всички неприятни преживявания от миналата нощ.

- Това не е толкова важно. А ти няма ли да ми покажеш друга една рокля?

Помъкнах я на горния етаж, но тя непрекъснато спираше, захласната от великолепния декор, който разкриваха пред погледа й полуотворените врати:

- Ти ми говореше, че този дом бил същински дворец, но чак такъв лукс не си бях представяла!

Свих рамене, сякаш за да се извиня и да й напомня, че и аз като нея съм все още гостенка на това място. По никакъв начин не бях отговорна за тази безнравствена разточителност. Когато накрая извадих от белия пластмасов калъф роклята „Скиапарели“ и внимателно я разстлах върху леглото, София едва не припадна.

Когато се съвзе от смайването, ме удостои с една от онези фрази, в чийто шеговит тон добрите чувства неизменно вземаха връх над завистта и огорчението:

- Напомни ми в следващия живот да се омъжа за милиардер. Окей?

- Не се притеснявай - засмях се аз. - Непременно ще ти напомня.

- Сега ли ще я облечеш? - запита ме тя с жаден поглед.

Втренчих се в нея за секунда, а широката ми усмивка стана съучастническа, за да припомни общите ни лудории, когато бяхме студентки.

- Една минута... Сетих се нещо.

Изтичах до дрешника и донесох оттам няколко макари конци, комплект игли и няколко разноцветни парчета филц.

- Я чакай... Да не откачаш?

Веднага бе разбрала намерението ми. Добре познаваше хрумванията ми на любителка-шивачка.

- Такава ли ти изглеждам? - погледнах я предизвикателно аз, опитвайки се да вдяна непокорния розов конец в иглата.

- Мамка му, Ел, да не си си наумила да преправяш сватбената си рокля? Ти сериозно ли?

- Хм... Значи, и двете сме наясно, че е прекалено сериозна като за моя вкус.

София направо се задъхваше от изненада и възмущение. Дори протегна ръка с намерение да ми попречи да извърша подобно светотатство.

- Имаш ли представа колко струва подобна рокля?

С една дума, сама не знам какво ме бе прихванало в този момент. Най-простото и удобно

обяснение, които ми хрумна, бе: да бъда себе си.

- Ами да, точно затова... - махнах уклончиво аз. - Проблемът е именно в това, че знам колко струва.

Не бях сто процента сигурна. Тогава не бях, а и до ден днешен не съм сигурна дали се нуждаех от някакво оправдание за това, което се канех да извърша. Просто исках да направя тази броня от коприна и бродерии по-приятна. Да прибавя малко цвят, моите цветове, за да забравя на кого тази дреха е служила за погребален саван.

Интуиция: нашите фантазми са като декоративните парчета плат, които красят моите

рокли.

Поставят ги тук или там, върху реалността на нашите пориви, за да им придадат колорит, да скъсат с монотонността. Благодарение на тях преправяме по наш вкус сексуалността си.

Примери за подобни платки: уста, впита във вагината ми; мъжки торс, долепен до задника ми; език, който ме ближе отгоре надолу, сякаш за да ме измие...

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от мен)

Действайки ловко с ножицата и иглата, набързо изфабрикувах цяло поле от диви цветя, на които нарочно придадох груб вид и ги закрепих върху плата с колкото се може по-видим шев.

София бе изгубила ума и дума, без да смее да ми попречи в пъкленото дело, с което се бях захванала.

- Не се ли боиш какво ще каже Давид?

- Да се боя ли? Не... Вече от нищо не се боя - отвърнах с едва доловима сянка на колебание.

Докато работех яростно с иглата, й разказах за вече доказаното съучастие на Арман в игрите на братята Барле и интригите им, достойни за крими роман. Като знаех това, вече можех да вложа на свой ред малко фантазия и бунт в съвършения сценарий, който със своята неумолимост би могъл да ми отреди съдбата на Орор.

- Сега ми стана ясно откъде Луи е знаел всичко за мен, преди още да се запознаем. Разполагал е с двама шпиони на място!

- И какво толкова е узнал? - полюбопитства София.

- Дори не можеш да си представиш. Подробности, които човек споделя само в леглото.

Тя бе способна да разбере и да приеме и най-извратените неща, но и за нея имаше известни граници и морал. Сред тях беше тайната на личния живот.

- Искаш да кажеш, че Давид е стигнал дотам да му описва как се чукаш?

- Като имам предвид някои от нещата, които ми е писал...

Направих равносметка на всички съкровени тайни, споделени с Давид, и ако не той беше източникът, предпочитах да не знам откъде Луи се е сдобил с тези сведения, за да ги прочета по-късно в тефтерчето си: как открих секса, първият ми път, предпочитанието към кучешката поза, изключителната ми чувствителност дори към най-слабите миризми, моите „Не“, а не толкова „Да“ по време на оргазмите...

- ...не може да има никакво съмнение.

- Гнъс! - възмути се съвсем по момичешки София.

Изкикотихме се тихичко, заболи носове в пищните вълни коприна.

Скоро приключих с майсторенето. София не се осмели да направи никакъв коментар, защото знаеше, че изобщо не ми пука от нейното възмущение. И тогава, също в деня, когато Давид ме бе обладал върху масата в трапезарията и когато сам или почти сам ме бе докарал до оргазъм, аз се плъзнах в чудната рокля.

- Ау! Просто: ау! - възкликна тя, ококорила красноречиво очи. - Не знам дали моята рокля може да накара някого да ме изнасили... Но твоята определено може да накара кой да е мъж да се ожени за тебе.

Засмях се сдържано на забележката й, когато мобилният ми телефон заподскача върху леглото, където го бях захвърлила, преди да се захвана за работа. Кодът показваше повикване от телефонна централа.

Под вторачения поглед на София, която ставаше все по-напрегната по време на проведения от мен странен диалог, аз се задоволих да отговарям едносрично в знак на потвърждение.

- Болницата ли беше?

- Да... - отвърнах аз.

- Значи...

Краят. Свършекът. Заключението. Пределът. Последната спирка, отредена на всекиго от нас и в случая на точно определена жена. Изборът пред нея беше огромен и именно поради това така и не го произнесе.

Оставих мобилния на леглото, сякаш дебелата покривка би могла да го погълне, и заедно с него лошите вести.

- Не, все още не е свършило... Но тя иска да ме види на всяка цена. Трябва да отида.

- Искаш ли да дойда с тебе?

- Не... Не, остани при Арман. Ще има нужда от помощта ти, ако се наложи гостите да чакат.

- Окей. В колко часа трябва да пристигнат?

- На обяд. За аперитива.

Нахлух първите попаднали ми леки обувки и без да кажа нищо повече, се втурнах по стълбите, последвана от София:

- Хей? Няма ли да предупредиш Давид?

- Ти го направи! - подхвърлих й през рамо.

- Та той дори не ме познава!

Безпомощният й вик не възпря моя устрем. Изскочих навън, спуснах се на запад по улица „Тур де Дам“, а обувките ми тракаха по асфалта като върху кожата на там-там, като всеки удар разцепваше главата ми като прогнил плод.

Знаех, че най-близката стоянка за таксита се намира пред църквата „Сент Трините“. Там ме очакваше бяло „Пежо“ с чернокож шофьор, провесил ръка през широко отворения прозорец, а отвътре се носеше грохотът на репортаж от „Формула 1“. Откара ме до болницата „Макс Фурестие“ толкова бързо, сякаш караше болид.

По коридора на Онкологията човек можеше да види смъртта във всякакви проявления: мършави лица без коси, болни в пижами, мъкнещи след себе си стойка за преливане, с вид на хилядагодишни, изтощени сестри, изглеждащи не по-добре от пациентите... Всички бяха тъй заети, че никой не обърна внимание на странното ми облекло, нито на нахлуването ми в стаята на мама извън времето за свиждане.

Аз виждах само нея, още по-отрупана с всевъзможни тръби, отколкото предишния път. Потрепването на клепките, макар и слабо, показваше, че е будна. Придърпах стола до леглото и се наведох над тялото, което скоро щеше да я предаде.

- Мамо... Мамо, аз съм, Ел.

Ново потрепване на клепките в знак, че ме е чула. В този момент не се нуждаех от лекар, за да определя диагнозата: излизането от комата бе само прелюдия към окончателното слизане от сцената. Този път завинаги.

Никога нямаше да видим заедно Америка. Нямаше да опитаме невъзможното отвъд океана. Пътешествието приключваше тук.

- Виждам, че ме чуваш, но можеш ли да говориш?

Нейното „да“ бе толкова слабо, че напомняше по-скоро бълбукане в някоя от торбичките за преливане.

- Приближи се - помоли ме тя с движение на устните, тъй като нямаше достатъчно дъх, за да го каже на глас.

- Беше Луи...

Дори пред прага на смъртта бе произнесла името на човека, който ме бе подложил на толкова мъчения - възбуждащи, вълнуващи мъчения. Човекът, за когото нито веднъж не бе споменала пред мен и с когото бе поддържала тайни връзки.

- Какво има, мамо? Какво ти е сторил той?

- ...Той ми подари това.

Едва тогава обърнах внимание на двата огромни букета и кутията шоколади, която заемаше цялото шкафче. Ясно ми беше, че признанието й не се отнася само за тях и че тя разкрива кой през цялото време е бил анонимният дарител, отрупал я с всевъзможни подаръци.

- Знам... Само че как ти...

Тя постави върху устните ми изтънелия си, безплътен показалец, за да ме накара да млъкна. За да ми покаже, че моите въпроси са излишни и тя ще ми даде повече отговори, отколкото бих могла да очаквам.

- Той сам ги донесе...

- Искаш да кажеш, днес?

- Не. Всеки път.

- Луи? Идвал е при теб в Нантер?

Подобна мисъл никога не ми бе хрумвала. За мен бяха неочаквани и телефонните разговори между двамата. Ала Луи да ходи на посещение при Мод Лоран, в малката къща в Нантер... Това за мен бе направо непонятно.

Тя кимна.

- Често ли идваше?

Случи се нещо странно. Тя бегло се усмихна и тази усмивка превърна изпитото й лице на

агонизираща в сияйна икона.

Същевременно полагаше неимоверни усилия, за да може да ми отговори.

- Почти всеки ден. А когато нямаше възможност, ми се обаждаше по телефона.

Прословутите телефонни разговори, уловени от Фред. При спомена за тях тя сякаш се отърсваше от болката, която през цялото време я хапеше като зло куче.

Безспорно беше, че колкото и тъмни да са били замислите на Луи, той последен бе вдъхвал сили на мама, носил й бе радост, която дори аз не бях неспособна да й доставя. Това ми се струваше тъй абсурдно и несправедливо, че хапех отвътре устните си, за да не избухна.

- Мамо... Ще ти задам много важен въпрос: откога Луи ти идва на гости? Спомняш ли си?

- Да, да... Може и да умирам, но не съм луда! - със сетни сили възнегодува едва чуто тя. -Трябва да има три месеца оттогава. Може и повече...

Тоест вероятно още преди първата ми среща с Давид, по време, което определях като „период на сближаване“. Веднъж открили в мое лице подходящия екземпляр, двамата братя Барле бяха пристъпили към предварителна обработка на Мод, София, Фред и пр., които съставляваха моето най-близко обкръжение. По този начин никой от тях нямаше да се противопостави на сродяването ми с тяхното семейство и оставаше само тази пъклена двойка да ме обсеби.

Това обаче не обясняваше упорството, с което Луи бе посещавал мама. Тя очевидно е била поласкана от тези знаци на внимание. Ала какво удоволствие бе получавал този денди от общуването с нея? Бедна старица от предградията, тя олицетворяваше всичко онова, което този естет и при това еротоман, би трябвало да отбягва. Защо е играл тази роля повече от необходимото?

- Защо никога не си ми споменавала за това?

- Той не искаше. Беше си наша тайна. Като статите.

- Щатите? - поправих я аз.

- Да. Предвиждаше се да ме придружи там - заяви тя гордо, доколкото успя с изтънелия си глас.

Помислих си, че бълнува, че това е вторичен ефект от морфина и палиативните грижи, от течностите, които се вливаха във вените й през всички тези прозрачни тръбички.

- Сигурна ли си?

- Погледни в чантата ми...

Тя посочи ниската масичка от другата страна на леглото с помътнели, прорязани от спукани капиляри очи, чийто вид не предвещаваше нищо добро.

В кожената чанта имаше малко предмети и без мъка открих червено-бяло-син плик с изображение на планисфера. Вътре имаше не един, а два билета за отиване и връщане до Лос Анджелес за двайсети юни в бизнес класа.

Нежеланието й да я придружа сега ми се явяваше в съвсем различна светлина. Вече не ставаше въпрос за скромност или за самопожертвователност на мама заради единственото й дете. Моят палач и мама толкова се бяха сближили, че тя упорито бе крила всичко това от мен. Благодарение на него за момент си бе възвърнала лекотата на своите двайсет години и бе открила тайната градина, за която се полагат грижи само през изпълненото с илюзии детство.

Дори само за това би трябвало да му бъда признателна.

Тя така шумно си пое въздух, че ме хвърли в тревога, след което промълви с последни сили, изтощена от нашия разговор, колкото и кратък да беше той:

- Струва ми се, че той също много те обича...

Не знаех какво да отговоря. Ето защо зададох един последен въпрос:

- Той ли ти каза това?

Вече не можеше да произнесе нито дума, защото с нея щеше да изпусне сетен дъх. Ето защо само едва доловимо кимна утвърдително.

- Кога?

Отново очите й ми посочиха отговора: все още съвсем свежите цветя, непокътнатата кутия шоколади... Снощи всички тези неща все още не бяха в стаята й. Посланието беше ясно: това бе станало днес. Тази сутрин. Може би дори тъкмо преди моето пристигане.

След това погледът й се спря върху моята рокля, която сякаш едва сега забеляза и огледа, доколкото й позволяваха силите.

- Толкова си красива... - промълви тя. - Луи сигурно много се гордее.

Не реагирах на грешката в името. Или може би това не бе грешка. Може би по свой начин подкрепяше избора, който постепенно назряваше в мен. Даваше ми своята благословия.

Взех главата й между дланите си и сгуших нос в пазвата й, превърнала се в костелива вдлъбнатина, покрита със сива суха кожа. Въпреки острия мирис на почистващи препарати и лекарства успях да почувствам нейния парфюм с уханието на роза. Или може би си въобразявах? Дълго останах така, черпейки упование от тази близост, без да мога да се наситя, аз, дъщерята, получила толкова много и дала толкова малко. Дори през последните седмици, когато бях заета да градя едно измамно щастие...

През цялото това време редом с нея е бил Луи. Той й бе върнал радостта от живота, откъсвайки я от зловредното влияние на болестта. Благодарение на него устата й не е била толкова пресъхнала, световъртежът - не толкова силен, пристъпите на немощ - по-лесно преодолими.

Той завинаги щеше да остане за нея като добрия дух, дал й подкрепа в последните й дни.

Мама присви няколко пъти очи, сякаш за да привлече вниманието ми. Или може би бе просто рефлекс, една от онези мускулни контракции, които предвещават окончателния край?

С леко прищракване катетърът освободи нова доза аналгетик, която според мен дойде тъкмо навреме. Върху монитора кривата на сърдечната дейност си оставаше нормална. Въпреки това чувствах, че се отдалечава от мен и е на път да изгуби съзнание. Никой не би могъл да каже дали за последен път ще дойде на себе си, преди всичко да приключи. Лицето ми почти докосваше нейното, но въпреки това зениците й ме отбягваха, плъзгаха се постепенно вляво, докато клепките й се спускаха. Какво ли бе искала да ми каже?

Огледах стаята наоколо, сякаш я виждах за пръв път. Всичко наоколо беше празно и жълтеникаво-бяло. Като се изключат подаръците на Луи, единственият предмет, който привличаше вниманието, бе розовата вълнена жилетка, която доктор Пулен вероятно бе грабнал в бързината, докато са качвали неговата пациентка в линейката.

Имаше само един полуотворен шкаф-закачалка. Едва не паднах от стола, когато забелязах

пакета, който заемаше почти целия горен рафт.

Сребрист пакет. Очевидно оставен специално за мен от Луи.

Залитайки, все пак успях да се надигна и да взема пратката от захабената талашитена поставка. Нетърпеливо разкъсах с нокти опаковката. Върху двойния пласт сребриста хартия имаше само една картичка с обичайната повеля:

9 - Фантазмите му ще последваш

Какви фантазми? И преди всичко чии?

Оставих картичката на леглото, малък бял правоъгълник, който се открояваше върху жълтия чаршаф, и вдигнах разделителния лист. Онова, което открих отдолу, толкова ме изненада, че за няколко секунди се вкамених. Вдигнах малката купчина снимки и, затаила дъх, започнах да ги разглеждам една по една, като се стараех да не пропусна нито една подробност, борейки се с желанието час по-скоро да мина на следващата.

Още първата от тях, направена пред стълбите на някакво кметство, може би в Динар, в деня на сватбата на Давид и Орор, пробуди у мен усещането, че до този момент съм била сляпа и едва сега проглеждам. Върху пожълтялото картонче пред мен изникна най-сетне истината. Дали не бе по-добре никога да не я бях виждала, нищо да не бях научавала?

Би трябвало с всяка следваща снимка чувствата и изненадата ми да се уталожват, но се случваше тъкмо обратното. Колкото по-ясно виждах Орор такава, каквато е била, такава, каквато бе живяла - под ръка с Ортанс на разходка край морето или излегната на плажа в бански на точки, - толкова по-очевидна и жестока, неумолима и болезнена ставаше истината, подобно на скалите, които бяха причинили смъртта й: аз бях нейна двойница. Или тя на мен. Две сестри-близначки, родени в интервал от двайсет години и попаднали под знака на един и същи палач.

И дума не можеше да става за обикновена прилика. Общи бяха не само дългите тъмни коси, закръгленото тяло, зелените очи и луничките по носа и бузите. Всяка подробност, всяка черта на лицето, извивката на клепачите, предизвикателната пълнота на устните - всичко това бе и мое, и нейно.

„Никога няма да бъда Орор“, бях си обещала аз предишната вечер в хотел „Шарм“ пред Луи, който тогава бе в моя власт. А в действителност съм била такава от мига, когато съм била открита в картотеката на „Нощни красавици“ от Давид или може би от Луи или Ребека... И през всеки от следващите етапи: необикновената среща с Давид, предложението за брак на шлепа... Включително и през онези моменти, когато съм се чувствала като обикновена топка за тенис, подхвърляна от ракетите на двамата братя.

На последните три снимки Орор носеше рокля с разкроена пола до над коляното, чиято кройка и едрите пролетни цветя напомняха по поразителен начин модела, който гардеробиерката от БТВ бе избрала за премиерата на моето предаване. Дали предварително е била инструктирана от Давид? Или това е било случайно съвпадение, което оправдаваше импулсивната му реакция и свалянето ми от ефир?

Седемнайсет години, за да открие нейния съвършен клонинг. Без съмнение много кандидатки са били скъсани на изпита при Давид. Преди мен. Преди да се появя аз, призракът на друга жена, палимпсест на история, различна от моята, която бяха решили да ми припишат.

Само че аз не бях по-съвършена от Орор, от лудата Орор, от недосегаемата и фригидна Орор. И в този момент на сцената бе излязъл Луи. Неговата мисия бе да заличи чистия спомен за светицата и да ме превърне в пълнокръвна, чувствена, изпълнена с желания и оргазми жена, за разлика от оригинала, обитавал свят от страдание, лишен от всякакви наслади. Такъв бе смисълът на обучението, което от среша на среща той се бе заел да осъществи. „Това, което правя, е да изваждам на бял свят“, бе признал той в припадък на откровеност. Да извади на бял свят безкрайната палитра от достъпни за мен наслаждения, съхранявайки ме непокътната за своя по-малък брат. Ето защо нито веднъж не проникна в мен. Ето защо през цялото време бе съхранил дистанцията между учителя и ученичката.

Последната снимка отново предизвика у мен шок. Беше направена в галерията „Соваж“ вечерта, когато Луи се бе появил там. Нямах представа, че фотоапарат е могъл да улови този миг. Двамата бяхме лице в лице. Гледахме се съсредоточено, водени от онова странно напрежение, обзело и двама ни. Това далеч не бе най-приятният от споделените с него спомени. И въпреки това, увековечен по този начин, той ми действаше като вълшебен проявител, който с всяка изминала секунда действаше върху сребърните соли на паметта ми: Луи, който се бе грижил за моята майка; Луи, който бе помогнал на София да оцелее в най-критичния за нея момент; Луи, който бе спасил Фред от безработицата; Луи, който бе вписал моето име в чертите на града... Луи, който, въпреки възложената от брат му мисия, ме бе закрилял като ангел-хранител в тези неспокойни времена.

Луи, който, по думите на Ребека, бе правил всичко заради мен. Само и единствено заради мен. Въпреки брат си.

- Добре ли сте, госпожице?

Сестрата, която ме срещна по коридора, залитаща, изгубена като някакво малко момиченце в сватбена рокля и снимки в ръка, ме хвана неподготвена. От очите ми струяха сълзи без ридания и хълцания. Едри сълзи на облекчение. Преди да напусна стаята, се бях сбогувала с мама възможно най-нежно, дълго я бях целувала по челото и бузите. Нищо повече не можех да направя. Нямах сили да присъствам на продължението. Бях притворила все още топлите й потрепващи клепки над очите, в които малко по малко гаснеше светлината, две мъждукащи пламъчета, които смъртта не бързаше да духне.

- Добре ли сте? - настойчиво повтори сестрата. - Искате ли да поседнете? Да ви донеса чаша с вода?

Какво можех да й отговоря? Че съм на път да изгубя мама и едновременно с това да спечеля любовта? Че трябва да оставя нея в плен на страданието, за да се отправя към любовните селения? Че най-сетне тялото ми бе в пълно съгласие със сърцето? Че най-сетне ще мога да дам воля на онова чувство, което за пръв път бях изпитала по време на нашите разходки, но също така, макар не толкова ясно, при срещите ни в „Шарм“? И че колкото по-ясно се очертаваше пред мен действителният портрет на Луи, тъй неочакван, тъй различен от циничните му маски, и при това тъй сходен с онзи, който Ребека ми бе описала, толкова повече се разсейваха съмненията ми?

Бих могла да не й кажа нищо. Или да дам банален отговор в рамките на сегашния момент.

Вместо това избрах друго време. Друга гледна точка.

Върху мокрите ми от сълзи очи се появи нежна усмивка.

- Благодаря. Ще бъде наред... Сега вече всичко ще бъде наред.

Ала това съвсем не беше сигурно. Бях нищо и никаква раздърпана младоженка, с обляно в сълзи лице, която се лута по вонящия на белина и етер коридор, блъскайки се от стена в стена като стоманената топка на флипер тъкмо преди да бъде изхвърлена. Готова да поеме към новия си живот...

...А при това толкова неуверена. Готова всеки момент да се строполи върху зеленикавия линолеум на пода. Неспособна да види по-далеч от този изпълнен с болка момент.

Анабел = Орор. Просто уравнение, което така и не бях в състояние да осъзная, а още по-малко да приема.

Ами ако това последно признание в картинки на Луи бе поредната му хитрост? Ами ако встъпвах в последната фаза на съставения от Давид план, който брат му, по неизвестни за мен причини - може би от чувство за вина? - бе изпълнил до последната подробност?

Същевременно вече бях съзряла върху лицето му онази искреност, която той не бе в състояние да контролира, малката вдлъбнатина, подхранваща надеждите ми: трапчинката. „Има още нещо“, бе промълвил той предишната вечер, докато аз излизах от стаята. Още нещо, което да ми каже, да ми покаже... или да ми наложи?

Чакащите на спирката на автобус 378 изобщо не обърнаха внимание на странното ми облекло и разстроения ми вид, помъкнали тежките пазарски чанти или заети със собствените си грижи. За тях някаква парцалива младоженка, която се качва в автобуса, си беше съвсем в реда на нещата. Това бе предимството на бедните квартали: всеки с болката си. Личната мъка се намираше под закрилата на вежливото безразличие.

Най-сетне автобусът пристигна и малката група се скупчи пред двойната автоматична врата, която се отвори с шумно съскане.

Бях тръгнала толкова набързо, че не бях взела със себе си нищо, освен ключодържателя и пакетче носни кърпички, които вадех една по една, за да трия от лицето си сълзи и грим. Таксито на отиване бе за сметка на БТВ. Но ето че се оказах съвсем неподготвена, когато шофьорът, мъж с бръсната глава и обеца на дясното ухо, ме попита:

- Вашият билет, госпожице...

- А, да... - смотолевих аз.

Започнах да ровя в чантичката си, изпуснах ключовете, които със звън паднаха в краката на напиращите да се качат, готови да ме стъпчат. Наведох се да ги взема, но в този момент нечия ръка ме накара да се изправя.

- Всичко е наред, тя е с мен.

Обърнах се и зърнах лице, което вече бях виждала някъде.

- Супер. Поздравления за младоженката - подхвърли иронично шофьорът. - Но все пак не може да пътува без билет.

Непознатият, среден на ръст брюнет и облечен с небрежна елегантност, бързо бръкна в джоба на джинсите си, извади монета от две евро и я тракна на гишето. Изглежда, заядливият шофьор го бе подразнил.

- Ето. Така добре ли е?

- Рестото - задоволи се да отвърне шофьорът. - И билетът.

Моят спасител пое малкия картонен правоъгълник с магнитна лента, прокара го през автомата вместо мен и ме отведе до една седалка, където се отпуснах, без да кажа нито дума, вперила поглед в безкрайната редица мизерни къщи и сиви блокове. Автобусът потегли. Огрян от слънцето, този участък от предградието, притиснат между големите жилищни комплекси, промишлените зони и безкрайните плетеници на магистралите, излъчваше някаква мрачна поезия.

- Не можете ли да ме познаете? - запита ме с плаха усмивка изпратеният сякаш от Провидението мъж.

Вгледах се в него, след което откровено си признах:

- Не... Не се сещам.

- Бертран Пасадие. Преди известно време разговаряхме в метрото.

Оттогава бяха минали няколко месеца и случката се завръщаше в паметта ми като в мъгла. Какво би могъл да прави този човек тук в четвъртък по обяд? Дали беше в отпуск, или на половин работен ден? Може би си бе взел свободен ден, за да посети близки? Така или не, изобщо не ми пукаше.

- Възможно - признах аз.

- Не, напълно сигурно е, много добре си спомням. Канехте се да се местите в Париж.

Не отговорих. Какво бих могла да кажа? Как да обясня небивалото крушение от последните седмици? Как да споделя с него руините, в които се бе превърнал моят живот, но сред които, край смъртния одър на мама, бе покълнала надежда?

- Вярно - потвърдих най-сетне аз. - Само че сега се връщам в Нантер.

- Така ли? Само че вашата рокля...

Той я посочи с изпитателен и престорено изумен поглед.

- Просто дегизировка.

- Аха. И аз се чудех...

Без съмнение клетият младеж непрестанно се намираше с една обиколка зад моите истини и лъжи.

Бръкнах в джобчето на чантата и установих, че мобилният ми е останал в брачната стая, която никога повече нямаше да ми послужи.

- Имате ли мобилен телефон? - запитах го аз, като вперих все още мокрите си от сълзите очи.

- Да. Разбира се.

- Ще можете ли да се обадите заради мен?

- Искате да кажете вместо вас?

- Точно така.

Той извади от джоба на якето си смартфон последен модел и ми го подаде в знак на любезност.

- Не предпочитате ли вие да го сторите?

- Не... Не, не предпочитам.

Нямах никакво желание да слушам мъмренето на Арман, заглушавано от глъчката на гостите, които нетърпеливо го преследваха, или виковете на ядосания Давид, докато се опитва да изтръгне слушалката от ръката му.

Продиктувах номера на дома Дюшеноа на смутения Бертран Пасадие, който предпазливо задържа пръст над зеления бутон.

- И на кого се обаждам?

- Без значение... На хората, у които живях в Париж.

- И какво точно искате да им кажа?

- Кажете им, че се обаждате от името на Орор...

Според мен посланието бе съвършено ясно. Така Давид щеше да разбере, че знам всичко. Така маските щяха да паднат и всички щяха да научат кого всъщност Давид вижда в мое лице: лицето на друга жена. Лицето на покойница, единствената госпожа Барле. Негова съпруга до живот. Или по-скоро до смърт.

- ...Орор, така ли се казвате? - запита моят съсед с усмивка, която би трябвало да бъде прелъстителна.

- Да - излъгах аз. - Кажете, че Орор ще прибере нещата си в Нантер... Кажете им също така, че няма повече да се върне.

- Сигурна ли сте?

Помрачня, съзнавайки драматизма на ситуацията, която до този момент му се бе струвала като щастливо съвпадение.

- Да.

- И ако някой поиска да разговаря с вас?

- Кажете му... че не съм до вас. Че просто сте натоварен да предадете думите ми.

Той кимна в знак на съгласие и повтори буквално всяка моя дума. Тъй като от слушалката се чуваше врява от гласове, която постепенно се засилваше, му дадох знак веднага да затвори, слагайки край на истерията и опитите да ме върнат. Междувременно автобус 378 ме отнасяше все по-далече по скоростната лента, докато бягайки от проблемите си, шофьорът упорито натискаше газта.

- Там, където се обадих - запита събеседникът ми с любопитство и съчувствие... - Там е вашата сватба, нали?

- Да, беше. Само че всичко това вече няма никакъв смисъл.

- Толкова ли сте уверена?

За пореден път не знаех какво да отговоря. Не бях сигурна в нищо. С изключение може би на инстинкта за оцеляване, който ме отнасяше колкото се може по-далече от улица „Тур де Дам“.

Лесно бих могла да си представя объркването, което оставям след себе си. Давид, не на себе си от гняв. Огорченият Арман. София, принудена да дава обяснения за моето отсъствие. Стъписаните гости, които все още не могат да повярват в този сценарий като на кино, колебаещи се дали да се оттеглят учтиво, или да започнат да утешават унизения младоженец.

Вероятно обслужващият персонал, нает за деня, вече прибираше храната, напитките и десертите. Вероятно цветята вече вехнеха от възмущение във вазите, водата в които така и не бе успяла да застои. Сигурно вече всеки бе преминал към обичайните слова, обещавайки подкрепа, която никога няма да даде, и бърза да избяга от мястото на бедствието от страх да не прихване инфекцията. Има нещастия, които хората смятат за заразни.

Когато слязохме на последната спирка заедно с останалите пътници, моят самарянин от обществения транспорт ми подаде визитна картичка от евтин картон, каквито се поръчват по Интернет със стотици:

- Вземете, никога не се знае. Ако искате да поговорите с някого. За каквото и да било.

Поех я и щом той зави зад аптеката на ъгъла срещу гарата, я хвърлих в първото попаднало кошче за отпадъци. Вече нямаше да имам нужда в живота си от Бертран Пасадие, нито от Фред или от Давид.

Дали Бартран Пасадие е мастурбирал, мислейки си за мен през изминалите седмици? Не, същинският въпрос е: колко пъти е мастурбирал, мислейки си за мен? Дали му е било по-приятно, отколкото с други въображаеми партньорки или с кучките, които без всякакво

съмнение гледа по Интернет?

След като природата ни е създала такива, би трябвало да ни снабди със специален детектор, нещо като еротична кристална топка, способна да предсказва от първия момент

дали ще спим с този, който ни е привлякъл. Колко разочарования би ни спестил той? Колко напрежения, конфликти, може би войни щяха да бъдат избегнати благодарение на една такава играчка? Колко време и енергия щяхме да съхраним, за да ги посветим на по-благородни каузи? Ала вместо това животът ни минава в преследване на по-красиви и по-

секси от нас...

(Ръкописна бележка от 19 юни 2009 г., съставена от мен)

Когато се прибрах у дома, празната и тиха къща ми направи странно впечатление. Със сигурност занапред аз единствена щях да влизам тук. Макар да бях пораснала в нея, се чувствах като някаква натрапница сред вещите на мама, купчина прашни вехтории. Във всички стаи все още се усещаше мирисът на изгоряло. Никой не се бе погрижил да проветри след спешното заминаване за болницата.

В дневната, редом с мемориала, в който всички снимки бяха посветени на мен, открих останките от подаръците, които Луи лично бе носил. Всяка кутия с панделка бе благоговейно съхранена, въпреки че съдържанието й липсваше. Ореховки, калисони от Екс, желирани бонбони... Разгледах всичките, като от време на време схрусквах някой останал вътре сладкиш. Не можех да се реша да ги почистя, да си представя, че тъпча в десетина пластмасови торби за смет всички тези предмети, белязали живота на мама, а след това ги захвърлям в кофата на улицата.

Моята стая - дори не си спомнях кога съм влизала в нея за последен път... Вниманието ми бе привлечено от смачкана на топка сребриста хартия в кошчето, която блестеше под лъчите на обедното слънце, подобна на паднал от тавана стъклен абажур. Присъствието й тук ми се стори странно и нелепо. Навремето мама би се погрижила да я махне оттам при първото седмично почистване. Ала напоследък бе вършила само най-необходимото и едва ли бе имала сили да се качи до горния етаж.

Звънът на стационарния телефон до входната врата ме изтръгна от тези тягостни мисли. Поколебах се дали да сляза и да се обадя. След две иззвънявания той спря, само след три секунди последваха още две и така нататък: това бе условният ни сигнал със София. Бяхме се уговорили да прибягваме до него при спешни случаи.

- Софи?

- Аз съм. Нямам много време.

- Все още ли си там?

- Да. Е, излязох за малко на улицата, но Давид не ме оставя на мира.

- Съжалявам...

- Няма за какво, кълна ти се. Този тип е сбъркан. Откакто твоят човек се обади на Арман, той измъчва всички наоколо. Заяде се с персонала. Изгони всички, които се опитваха да му попречат да преобърне масите...

Трудно ми бе да си го представя до такава степен необуздан. И въпреки това...

- Все пак има защо да е ядосан - признах аз.

- Затова ти се и обаждам: той знае, че си у дома. Ще дойде да те търси.

Винаги можех да се барикадирам, както бяхме постъпили с мама, за да се предпазим от пияния и побеснял в своята безпомощност Фред. Разчитах Давид да намери други средства за убеждение от яростните удари по остъклената входна врата. Дали нямаше сред приятелите му високопоставени служители в полицията?

- Благодаря ти, Софи.

- Няма защо. Просто изчезни оттам.

Имаше право: трябваше веднага да се махна. Не биваше да чакам свада, която непременно щеше да завърши в моя вреда и от която не се надявах да излезе нищо добро. Истината беше у мен, върху лицето ми, върху чертите, които го връщаха в миналото. Към тяхното минало.

- Между другото... Там ли е Луи?

- Не, вълкът, изглежда, още е в гората.

При други обстоятелства подобно сравнение би ми се сторило забавно, но сега просто приех чутото. Отсъствието на Луи не бе случайно. Той е подозирал, че ще открия последния му подарък преди сватбата. Знаел е какъв шок ще предизвика у мен това разкритие, а повелята „Фантазмите му ще последваш“ звучеше като ехо от снимките, които изкарваха на бял свят коварния замисъл на Давид.

Затворих и на бегом се качих по стълбите. Топката сребриста хартия все така привличаше погледа ми от своето леговище. Въпреки измамния блясък и илюзиите, които пораждаше играта на светлината върху нея, тя бе по-истинска от всички подаръци и знаци на внимание, с които ме бе отрупал Давид. Отвъд мистерията, тази хартия бе свидетелство за онова закътано мое „аз“, което благодарение на нея бях открила. Всички онези забранени преди за мен преживявания, всички неочаквани желания.

Луи няколко пъти ми бе повторил: неприличните игри, които бе измислил за мен, имаха една-единствена цел: да ме разкрият пред самата мен. Тези игри нямаха нищо общо с извратеното мислене на брат му. Не се дължаха на него, нито на любовта му към мен.

Какво чаках още, за да постъпя по същия начин? Какво би могло да ме накара най-сетне да пристъпя към действие?

Грабнах смачканата хартия, под която открих друга подобна. Опаковката от първия подарък. Именно той ми трябваше. С него щеше да се затвори кръгът, започнал десетина дни преди това. Най-сетне, на самото дъно на кошчето открих картонената кутия, която се е намирала вътре.

Знаех какво трябва да направя, преди да си тръгна. Изобщо не се колебаех кой трябва да бъде получателят на моята първа пратка и какво трябва да съдържа тя. За щастие, в аптечното шкафче в банята все още имаше няколко презерватива, останали от времето, когато бях с Фред. Взех един и го поставих в кутията. Тъй като не разполагах с картички, откъснах обикновен лист хартия от един бележник и написах върху него:

10 - На моя господар ще се подчиня

Нима най-ревностната повеля не е онази, която вярващият сам си наложи? Която сам си избере, сам запише, дори ако тя е акт на пълно подчинение... Харесваше ми мисълта, че играя по правилата на Луи. Че следвам неговия начин на изразяване, пък макар и в първо лице.

Начинанието си беше само мое.

Искам да се подчиня, искам да се разтворя, безкрайно да се подмокрям заради теб.

Искам да си измисля нови органи, нови телесни отвори, нови полови органи, за да те

приема още по-пълно.

Искам да подправя моята ДНК, за да ти предложа невиждано тяло, което никой мъж все

още не е познал. Искам да преосмисля заради теб самото понятие за подчинение. Искам да бъда не една, а много жени едновременно, за да изместя всички останали, тази, която ще пробуди звяра, която ще гали агнето, които занапред мирно ще съжителстват у теб.

(Ръкописна бележка от 19 юни 2009 г., съставена от мен)

Набързо опаковах всичко, като ми остана само да запиша името и адреса върху белия лист, който след това щях да залепя с тиксо върху колета:

ЛУИ БАРЛЕ

Поколебах се за адреса. Ала след като Луи бе предпочел да остане в сянка, той можеше да бъде само

авеню „Жорж Мандел“ № 118 75016 Париж

Ръката ми трепереше. Почеркът ми беше неравен. Въпреки това прецених, че е достатъчно четлив, за да стигне до ръцете на този, за когото беше предназначен. Ръцете, които си представях да разкъсват хартията, а след това да ме погалят, вече свободни, оставили в миналото братските задължения, съсредоточени единствено върху сегашния момент.

Нарочно не записах часа и мястото на срещата. Нима тези подробности не се разбираха от само себе си? Двайсет и два часа. Той знаеше къде.

Що се отнася до стаята, не му бяха необходими нито очите, нито разумът, а единствено паметта. И обонянието. Взех розовата вода на мама от тоалетката в нейната стая, където винаги я оставяше, и щедро напръсках пакета. Роза като замъка Малмезон. Роза като Жозефин. Роза като уханието на тази жена, която е желаела само и единствено Бонапарт.

Времето летеше, опасността наближаваше. Все пак трябваше да запиша още нещо. Върху хвърчащ лист надрасках на един дъх и без поправки следните редове:

Давид,

Никога не можем да анализираме докрай мотивите, които ни карат да споделим живота

на един мъж или една жена.

Боя се, че в твоя случай и по отношение на мен тези мотиви са ти напълно ясни.

Не желая да бъда друга жена, пък макар и тази, в която ти си лудо влюбен, пък била и оформена без „недъзите“ на онази, която замества. Противно на онова, което чу Арман по телефона, аз към Анабел, Ел и в никакъв случай Орор. Обвивката ни може и да е една и съща, но сърцата ни са съвършено различни. Искам просто да живея. Искам просто да се

наслаждавам на всеки миг.

Оставям те да продължаваш да дириш нейната душа и се надявам от своя страна моята да

изпита всички възторзи на този свят.

Прости ми предварително, ако бъдещият ми избор те нарани. Да сметнем, че с тебе сме

квит.

Целувам те.

Ела

Поставих бележката в плик американски формат. Изпод роклята измъкнах една снимка на Орор, която бях пъхнала под ластика на слиповете си, и също я сложих в плика. Запечатах го и го оставих на видно място върху мушамата на масата в дневната. Убедена бях, че Давид при всички случаи ще го открие.

Набрах с шайбата на стария телефон номера на куриерската служба към групата „Барле“, изненадана, че не съм го забравила.

- Добър ден, аз съм Анабел Лоран от БТВ.

- Добър ден, бихте ли ми припомнили вашия клиентски код, ако обичате?

- Да, осемнайсет нула шест.

Естествено, сама бях избрала кода. Датата на рождения ми ден. Датата на същия този ден. Осемнайсети юни. Денят, когато едно телефонно обаждане бе преобърнало моето битие.

- Чудесно. С какво мога да ви бъда полезна, госпожице?

- Бих искала да приемете една пратка от улица „Риго“ № 29 в Нантер.

- Адресът, ако обичате?

- Авеню „Жорж Мандел“ № 118, Париж, Шестнайсети район.

- Много добре. Бърза пратка?

- Да. Много бърза - натъртих аз.

- Записах. Желая ви приятен д...

- Почакайте! Възможно ли е пратката да бъде приета от улица „Риго“ № 27?

- Да, разбира се. Кой трябва да я предаде?

- Госпожа Шапюи. Лор Шапюи.

- Окей. Значи, улица „Риго“ № 27.

- Точно така. Благодаря.

Госпожа Шапюи изобщо не се учуди: нито като ме видя да се явявам пред нея в булчинска рокля; нито на размазания ми грим, потекъл на дълги черни вадички по лицето ми; нито че съм тук, след като минава тринайсет часът, тоест в разгара на сватбената церемония; нито дори на необичайната услуга, за която я помолих. Единственото важно нещо за нея бе онова, което й съобщих за състоянието на майка ми, а то оправдаваше вида ми и факта, че се намирах на нейния праг. Лор Шапюи обичаше своята съседка. Като приятелка и дори може би като сестра. Едва сега си давах сметка за това, като гледах сълзите, които се стичаха по повехналите й бузи, които малко по малко измиваха пудрата. След толкова десетилетия близост, съпроводена с мърморене и заяждания, най-накрая та даваше воля на чувствата си, сваляйки студената си маска.

Успокои ме, че ще се погрижи за колета, и веднага след това хлопна вратата, без да каже нищо повече. Без да ща, бях тласнала и самата нея към гроба.

В известен смисъл аз на свой ред излизах от гроба, в който Давид искаше да ме затвори.

Наричам се Анабел Каролин Лоран.

Ала всички ме наричат Ел. Във всеки случай всички мои близки.

Родена съм на 18 юни 1986 година, точно в двайсет и два часа.

В същия този час, на 18 юни 2009 година, в минутата и секундата на моя двайсет и трети рожден ден, влязох в стаята „Жозефин“ на хотел „Шарм“ Влязох, за да изляза от възрастта на девойката, каквато бях прекалено дълго. Влязох, за да изляза от обвивката, която ми бе станала чужда и която раждащата се у мен любов отчасти бе свалила. Най-сетне да се разделя с колебливите очертания на пълничко момиче и да стана завършената жена, която Луи бе видял в мен. Оформена, изваяна от острото длето на неговите очи и на нежните му ръце. Напуснала разпукнатия вече пашкул.

Родена за секса.

След като напуснах Нантер, през целия ден се шлях из Париж в преправената булчинска рокля, с леките обувки в ръка, боса по нагретия от силното слънце асфалт. Лятото бе настъпило няколко дни предварително. Лятото с претъпканите тераси на заведенията; лятото с оскъдните дрехи, които внезапно откриват бедрата, коремите и раменете; лятото със свалячите по улиците, които ярките лъчи сякаш са извадили от зимен сън. Докато крачех без посока, аз им позволявах да ме задирят и по този начин сякаш да откликват на блаженството, което все повече ме изпълваше. На пламъка, който щеше да се разгори в момента, когато го пуснех на воля. Съвсем скоро. Още тази вечер.

- Хей, госпожице! Ще се ожениш ли за мен?

- Съжалявам, не днес - от сърце се смеех аз.

- Хайде, като си на улицата, не се прави на уличница! Я се виж, имаш си рокля, имаш си това-онова, всичко си имаш! Хайде да ти стана съпруг! Ще ти направя куп деца.

Шегобиецът започваше красноречиво да люлее задник, хапейки устни, сякаш всеки момент ще свърши.

Най-малкото, което можеше да се каже, бе, че облеклото ми не оставяше безразлични минувачите. Заглеждаха ме не само разгонените мъжкари. За малките момиченца бях като принцеса от приказките. В очите на девойките изглеждах като шантава младоженка от някоя група за алтернативен рок. За възрастните бях просто луда, ексцентрична или дори донякъде опасна жена, поклонничка на джънк модата, с която не е добре да си имат работа. Когато ме видеха, някои от тях дори минаваха на отсрещния тротоар.

На мен изобщо не ми пукаше. Не обръщах внимание на погледите им. Бях изтощена, но ми беше добре. Изтритите ми от грапавата настилка ходила плуваха над нея, сякаш носени от въздушна възглавница или от безгрижие. Вече не ме плашеха никакви препятствия, никакви срещи, тъй като знаех към какво съм се отправила. Към пълното и безусловно щастие. На моменти се сещах за мама, но веднага си припомнях утешителните думи, които самата тя би ми отправила, как самата тя би ме насърчила да следвам щастието си, да живея живота си и да не мисля толкова за неизбежния й край.

От мелничката за кафе в кухнята бях взела няколко банкноти по десет евро. „Парите за спешни случаи“, както казваше мама. Те ми стигнаха за няколко пенливи коктейла „Монако“ и лека закуска на бара в едно бистро.

Самото бистро бе със старо обзавеждане и затова никак не се учудих, когато открих зад тезгяха телефон с шайба. Стопанката, петдесетгодишна жена с червени коси, ми го подаде с усмивка.

- Вземи, красавице! Разполагаш с пет минути, за да му кажеш „Не“.

- Аз веднага бих казал „Да“! - изръмжа раздърпан пияница от другия край на лъскавия бар. -Симон, я скивай каква кокошчица! Напомня ми моята Вероник...

- Е да де, само че твоята Вероник ти каза „Не“. Така че остави на мира госпожицата. Ясно?

Позвъних в „Макс Фурестие“. Състоянието на мама било критично, но стабилно. Всяка следваща минута можела да се окаже решаваща, но не знаели точно коя. Дадох на сестрата номера на мобилния телефон на София, като я помолих да й се обади при нужда. Поне до утре... А след това... Само Господ знаеше къде щях да бъда и дали ще може да се свърже с мен.

След като взех тези предпазни мерки, продължих разходката. Прекосих от край до край центъра на столицата, безгрижна, обгърната от нежност, с глава, изпразнена от мисли толкова, колкото гърдите ми бяха пълни с увличащи ме във всички посоки пориви.

Минах край антикварните магазини до Лувъра и спрях с отворена уста пред витрина със старинни бастуни. Сбогом на скъпите часовници. От този момент нататък ме интересуваха единствено елегантните бастуни, чиито инкрустирани дръжки от сребро или слонова кост нашепваха причудливи истории.

Не помня как съм стигнала до улица „Шмен Вер“. Инстинктивно познах редицата дюкянчета и усетих миризмата на кебап. След това зърнах кафявата фасада на книжарницата. Звънчето на вратата веднага накара два чифта мъжки очи да се обърнат дружно към впечатляващата ми фигура в одежди от коприна и филц. Стори ми се, че познах някои лица, които бях забелязала при първото си посещение.

Старателно заобиколих поредицата албуми Ртк Ршзу и на щанда за книги веднага открих Тайни жени. Оставаше ми да прочета още петдесетина страници и напълно си струваше да купя втори екземпляр.

С книгата в ръка и, без нито едно евро, тръгнах нагоре по еднопосочната улица, отляво на гробището „Пер Лашез“. Избрах си за убежище първата попаднала ми пейка откъм слънчевата страна, под пищната зеленина на булевард „Менилмонтан“. Сред шума на движението, без мъка потънах в четене.

Най-напред краят на книгата ме разочарова. Главният герой, тръгнал да дири жена си, изчезнала в подземния лабиринт, приема безусловно новия си статут на еротичен роб, изцяло посветен да дарява с наслада дамите. Превърнал се във вещ за Киприя и за Софи, самият той взема участие в техния план за основаване на нова общност от амазонки.

Много бързо направих връзката с настоящото си състояние. Аз също бях готова окончателно да капитулирам, съхранявайки единствено жаждата за открития, която ми се струваше безгранична. Ала, подобно на повествователя от романа, не отстъпвах единствено от похот. Отдаването ми на Луи не беше просто капитулация на изострените ми сетива, пробудени от последователните дразнения, на които той ги бе подложил. Нито дори крайност, до която бях доведена от любовта си към него. Сега вече виждах ясно: това бе разцъфтяване на моята собствена личност. Като плод, чиято кора свалят, електрошоковете върху моето тяло, сеанс след сеанс, бяха изкарали на бял свят сърцевината, бяха оголили трепетната ми плът. Влюбената ми плът. Чувствата ми, които пулсираха на светлината.

Доказателство за това бе именно светлината, която ме галеше. Вдигнах полите на роклята си над бедрата и с притворени очи я оставих да прониква в порите на кожата ми, чиято чувствителност се пробуждаше с всяка изминала минута. Следобедът премина като в сън, през който от време на време дочувах далечните гласове на минувачите или се мяркаха картини от вечерите, прекарани в „Шарм“. Сякаш бях на път да направя обиколка последователно на всички стаи и всяка от тях предизвикваше у мен ново усещане, неочаквано желание. Отвъд всяка врата откривах писмо от Алфавил, изпратено от моя „Човек-Азбука“. Възможно ли бе броят на стаите в хотела да съответства на буквите от азбуката? Подобна идея ми се стори забавна, последвана от други, не по-малко причудливи мисли, плод на ленивото състояние, в което бях изпаднала.

Представих си също така как куриерът предава сребристия пакет на авеню „Мандел“. Как Луи отваря вратата пред мъжа с мотоциклетна каска, а след това преглежда съдържанието с напрегнато от изненадата красиво изпито лице.

След което върху него грейва усмивка.

Беше време за вечеря, когато взех метрото, за да се приближа до мястото на срещата. Ако слезех на спирка „Нотр Дам дьо Лорет“, спокойно можех да избегна улица „Ларошфуко“, като мина по улица „Пигал“ Ала любопитството ме накара да завия наляво, по улица „Сен Лазар“, а след това да спра накрая на „Тур де Дам“, само на няколко крачки от дома Дюшеноа. От мястото, където се намирах, изглеждаше, че паниката, последвала моето изчезване, се е уталожила. Гостите отдавна си бяха отишли, изтощени от задължителните за случая утешения и насърчения.

Видях само два камиона под наем с широко отворени каросерии, единият от които бе пълен с непокътнатите купища храна, а другият с металните елементи на разглобената сцена. Запитах се дали Мадоната, чийто концерт в тесен кръг трябваше да бъде гвоздеят на програмата, също е станала жертва на моето бягство. Освен ако не я бяха предупредили навреме.

Улисана в тези предположения, едва в последния момент забелязах как пълен силует изскочи от малкия кръгъл двор и се втурна към мен, препъвайки се по неравната настилка на улицата.

- Ел!

Веднага хукнах, последвана от задъхания Арман, отново облечен в обичайните кадифени панталони и жилетка.

- Ел! Върнете се!

Благодарение на наклона на улицата и въпреки гънките коприна, които ме препъваха, без мъка успях да го оставя далече назад. На ъгъла на улица „Омал“ стана ясно, че няма да може да ме настигне. Погледнах през рамо и видях, че се е отказал и се завръща, вероятно за да предупреди господаря си за моята поява.

Постъпката ми бе глупава. Въпреки това предполагах, че трябва да отида там. Захвърлената стара кожа не бива да бъде оставяна, без да бъде изгорена. Налагаше се да измеря още веднъж онова, което бях решила да изгубя, за да мога да оценя всичко, което не след дълго щях да спечеля.

Поколебах се дали да се обадя на София, но се отказах. Можех ли да науча от нея нещо, което сама не бих могла да отгатна? Бях оставила зад гърба си гнева на Давид и нейният разказ едва ли би променил нещо. Вместо да предъвквам миналото, което не би могло да бъде пренаписано, предпочитах да оставя постепенно в мен да нахлува сегашното, изпъстрено с обещания и предстоящи преживявания.

Вече не ме свърташе на едно място. С наближаването на уречения час ставах все по-неспокойна и дума не можеше да става да седна. Излапах права купичката вкусно телешко с ориз, която сервитьорът виетнамец ми поднесе само на няколко крачки от хотела, при това с такава охота, сякаш животът ми зависеше от това.

Последният час прекарах в шляене из квартала, докато магазините затваряха врати един след друг, при което всеки път местата, през които минавах, изглеждаха различно. Обикаляйки, чувствах как постепенно ставам част от този квартал, сливах се с неговите фасади. Превръщах се в атинянка. Без съмнение не можех като Луи да разчитам архитектурните детайли, нито да виждам в тях отправено към мен послание, но все пак придобивах чувствителност към неговата поезия. Кварталът се вписваше в мен така, както моето име вече бе вписано в него.

Ето защо изобщо не съжалявах, че съм оставила втория екземпляр на Тайни жени върху пейката на булевард „Манилмонтан“. Скоро някоя непозната (някой непознат) щеше да го открие и на свой ред да попадне в изумителния град, където жените бяха господарки. Щеше да пожелае да стане една от тях или да бъде тяхна играчка. Оттук нататък всичко зависеше от нея или от него.

Двайсет и два часът и една минута. 22 + 1 = 23. Вече съм на двайсет и три години.

Отварям позлатената врата на стаята „Жозефин“ Господин Жак ми бе дал магнитната карта, без да иска нищо в замяна и без да отправи каквато и да било обидна забележка. Изглеждаше едва ли не облекчен, че ме вижда. Аз също съм част от това място. Също като Мари, Маргарета, Каролин, Естер, Лола и всички останали. Сега вече съм една от тях.

Стаята си е такава, каквато я помнех отпреди две седмици, когато бях тук с моя атлетичен клиент. Ала бях я виждала само потънала в мрак, а ето че сега е обляна от светлината на залеза. Слънцето се е скрило само преди три минути и отблясъците му все още багрят фасадата на хотела. Единственият прозорец е отворен. Лъчите, които се промъкват през него, галят позлатата, като й придават оранжев оттенък.

Луи стои прав в средата на стаята.

Гол. Крехък.

Очаква ме.

В светлината на гаснещия ден той също изглежда различно. Той също се явява пред мен за пръв път без заобикалки и пре-струвки. Дори без неизменния си бастун. Само той, отдаден изцяло на новата история, която сега започва, уязвим, разтворен като неизписаните страници на втория бележник, който ще попълним заедно. Въпреки моята покана, от този момент нататък никой от нас няма да налага волята си на другия. Ще бъдем такива, каквито сме сега, открити, готови да приемем мига, да оставим да избликне онова, което предстои да се роди между нас. Нищо не бива да се предначертава. Нищо не бива да се програмира.

Безмълвен, той ме гледа как влизам в стаята. С пръст върху устните ми показва, че тази вечер всякакви думи са излишни. Спирам на няколко крачки от него. Наслаждавам се на гледката.

Изплаквам си окото, преди да се окъпя в телесните му течности. Иска ми се да се отъркам в кожата му, да се напръскам с желанието му, да се овъргалям в боята на нашата пот, на нашите миризми, да се покрия с позлатата на неговата любов.

Светлината подчертава фигурата му, вае бялата му кожа, издължените му мускули, цялото това съвършенство от плът, което изгарям от желание да прегърна и да захапя. Всъщност го откривам за пръв път. В неговата цялост. С неговото изящество. Опивам се от неговата хармония. Кой твърди, че само женските тела могат да бъдат омайваща гледка?

Гладът ми за него е цялостен, непокътнат, разкъсващ, гореща топка, която в зависимост от момента пулсира ту в гърдите ми, ту в корема или във вулвата. Скоро няма да мога повече да се сдържам. Не след дълго вече няма да бъдем само две тела, които се търсят, притискат се и накрая се сливат. Не след дълго ще се обичаме.

Ала в никакъв случай не бива да бързаме. Това говорят очите му.

Слънцето окончателно се скрива зад бялата торта на „Сакре Кьор“ и силуетът пред мен потъва в сянка. Все още ясно се вижда само лицето в профил и горната част на лявото рамо. До този момент не бях забелязала, че то е покрито със странна татуировка: неговите инициали с английски орнаменти, обгърнати от очертан с черно мастило храст виещи рози. Нямаше други цветове, освен различни нюанси на сивото. Една бодлива клонка минава по ключицата и стига до основата на шията, където се разпуква малка цветна пъпка. Вероятно е била татуирана неотдавна, защото не бях я забелязвала изпод яката на ризата.

И ето че пред очите ми придобива плът Човекът Азбука, решен да изпише върху мен своето послание. Най-сетне да намери подходящите думи. Не онези, които играят и си играят с мен, а които изразяват, които се вдъхват и могат да бъдат почувствани.

Самото му присъствие кара въздуха да трепти, подобно на тихата музика, която изпълва все още празното пространство между нас, помитайки прашинките из въздухаЕлементите от декора, който ни заобикаля, сякаш се стапят и се смесват с прашинките, които се носят наоколо. Не след дълго всичко останало изчезва: остава само той. И аз. И тази светлина.

Приближава бавно. Не е припрян. И двамата не бързаме. Разполагаме с цяла нощ, за да поправим всичко онова между нас, което до този момент е било само чернова.

Погледът му спира върху мен, пронизва ме нежно и в корема ми веднага пламват искрици. Те лумват и ме изгарят. Ра1Пт11 1о те, ршгсе пдЪ! 1Ьгои§Ъ те. Сап ’( уои ипАегзШпА, ок, ту 1Ш1е дМ. Луи подчертава намерението, припомняйки повелята с тънкия си показалец. Ангелският му пръст почуква горната му устна в такт с електронния ритъм. Зная урока си: само и единствено нашите тела ще имат право да се изразяват. На тях се пада непосилната задача да изцелят раните и да запълнят всички онези празноти, които все още ни отделят един от друг.

Ръцете му започват първи, пратеници на предстоящите наслади. Те са по-близо до мен от всякога. Толкова са нежни, а същевременно твърди и силни.

С няколко деликатни движения те свалят от мен венчелистчетата от бяла коприна. Роклята бавно се свлича върху ориенталския килим. Сега единствените ми одежди са сутиенът без презрамки и слиповете, чиято снежна белота сякаш призовава луната на нашия празник. Трепетните му длани минават по извивките на снагата ми. Под тяхната ласка тялото ми сякаш засиява. Неговата и моята кожа сякаш се сливат и се превръщат в една-единствена материя. А111 еует мап1ед, а111 еует пеедед й кете, т ту агтз. Жогдз аге уегу иппесеззату, {кеу сап оп1у до кагт. Най-сетне съм негова. Най-сетне той е мой. Победихме всичко, преодоляхме всичко. Най-сетне се намерихме.

Все пак тръпката, която минава по него, издава съмненията му: той все още не може да повярва в случващото се. После ме прегръща по-силно. Държи ме и повече не желае да ме пусне. Вкопчва се в мен, сякаш се бои да не отлетя. Въпреки това близостта му ме кара да се чувствам по-свободна от всякога. Любовта му няма нищо общо със задушливите килии, в които се разиграваха първите ни срещи, поръчани от друг.

На свой ред се разтрепервам така силно, че едва не падам. Само допирът до него ме задържа права. При всяка следваща прегръдка едва не губя съзнание. Той е причината и следствието. Болката и изцелението. Ще ми се да се облегна на гърдите му, да изпитам силата му и да му се отдам цялата.

Ала не това желае той. Подкрепя ме. Иска ме права, изпъната, горда. Божествена. Няма да бъда просто кукла, отпусната в ръцете му. Не ме е накарал да премина през всички тези етапи, да открия всички скрити в мен сили, за да изисква сега от мен просто да му се оставя. Нима някога съм била обичана така? Нима някой някога ме е желал до такава степен, че да ме подложи на безброй мъчения и на безброй наслади, еднакво нежни и изгарящи, неотделими едни от други? В очите ми напират сълзи и не след дълго рукват по лицето ми.

Ала не трябва да се поддавам на обзелата ме слабост. Трябва да действам. Трябва на свой ред да го сграбча. Да изследвам гънките на тялото му, да впия нокти в него като клинове, на които да се крепя. Да предприема изкачване. Той вече ме е завоювал телом и духом. Сега аз трябва да го обладая така, както мъж обладава жена. Да докосна всеки негов орган и да накарам свежата кръв да го изпълни. Сега аз трябва да му даря живот.

Откъм улицата до нас достига нощен смях и ни духва като две свещи. Въпреки това нямаме намерение да изгаснем. Продължаваме да горим. Телата ни едва са се докоснали, но вече пламтят. Кожата ни сякаш е пребивавала на планета, прекалено близка до своята звезда. Допирът неизбежно ще бъде болезнен.

Към аромата на тоалетната вода се прибавя миризмата на тялото му, която откривам за пръв път. Откъм основата на бедрата долавям и уханието на пениса му, вече готов, гладен. Изправен срещу мен, той още повече съкращава дистанцията. Имам чувството, че интимните ни части ще се слеят така леко, както миризмите ни. Благовонието на нашата кожа и на нашите коси ще влезе в пълна хармония. Тъч даун.

Този път наистина аз съм тази, която води, аз съм тази, която завоюва. Хващам члена му -кадифената мекота на кожата за мен е божествена изненада и аз леко я допирам до влажните устни между бедрата ми. Докосването на главичката до клитора ми е като електрическо изпразване. Искрата между тях разтваря процепа, който отдавна очаква това.

Гърлото ми внезапно се свива, от гърдите ми към корема се спуска огнена топка, предизвиквайки неописуемо сладостни усещания. Извивам снага, разтварям жадните си устни. Желанието изтръгва от мен тихо стенание, сподавено от новата вълна, която разтърсва цялата долна част на тялото ми и ме кара да залитна. Едновременно изгарям и се втечнявам.

Години, изпълнени с желание, ме заливат и аз потъвам в тях като моряк, отнесен от морски талаз. За момент губя равновесие, но се изправям и съхранявам власт над тялото си.

От няколко седмици очаквам един-единствен момент: той в мен. От месеци насам той също се надява на това. Невероятно напрегнат, тръпнещ, готов за мен. Способен да ме засити, както никоя жена не е била.

Пенисът му със сигурност няма да може само с едно движение да ме накара да забравя всички изпитания, на които ме е подложил. Прекалено лесно би било. Ще трябва да мина през множество оргазми, за да ги изкупи. Да го обичам още по-силно. Нужни са безброй ласки, нежни докосвания, изпълнени с желания и всеотдайност погледи.

Ще трябва и аз да го докарам до екстаз, да го насочвам, да измъчвам сетивата му, безмилостна, похотлива, порочна, за да залича спомена за мнимото начало между нас, планирано от друг.

Ала не се съмнявам, че накрая телата ни, събрани в едно, слети, претопени в амалгама от оргазъм, в тежка и лепкава магма, ще покрият веднъж завинаги горчивите думи, които сме си разменили.

Сякаш за да потвърди правотата ми, ново изригване, породено от проникването му в мен, ни разтърсва и дава нов тласък на вулканичната дейност, която ни обединява.

Дръпвам се и с ръка търкам пениса му в бедрото си. Той, който е разпалвал желанието ми толкова дълго, превръщайки го в безкрайно мъчение, сега трябва на свой ред да го изпита докрай. До изнемога. Нека ме моли, нека се отрива в мен като изгарящо от желание куче. Нека лае от нега по мен. Нека ме хапе от обида. Негов ред е да бъде моя играчка.

И аз наистина се забавлявам с него, нежно, както се отнасяме към драгоценна вещ. Ръката ми изглежда миниатюрна около неговия член. Едва мога да го обхвана изцяло. Харесва ми толкова голям и предназначен за мен. Галя го с върха на пръстите си и всеки път предизвиквам у него тръпка в кожената му обвивка, съпроводена с блажена въздишка. На моменти го стисвам като пленена птица, после веднага го освобождавам, за да литне отново. Друг път усещам как издутата влажна главичка пърха в шепата ми, сякаш сърцето му не познава граници и пулсира във всеки негов орган.

Ала колкото повече го галя, той толкова по-силно се измъчва. Запъхтяното дишане отстъпва място на протяжни вопли. Едно почти непрекъснато стенание. Той полудява. Накрая дълбокият му глас започва да бръмчи като досадно насекомо в ухото ми:

- Вземи ме... Вземи ме веднага.

Нека ме моли, както би сторила жена, чиито вътрешности изгарят от желание. Смутена съм от начина, по който той се отдава на волята ми. Вън вече е нощ. Телата ни се различават в мрака само по едва доловимите отблясъци от осветлението на малкия площад.

Усещам как сокът на желанието му потича по бедрото ми и се смесва с очакващия го вече там циприн. Телесните ни течности вече са едно и произхождат от един и същ порив. Все по-трудно успявам да се обуздая. Нима да бъда господарка на нашите игри не предполага да се отдам по моя начин? Да се отдам само ако пожелая това?

Коремите ни вече са долепени един до друг. Движени от диханията ни, те вече са едно цяло като прелюдия към онова сливане, което предстои. Но не бива да бързаме. Разполагаме с цял час, с цяла нощ, с цял един живот.

Той се опитва да вкара пръст в мен, но аз го изваждам, за да го прокарам по мокрите краища на вагината си, сетне по краищата на издутите устни, по непокорните къдри от външната страна до връхчето, което лакомо стърчи от тях. Моето любовно острие. Допирът на показалеца му до него изтръгва от мен нов поток сълзи. Той вече не е дивакът, който ме опустошава, наемникът, който изпълнява чужди заповеди. Той е мъжът, който ме желае цялата. Когото ще приема като победител и за когото съм приготвила моята миниатюрна триумфална арка.

Самият той знае това. Продължава натиска, описва около моя-та пъпчица кръгове, които ме влудяват, чувства това и очите му овлажняват. Притваря ги, съсредоточен върху усещанията, които предизвикват пръстите му. Наслаждава се само като гледа, че съм на път да избухна. Наслаждава се на насладата, която така успешно предизвиква у мен. Тазът ми се клати от само себе си и аз мога да контролирам движението му. Тялото започва да убягва на волята ми. Подчинява се единствено на вещите му ръце. Люлеем се в унисон, гъвкави, обтекаеми, разтърсвани на моменти от леки спазми, в танц, чиито фигури решават кои и какви да сме.

Вдигам поглед към лицето му и отчаяно диря неговия. По нас едновременно пробягва вълна. Този миг, на самия ръб на пропастта, е най-прелестният от всички, които сме преживели досега. И макар да знаем, че ни очакват още по-върховни мигове, стоим замръзнали, в опит да го продължим до безкрай. Искаме да изпием до дъно тръпчивия му вкус. Свитото ми гърло премълчава необятната си нежност и не изрича онова едничко „Обичам те“. Часът на признанията все още не е настъпил. Нека не избързваме и да оставим телата да говорят.

Докато той гали устните ми с нежна упоритост, очите ми на свой ред се притварят и чувствам как оргазмът тътне на хоризонта на корема ми, как цунами надвисва над пространството между пъпа и устните, готово да отвлече всичко със себе си. Пенисът му се притиска до бедрото ми. Луи диша все по-учестено. Дали оргазмът му ще дойде едновременно с моя? Нима е възможно да постигнем взаимно такава наслада, при това толкова бързо, само с няколко докосвания?

Аз съм жената на грехопадението, черният ангел на сладо-страстния упадък. Хващам го за ръка така, както би постъпило момиче със своя първи любовник. Отвеждам го до леглото. Разполагаме с достатъчно време, за да преоткрием нашето удоволствие, но сега аз знам точно какво искам от него. Припомням си мисълта на Сент-Егзюпери, че „да се обичате не значи да се гледате един друг, а да гледате заедно в една посока“.

Тази вечер за пръв път няма да правя любов, като гледам партньора си в очите. Двамата ще се отправим към насладата в една и съща посока. Оргазмите ни ще са устремени към една и съща точка, далечна и невидима. Към небосвода.

Лягам по очи. Разтварям леко бедра, за да му направя място. Под извивката на гърба задникът ми щедро и гордо очертава своята заобленост. Между краката ми лъскавата от желание цепка дискретно издава присъствието си. Същевременно никога преди не е отправяла толкова ясна, толкова гръмогласна покана. Той ляга върху мен, без да ме притиска, подобно на дълга и топла покривка от кожа и плът, здрава и мека, с неравности на определени места. Раменете и гърдите, а по-надолу коремът са невероятно стегнати и се вместват във всяка вдлъбнатина и гънка на моето тяло.

Той протяга ръка и взема от нощната масичка малката сребриста опаковка, която отдавна чака там. Успява пак с една ръка да я разкъса и с уверено движение да извади от нея съдържанието. По същия начин го нахлузва на члена си, който гори от нетърпение между бедрата ми. Би могъл да мине и без това. И аз бих могла да си го спестя. Ала той следва моята воля: иска да бъде такъв, какъвто аз искам да бъде.

Навлиза в мен бавно и с всеки следващ сантиметър го усещам по различен начин. Завладява ме чувство на блаженство и облекчение. Тялото ми го приема за пръв път и въпреки това вагината ми го разпознава. Дълъг и тънък. Точен в улучването на реактивни зони в моите недра. Нежен в натиска там, където те са най-чувствителни, движейки се по тънката граница между екстаза и болката. Силен в постъпателното движение, благодарение на което пенисът му заема точно отреденото му място, а главичката достига до най-сладострастните гънки. Аз го приемам, всмуквам го, поглъщам го. Разтварям се цялата, за да му позволя да ме завладее напълно. Той се плъзга все по-дълбоко като по ледена пързалка. Гали ме отвътре. На моменти се отдръпва, за да се наслади по-пълно на момента и да позволи на двама ни отново да се срещнем, когато за пореден път ме изпълни.

Скоро у мен се поражда нова тръпка, залива ме на последователни вълни, които се надигат и се разбиват в жадно разтворената ми цепка. Имам усещането, че в този момент накъде в мен поникват две цветя, едното отгоре, другото отдолу, черпейки сили от жизнените ми сокове.

Първия оргазъм посрещам, заровила лице във възглавницата. Въртя глава наляво и надясно. Главата ми се бунтува, но вагината ми отдавна се е предала. Изтръгвам от себе си безкрайно стенание с полуотворена уста, а едната ми буза свенливо е скрита от падналите ми коси и се виждат само устните ми, сочни като орхидея. Опитвам се да ги захапя със зъби. Той се притиска с нарастваща сила към омекналия ми задник. Ускорява движението. Вътрешностите ми пламват. Не ми дава нито миг покой. Няма да се задоволи с постигнатото дотук. Иска насладата да ни докара до изнемога. Да ни изтощи от любов. Същински бомбен килим от експлозии. Хирошима, моя любов, мой Луи!

Дясната му ръка се пъхва под корема ми и обхваща цялата ми вулва. Средният пръст отново властно притиска клитора. Той отначало се противи, но после приема нападението, набъбва, надига се и иска още. Остро, почти болезнено усещане избликва от него и се прелива в глухия тътен около матката ми. Накрая двете трептения се сливат в едно. Тяхното звучене е съпътствано от пицикатото на виковете ми, които допълнително засилват зверското ръмжене, съпътстващо еякулацията му, дълги силни струи, които ме пронизват като мълния.

В този момент всеки от предишните ми любовници би рухнал от изнемога, но той продължава движението си върху мен, вътре в мен, твърд и решителен. Разбирам, че сме едва в началото, а вулвата ми е разтърсвана от възторжени, ликуващи спазми, които показват, че в никакъв случай не е задоволена.

- Още...

Стенанието ми не очаква отговор. Чудесно зная, че ще има още и то ще продължава дни и нощи, от стая в стая. Че ще си измислим още много правила, които непрестанно ще нарушаваме.

Издръжливостта му ми показва колко съм желана, очаквана, жадувана. Може би дори обичана. Не, щастието ми веднага ме поправя: със сигурност обичана. Дори безкрайно обичана. Телата ни излъчват странна светлина, чудно сияние, зората на бъдещите ни оргазми. Тя ни обгръща, неотслабваща, издига ни във въздуха, трепетни, крехки като влюбени пеперуди.

Стаята около нас е престанала да съществува. Ето че небето над нас се разтваря и ни привлича към себе си. Светещото кълбо, в което се намираме, ни отнася със себе си, в себе си, към облаците. Един порив на нощния вятър, и вече се реем в пространството, в орбита, два долепени един към друг зародиши. Съзерцаваме новия облик на земята под нас. Всичко това би могло да трае секунда или милиарди години. Време и пространство са престанали да съществуват, всичко зависи от слетите ни в едно тела. Не спим, не сънуваме: наслаждаваме се на мига и

пресътворяваме света около нас такъв, какъвто го желаем. Ел и Луи. Тя и той.

Без да спира постъпателното си движение в мен, макар и по-леко, той протяга ръка към малко чекмедже на масичката вляво от нас. Изважда оттам плосък предмет, който отначало не мога да различа, но след това той лъсва в полумрака и формата му ми се струва странно позната.

Моят „Десет-пъти-дневно“! Не бих объркала по никакъв начин сребристите му корици. Луи го поставя върху чаршафа, досами лицето ми. Разтваря го на последната страница и аз откривам, че написаните върху нея редове не са от моята ръка. Няма никакво значение как се е добрал до него.

Единственото, което виждам върху хартията, е танцът на нашите изповеди, които се смесват и се преливат.

Усмихвам се. Вече съм наясно. Той вижда това и обсипва тила ми с леки целувки, подобни на освежителен дъжд, от който потрепервам, и усещам как някъде у мен, между бедрата ми, се раждат нови желания.

Желая те тотално,

пък било и фатално. Искам да прекарам живота си, като непрекъснато те изучавам, без никога да те открия цялата. Колкото по-пълно те притежавам, толкова повече тайни ще криеш в себе си. Между бедрата ти ме очаква онзи непознат и необуздан континент, пълен с толкова богатства, но ревнив към насладите, които дарява.

Обещай ми го.

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от Луи)

Ръката му отново се протяга и този път изважда нещо малко, които се побира в шепата му. Поставя го до нашето съвместно творение. Това е ключ. Не магнитна карта, а истински ключ от матов метал, който тежи в ръката. Към него е прикрепено малко картонче. Въпреки мрака успявам да прочета ръкописното послание:

Добре дошла в стая номер едно

Стая номер едно?

Едва не разкъсвам нежната пелена на мълчанието с въпроса, който напира в мен. Все пак успявам да се въздържа. Миг по-късно всичко ми става ясно. Стаите в хотел „Шарм“ нямат номера, за да може всеки да ги подреди според преживяното в тях. Според любовта, която ще дари или ще получи.

Следователно за мен „Жозефин“ завинаги ще си остане стая номер едно. Там, където получих първия оргазъм на задоволена жена, на жена, приела да капитулира в името на насладата. Стаята на нашата първа нощ.

Сиянието, което ни обгръща, не се е разсеяло. Напротив. То свети по-силно от всякога. Виждам го около нас и то ми се струва удивително познато. Сега вече никога няма да ни изостави.

В замяна на това пропуснах да отбележа, че след първата песен, тъй изпълнена със съдържание, последва нежен музикален фон, с почти хипнотично действие, който не успях да определя.

- Ноте - подсказва с усмивка той на ухото ми.

Заглавието на песента. Това е новият статут на този хотел, тъй като приехме той да бъде завинаги мястото на нашите наслади. Наше убежище. Наш дом.

Никога не съм принадлежала към категорията жени, които твърдят, че всички хотелски стаи си приличат. Че не са нищо повече от анонимно пространство, без собствен облик.

Сега вече зная защо.

Благодарности

Бих искала да благодаря преди всичко на моята агентка Ана Ярота.

Благодаря също така на нейния чудесен екип, който съдейства за осъществяването на този проект: Тед, Глейдис, Марк, Одри, Алексис и всички останали, на които не помня имената.

Благодаря на издателите по света, които оказаха доверие на френското ми перо, с всички негови тикове, прищевки и непреводими галицизми!

Благодаря на моя баща, че подхрани въображението ми на възрастна чрез книгите, които открих у дома през младежките си години.

Благодаря на разните татуировчици, които през всички тези месеци съдействаха по свой начин за раждането на тази книга, и особено на чудесните момичета от „Драгон Тату“.

Благодаря на Човека Азбука, далеч не толкова виртуален, колкото си въобразява той самият.

Благодаря на приятелите и близките за постоянната подкрепа и по-специално на някои от тях, които ме насърчаваха: Еманюел, която благосклонно се отнесе към написаното от мен, но също така на Вероник, Кристин, Валери, Филип, Ерик, Виржини и др.

ХОТЕЛИ. ВТОРА СТАЯ

(книга втора от трилогията "Хотели")

Глупаво е да оставиш

щастието ти да се определя от друг и все пак животът на жените се свежда именно до това. Обречени на вечна зависимост, те покорно приемат отредената им съдба, понасят нейните последици и когато тези последици ги смажат, вината отново пада върху тях..

Александър Дюма,

Мемоарите на един слепец

За автора

Ема Марс е френска авторка на двайсет или трийсет години. Освен ако не е на четиресет. Харесва възрастта си, каквато и да е тя, и живее живота, който си е измислила.

Повече от всичко обича мостовете между реалността и художествената литература.

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

Наше убежище. Наш дом.

В това се превърна стая номер едно, стаята „Жозефин“, в момента, когато се появих в нея с булчинска рокля на парцали. Когато Луи ми разтвори обятията си. Може би е поизгубила от своя блясък, откакто двамата я избрахме за жилище, отрупана с табли за храна и измачкани дрехи. Ала от нея лъха един по-изтънчен чар, плод на нашите въздишки ден след ден между тези стени, на стенанията ни, пропити в паркета, чар, който единствено ние можем да доловим. Във всеки случай не позволяваме на никого да влиза тук.

Навън пролетта е в разгара си. Лятото, есента, а след тях и зимата отминаха като в сън. Затваряш очи, след това ги отваряш и – фют! Всичко отлита. Изниза се почти една година, преди да се осмелим отново да се появим пред нашите на улица „Тур де Дам“. Домът на госпожица Марс скоро ще бъде готов, подновен и издържан изцяло в оригиналната си романтична обстановка. От десет години Луи мечтае за това. Всяка негова дума, всеки жест показват, че е на края на търпението си. Правя всичко възможно да го успокоявам с ласки и да уталожвам неговата припряност. Предпочитам да изострям неговите сетива, а не да дразня нервите му.

В очакване да се нанесем там, ние се наслаждаваме на слънчевите дни отвъд завесите и чаршафите, през които дневното светило се осмелява да надникне. През всички тези месеци се опитомявахме взаимно като диви животни, като зверове, непрестанно притиснати един до друг. Изследвахме се подробно, жадни да открием всяка гънка, всяко кътче на нашите тела, всеки оттенък на онази чувственост, която изпълваше душите ни. Разхождахме се голи и почти не излизахме. Изключение направихме за погребението на Мод. Дори рядко отваряхме единствения прозорец. Предпочитахме да се наслаждаваме на мускатовия мирис на нашите тела и да се опиваме от това пълно сливане между нас.

Въпреки това не бях забравила Давид с неговите лъжи. Не заличих от паметта си мама и страшната агония, през която тя премина. Без да прогонвам от мен спомените, аз поех в себе си Луи. Той проникна в мен и изпълни цялото мое вътрешно пространство. Напълно ме завладя. Върховно опиянение, върховна нежност, върховен стремеж към пълното и абсолютно отдаване.

Не бих могла да кажа коя дата сме днес. А още по-малко в какво измерение живеят другите, там, отвън, на улицата, от които бях откъсната през цялото това време.

В нашето измерение царят нежност, любовни ласки, прекъсвани единствено от кратките, прекалено земни моменти, когато Изиам, младият и лукав съучастник на радостта ни, идва да ни донесе храна. Всеки лъч светлина сякаш се стреми да ни огрява до безкрай. И ние се отпускаме в прегръдките на тази естествена милувка, изпитващи глад единствено за освободената от всякакви излишни одежди наша плът.

Обгърната в меко сияние, полузаспала, усещам как ръката на Луи се промъква между бедрата ми като готова да ме ухапе змия, а след това се изкачва към източника на изкушението. Той едва го докосва, обзема ме трепет и аз по инстинкт разтварям бавно крака, което го кара да се усмихне доволно. Три пръста проникват в мен и ме галят, докато до тях не достигне първата влага. Ще изчака, докато бъда готова, макар че мога да го приема във всеки един момент. Той знае това и се възползва, а аз за пореден път достигам до върховна наслада, без да престана да го зова отново и отново.

Простенвам достатъчно силно, за да ме чуе. Излягам се по гръб като котка, позволявайки му да ме съзерцава цялата, такава, каквато съм, като на картина. Променила съм се. Вече не се боя от погледа му и му се оставям без всякакви задръжки. Независимо от позата, от осветлението или зрителния ъгъл. Нехая за моите форми, на които леността и следобедният сън са придали допълнителна закръгленост. Оставам със затворени очи. След като ме желае сега, едва изтръгната от дрямката, нека ме вземе такава, отпусната и апатична. Полага ръце там, където слънцето вече е затоплило кожата ми, придавайки й копринен блясък.

Когато усещам как езикът му попада върху моето израстъче, вече е твърде късно, за да го отблъсна. Желая ли го наистина?

Този път не отдава обичайното внимание към розовата му околност. Притиска клитора с плоската част на езика, сякаш за да почувства неговата еластичност и да вкуси сладостта на циприна. Тази новост ми харесва. Обичам експериментите му, опитите му да въвежда нови правила, да ме люби по неочакван начин. Бонбончето от плът наедрява и трепти. Той е лаком и иска повече. Аз също. Устните му са подгизнали от моята влага.

Пипнешком улавям средния му пръст и припряно го вкарвам в мен. Отначало сякаш е изненадан, а след това поема инициативата, описвайки широки кръгове по вътрешните стени. Те се свиват, разтърсени от спазми, в предчувствие за идващата наслада. Когато пъхва и последната става, вагината ми се разтваря, за да поеме юмрука му.

– Продължавай... Хайде, продължавай...!

Не ми остава време да кажа нищо. На свой ред членът му прониква на същото място. Клепките ми потрепват признателно. Между притворените ресници съзирам как тялото му се издига и спуска над мен. Струва ми се не толкова слаб, колкото преди. Изглежда по-мускулест. Ала това вероятно е резултат от унеса, в който са изпаднали сетивата ми, от оргазма, който се надига вътре в мен и ме предупреждава за предстоящата експлозия. Пенисът му не притежава прецизността на пръста, но начинът, по който ме изпълва, удовлетворява желанието ми. Мога да почувствам как се издува от резките движения. Как при всяко отдръпване жадува да се завърне обратно. Привикналите ни към леност тела, топли като току-що извадени от пещта хлябове, се блъскат едно в друго със забавено темпо. Това изпълнение не е от най-впечатляващите. Любим се, пестейки сили, но в същото време съзнателно вкусваме всяка глътка наслада. Това е жизнен, първичен, укрепителен секс. Усещанията ни не познават граници. И въпреки това от нас се излъчва нежност.

– Свършвам... – предупреждава ме той и ускорява темпото.

Аз също съм на ръба и простенвам:

– Хайде, чакам те!

Тъкмо преди да ме облее отвътре, разтварям широко очи. Искам да го видя целия. Да позволя на погледа му да проникне в мен и да разрови душата ми. Искам да съчетая образите и звуците, миризмите и допира с горещата му кожа, която оставя своя отпечатък от желание върху мен при всеки дӝсег с моята.

Повече от всякога ми се ще да проследя извивките и изпъкналостите на мускулите му, върху които личат последните татуировки. Поредицата на живата азбука, чиято близост ме опива с арабеските си.

Ала не виждам нищо... Голото му рамо е непокътнато. Също и вътрешната страна на ръката. Едва не го отблъсвам, когато най-сетне зървам лицето му, грейнало от победна усмивка.

– Давид?

Вероятно тихо съм извикала в съня си, тъкмо преди да се събудя. За пръв път от много месеци бях сънувала Давид. Това внезапно нахлуване на брат му изобщо не учуди Луи и той не ми се стори разстроен. Прегърна ме и ме люля, докато не пропъди последните следи от кошмара, които все още можеше да открие в разширените ми, невярващи очи. Призраците от миналото можеха да бродят около нас колкото си щат, силата на целувките му бе такава, че не можеше да има съперник. Бе победил изцяло и окончателно. Бях само и единствено негова. Кой би могъл да се усъмни в това?

1.

10 май 2010 година

Първата картина, която се запечата в съзнанието ми през онази вечер, бе черен файтон, теглен от чифт дорести коне, чийто огнен цвят привличаше всичката светлина на уличните фенери. Появата на този впряг на улица „Тур де Дам“ бе просто първата стъпка от разработката на старата тема, от която Луи бе обсебен. От него слязоха неколцина мъже в рединготи и цилиндри на главата, а единият от тях се препъна в стъпалото и се просна на паважа.

Докато приближавах към дома на госпожица Марс, можах да оценя изключителната прецизност във всяка подробност на облеклото им. С изключение на мен – Луи не ме бе предупредил, като само ми бе казал да отида в новия ни дом точно в двайсет и два часа, – всички до един бяха заложили на картата на Романтизма, като все пак някои бяха подбрали елементи на модата от предходните десетилетия.

Пред мен две млади жени в розови рокли с бухнали поли до глезените, с широки къси ръкави и дълбоко деколте, разкриващо крехките им рамене, крачат забързано по неравните павета, видимо очаровани от възможността да се облекат по този начин.

Лакеят в тежка ливрея и със свещник в ръка, който ме посрещна на входа, допълнително засили у мен усещането, че съм попаднала в миналото. Вероятно го бяха предупредили, че само аз няма да следвам дрескода на вечерта, защото ме нарече по име:

– Добър вечер, госпожице. Нали вие сте Ел?

– Да.

– Роклята ви се намира в гардеробната отляво – обясни той, като отстъпи, за да ме пропусне.

– Благодаря.

– Ще ви помогнат да я облечете.

Вътре вече гъмжеше от мъже във тъмни фракове и жени в яркоцветни рокли. Една от тях, млада, с черни коси, които падаха на букли над ушите й, веднага ме пое, без дори да ми позволи да подиря с очи стопанина.

Въпреки че осветлението беше само от свещи, успях да зърна разкошната обстановка, възстановена в първоначалния си вид. Доколкото можех да съдя, резултатът си струваше годините търпение и прахосаното богатство на Луи. Разпознах неопомпейския стил на дома Дюшеноа, но доведен до необикновено съвършенство. Всеки от цветните фризове беше инкрустиран с тънки златни нишки, всеки таван бе украсен с орнаменти във формата на древни инструменти, лири, авлоси, арфи, обрамчени от райски птици. След последното ми идване тук явно са били добавени допълнителни детайли, щрихи и краски.

– Харесва ли ти?

Тъкмо стягах тесния корсет от розова коприна, преди да облека върху него подбраната за мен копринена рокля със същия цвят, когато топлият глас на Луи прозвуча в ухото ми. Заедно с него до мен достигна уханието на ванилия и лавандула, което вече тъй добре познавах, скъп спомен от миналото и обещание за бъдещето. Усещах как дъхът му играе с непокорните кичурчета на кока, който току-що ми бяха направили. От месеци живеех с Луи Барле и той продължаваше да предизвиква у мен само с присъствието си телесен и душевен трепет, прониквайки в най-скритите ми помисли. Още бях в плен на този трепет, когато той постави нежно ръка върху рамото ми. Докосването му сякаш ме опари.

– Кажи ми... – настоя той. – Как го намираш?

За облеклото ми ли говореше той, за реставрирания ни дом, съвършен във всяко отношение, или за празненството, най-екстравагантното и изисканото, на което някога бях присъствала?

– Да, чудесно е.

– Почакай... Това е само началото!

Завъртя ме към себе си като кукла, за да докаже думите си. Най-сетне обърнах внимание на безупречната му осанка, която ни най-малко не страдаше от осакатеното коляно, на върховната му елегантност, същинско въплъщение на романтичните му химери. Беше облечен като денди: втален тъмносин редингот с широки поли, златиста жилетка и копринен шал, тесен кремав панталон, високи обувки и гети от същия цвят.

Той прочете възхитата в очите ми и веднага ме поправи:

– Не говорех за себе си, разбира се... А за всичко, което ни очаква тук.

Когато включеше на подобен възторжен регистър, започваше да ми напомня своя брат. Все пак се въздържах от забележки и по-скоро го насърчих с усмивка, след това с целувка, после с още една, приключвайки поздрава с лек реверанс:

– Разбрах, милорд.

През последните месеци бях вземала участие във всички фантазии, които той измисляше за нас, без нито за момент да проявя сдържаност. Макар почти да не напускахме хотел „Шарм“, не оставахме през цялото време затворени в „Жозефин“, нашата любима стая номер едно. В зависимост от деня или от прищявката, Луи ми показваше останалите стаи, носещи имената на други куртизанки: госпожица Дешан, Кити Фишер, Кора Пърл, Валтес дьо ла Бин и Лиан дьо Пужи.

Във всяка от тях бях посвещавана в някое проявление на многоликия секс. И дума не можеше да става да ме отстъпва на други устни или на други ръце, нито да пък аз да оставя драгоценния си любовник на чужди ласки. Просто двамата потапяхме страстните си пориви в нова атмосфера на изострена чувственост. Така открих удоволствието от правенето на любов под чужд поглед, открих секса редом с друга двойка, която също черпеше от това съседство вдъхновение за разгаряне на собствените си наслади. От ненаситни любовници се бяхме превърнали в развратни воайори без табута, но и без перверзии. Като естествено продължение, двойките, които споделяха нашето ложе, се явяваха наследници на куртизанките и техните любовници от миналото.

Пискайки от престорена уплаха, две госпожици прекосиха хола по голи задници, само по корсети, последвани от чифт навирени пениси. Едва тогава разбрах, че нощите, прекарани в „Шарм“, са били само обикновени репетиции. Истинският спектакъл щеше да се състои тук, тази вечер.

– Имайте предвид, госпожо, че днес сме 21 март 1827 година – заяви Луи, слагайки край на непристойните ми блянове.

– Много добре – приех играта аз. – И защо тъкмо тази дата?

– Защото именно тогава Ан-Франсоаз Буте, тоест госпожица Марс, открива тази възхитителна вила в паладински стил, декорирана от Висконти.

– Лукино... Висконти? – удивих се аз, без сама да вярвам в този анахронизъм.

– Скъпа! – смъмри ме той и отново положи върху шията ми електрическа целувка. – 1827 година! Луи Висконти, архитектът. А не режисьорът Лукино.

Отново бе възприел прециозния стил и с широки жестове даваше израз на гордостта си. Не се съмнявах, че ако ремонтът бе приключил навреме, той пак щеше да изчака съвпадението на двете дати. Наложило се бе обаче да потърпи още два месеца.

– И какво? Бил е такъв забележителен празник, че ти имаш намерение да го възпроизведеш до най-малката подробност?

– И още как!

При тези думи той почука по мраморния под с бастуна, който досега не бях виждала и на чиято дръжка бе гравиран императорски орел.

– Представи си най-бляскавия костюмиран бал от първата половина на деветнайсетото столетие! – издекламира той, сякаш наистина бе попаднал в онова славно време. – Присъства най-отбрано общество, принцове, маркизи, чужди посланици, а на всичко отгоре най-видните представители на изкуството, които обитават квартала: Санд, Шопен, Мюсе, Берлиоз, Дьолакроа, Шефер...

– Съгласна съм, но какво толкова изключително има в него? Та нали подобни празненства тогава са били устройвани доста често?

– Ела, ще ти покажа.

Той ме хвана за ръка и тъй като младата костюмиерка тъкмо бе забола последната игла в прическата ми „а ла мадам дьо Севинье“, не ми оставаше нищо друго, освен да го последвам.. Бе толкова въодушевен, че почти не куцаше.

Стигнахме до големия салон за приеми, чиито огромни прозорци гледаха към английската градина, и ми посочи отрупания с храна бюфет от едната страна, а от другата паркета за танци, където няколко костюмирани двойки се опитваха да уловят ритъма на кадрила, изпълняван от малък камерен оркестър в отсрещния ъгъл.

– Нищо ли не забелязваш?

– Не, съжалявам...

– Липсва нещо много важно.

– Така ли? Какво точно?

– Трябва да се пренесеш в атмосферата на епохата – пламенно ме призова Луи. – Тогава е било прието да бъдат поставяни игрални маси, предназначени за мъжете. Те изкарвали един-два танца с дамите, след което се измъквали в съседния салон, за да се отдадат на истинската си страст. Докато жените танцували, разговаряли и похапвали, кавалерите им играели табла или карти. Ала на прословутата дата 21 март 1827 година не се случило нищо подобно. Госпожица Марс лишила мъжете от тази им привилегия.

– Отлично... И какво толкова бунтарско има в това да забраниш на господата да играят хазарт?

– Ами просто през онази вечер те са били изцяло на разположение на вас, госпожи! Повярвай ми, това си е било същинска революция!

Като потвърждение на думите си, той ме отведе в малкия съседен салон, който щеше да ни служи за трапезария. Там подът бе застлан с огромен старинен килим, за чиято цена дори не смеех да помисля. Той бе отрупан с широки като дюшеци възглавници, върху които вече се въргаляха няколко двойки, а дрехите им бяха захвърлени наоколо.

Сред тях веднага разпознах дуета, отдал се на любовна игра под черната светлина по време на моята втора среща с Луи в хотел „Шарм“. И мъжът, и жената ми се сториха не толкова стройни, каквито ги бях видяла върху плоския екран. В поза шейсет и девет сега те изглеждаха още по-съблазнителни благодарение на хармоничните си пропорции и това бе привлякло немалко зрители, облегнати по стените на стаята.

– Хм... – усъмних се аз. – Никак не съм сигурна, че през онази епоха господата са били на разположение на облечените в кринолин свои приятелки точно по този начин.

– Не се заблуждавай. Доста често тези празненства са завършвали зад кулисите. Точно като тази вечер.

През това време се появи нова двойка и аз разпознах метиската с изваяно тяло от картотеката на „Нощни красавици“, същата, която ме бе докарала до оргазъм с помощта на дръжка от ветрило. Бях й дала прозвище, което напълно й подхождаше: Лиана.

– Коя е тя? – запитах аз, като я посочих с брадичка.

Въпросът ми развесели Луи и той се усмихна доволно.

– Струва ми се, че вече се познавате.

– Да – потвърдих аз, без да мога да прикрия смущението си. – Искам да кажа, как е името й?

– Саломе.

Хвърлих поглед към останалите присъстващи. Кои бяха тези хора? От какви личности бе съставен тесният приятелски кръг на Луи? Кого или коя още бих могла да разпозная по размера на пениса или по извивката на гърдите? Имаше ли той истински приятели, или това бяха само спътници в разврата, също както самият той се бе превърнал в оръдие за осъществяване на плана, предначертан от неговия брат?

По време на нашето доброволно затворничество Луи рядко бе отсъствал, за да отиде от време на време на някоя вечеря или коктейл. Аз нямах желание да го придружавам и предпочитах да отделя време за София, която напоследък доста пренебрегвах. Нито веднъж не се бяхме явили някъде двамата заедно. Никакви излизания с приятели, никакви концерти. Бяхме изцяло отдадени на нашата любов. Отдалечавахме по всякакъв начин момента, когато нашата връзка ще стане банална, но тази вечер бяхме на път да го сторим. Досега бяхме любовници, а ето че се превръщахме в двойка, обвързана с всички социални условности, от които Луи се стараеше да ни предпази.

Ненадейно той ме хвана с тънката си и силна ръка през стегнатата в корсета талия и ме притисна до себе си, после впери поглед в мен.

– Ти си великолепна.

– Благодаря. И вие изглеждате добре.

Престорих се, че на свой ред го оглеждам от главата до петите.

„Великолепна“. Давид непременно би употребил същия епитет. Ала макар по-малкият от братята Барле да навестяваше от време на време сънищата ми и да споменавах понякога името му, за мен той принадлежеше на минало, с което окончателно бях скъсала. Бе просто сянка, която вече почти не ме стряска, изгубила постепенно очертанията си след нашата несъстояла се сватба.

Въпреки това не минаваше ден, без да се сетя за брак. За брак с другиго. За съюз, почиващ върху далеч по-дълбоки чувства, които времето и близостта бе породило и които не се свеждаха само до осъществяването на детските ми мечти. Въпреки материалната си обезпеченост, способността да съблазнява и безбройните качества, които бях открила у него през дългите нежни следобеди, прекарани заедно, Луи далеч не беше идеален. Беше непроницаема и сложна личност, а животът, който ми предлагаше, по нищо не напомняше онова пътуване в първа класа, лишено от свеж полъх и силни усещания, каквото би представлявало битието ми редом с Давид.

Луи ми посочи последната свободна възглавница и леко ме привлече към тази импровизирана постеля, докато разкопчаваше с другата ръка тесния редингот, който бе облякъл за случая.

– Не, почакай... – възпрях го аз.

– Защо? Не ти ли е приятно?

– Не...

– Искаш ли да ги отпратя?

– Ни най-малко – възразих с усмивка аз. – Не става въпрос за това.

Изглежда, никой от присъстващите любовници не бе обърнал внимание на нашия разговор и всеки се отдаваше на насладата с помощта на устните, ръцете и половите органи, подобно на сирени, които постоянно меняха формите си, а възгласите им се сливаха в едно общо стенание.

– И какво тогава не е в ред?

От нашата първа среща насам ме бе научил поне на едно нещо: да не обръщам внимание на условностите. Да презирам добрите нрави и да тълкувам правилата единствено в полза на взаимното удоволствие, което постигахме при всеки удобен случай. Такова отношение бе лесно осъществимо в рамките на нашата стая, подобна на бонбониера, пълна догоре с дребните ни наслади. Друго беше обаче, когато ставаше въпрос за начина ни на живот навън, пред очите на всички.

Не отговорих нищо и се отпуснах върху огромна мека табуретка. Луи любезно я дръпна настрани от групата, виждайки детинската ми поза, която предразполагаше не толкова към ласки, колкото към продължение на нашия диалог. Той седна до мен и хвана лицето ми между дланите си.

– Ел... Какво става? Може би не си представяше по този начин пристигането у дома?

– Не, наистина... Уверявам те, това няма нищо общо. Вечерта е просто... съвършена!

В този момент нечий оргазъм бе съпроводен от писък, който се присъедини към оценката ми. Задъханите „да“ на изпадналата в опиянение жена до такава степен съответстваха на думите ми, че едва не избухнах в смях.

– Толкова ли е забавно онова, което не искаш да ми кажеш?

– Напротив, много е сериозно...

– Тогава може би е по-добре да го запазиш за по-късно – помрачня внезапно той и понечи да се отправи към балната зала.

Вкопчих се в дългите поли на сакото му, решена да го задържа до себе си.

– Не! Остани. Онова, което имам да ти кажа... е съвсем просто. И се отнася преди всичко до тебе.

– Добре. Слушам те.

С плах жест посочих великолепната обстановка около нас, която той бе създал за двама ни, имайки предвид при това неговото богатство, възпитание, безупречния му вкус и съответните връзки, направили възможно подобно чудо.

– Сам знаеш, че аз не мога да ти предложа нищо подобно.

– Лъжеш се – възрази той. – Ти притежаваш величествен дом в Нантер-Вил.

Не обичах никой да се шегува с паметта на мама, да се подиграва с оставеното от нея наследство, плод на толкова мъки и лишения, колкото и скромно да бе то. Самата аз отбягвах тази тема, отлагайки непрестанно срещата с нейния нотариус Вюрман, за уреждане на последните формалности по завещанието, в което без съмнение присъствах единствено аз.

– Исках да ти кажа, че с изключение на скромната си личност и чувствата ми към теб, не мога да ти предложа нищо.

– Никога не подценявай скромната си личност – промълви закачливо той.

– Престани... Та аз дори нямам работа!

От месеци насам и двамата бяхме изгонени от БТВ. Моето уволнение бе обосновано със сериозно нарушение при записа на първото предаване Културен коктейл, тъй като не се бях явила на заключителната част, поради което не получих и никакво обезщетение съгласно клаузите на договора за изпитателния период. Така и не се наложи да се явявам отново в кулата край Порт дьо Севр. Клое, асистентката на Давид, се бе заела да изпрати малкото ми лични вещи на последния мой адрес, тоест на улица „Риго“ № 29 в Нантер.

Що се отнася до Луи, служител и акционер в групата „Барле“, а освен това и брат на генералния директор, нещата не бяха минали толкова гладко. От една страна, той бе доволен, че се е избавил от подчиненото положение във фамилната империя, но от друга, нямаше никакво намерение да скача от кораба на династията по бански костюм, без спасителен пояс или лодка. Преговорите по финансовите въпроси, водени от неговия адвокат Жан-Мари Зерки, млад вълк от парижката колегия, бяха продължили седмици наред и приключили не без мъка със споразумение, съпроводено от число с много нули, което осигуряваше материално моя конкубин до края на дните му.

Луи не можеше да не знае, че ако се омъжа за него, цялото това богатство ще бъде и мое.

– Е, и какво от това? – отвърна ми той. – Всичко, от което се нуждая, всичко, което някога съм желал, е тук. В прегръдките ми.

Препратката беше очевидна. Думите му повтаряха текста на песента, под чиито звуци се бяхме слели в едно за пръв път преди година.

Това не бе просто намигване от негова страна. Знаех символичното значение, което Луи придава на музиката, на изображенията, на безбройните знаци, които ни заобикаляха и които непрестанно отекваха като ехо на нашите чувства.

Най-сетне се реших да задам въпроса, който отдавна таях в себе си, във всяка част от тялото си:

– Именно... Желаеш ли да се ожениш за мен?

Той ме гледа известно време, удължавайки до неприемливи размери паузата, след което върху лицето му се появи широка усмивка, съпроводена от прословутата трапчинка на дясната му буза, същата, която никога не мамеше и не прикриваше и чиято поява ме докарваше до възторг. Опита се да прокара пръсти в косите ми, но твърдата ми прическа му попречи, затова ги плъзна по тила ми и нежно го погали.

– Анабел Лоран – прошепна той с мекия си, топъл глас. – Малка сладка хитруша... Кажи ми... отдавна ли ми готвиш този удар?

Такъв беше Луи, когато му задаваха въпрос, на който не може да избегне отговора: беше в състояние да обърка питащия само с една усмивка, само с едно остроумие. Въздъхнах като срамежливо девойче и скрих поруменелите си бузи в рамото му.

– Да... Впрочем не. Преди малко ми хрумна.

Когато се сливах с него, когато се притисках в тялото му, когато пенисът му проникваше в мен, изобщо не се сещах за това. Ала достатъчно бе дори за малко да навлечем върху себе си социалните атрибути и ето че разликата във възрастта отново се превръщаше в препятствие... Хихикането ми на малко момиченце изобщо не показваше, че се държа като възрастна.

– Поздравления за изненадата. А си въобразявах, че аз съм този, който ще те удиви тази вечер... Струва ми се, че печелиш ти.

– Така и не ми отговори – възмутих се аз, без да го оставя да ми се изплъзне.

– И тъкмо тази вечер ли трябва да ти дам отговор?

Явно не отстъпваше. Изглежда, ситуацията го забавляваше, тъй като му даваше предимство, докато аз бях вперила поглед в устните му, очаквайки да произнесат онези две фатални и вълшебни букви.

– Ами да... – с невинен вид настоях аз.

– Никога ли не си чувала, че по нашите ширини мъжът е този, който иска ръката на жената, върху която е паднал изборът му? А не обратното?

– Не. А теб, изглежда, никой не те е осведомил, че не бива да крадеш годеницата на брат си в деня на тяхната сватба. Това пък е по нашите ширини, разбира се.

Целувката му ми се стори някак припряна и настоятелна. Що за смущение се опитваше да прикрие в този момент? Какъв неприятен отговор отбягваше да ми даде?

Няколко секунди по-късно устните ни се отлепиха и той очевидно бе възвърнал своята увереност.

– В такъв случай отговорът ми е „да“.

Гледах го слисана. Нима се оказа толкова лесно? Достатъчно е било да помоля, за да бъда чута? Да поискам, за да ми се даде? Да открия най-необикновения, най-нежния, най-влюбения, най-пламенния мъж на света и той да ми отговори с взаимност?

– Да... Да?

Дали взаимният ни обет бе изострил сетивата на двойките наоколо? Зад нас отекна едно всеобщо „да“, изригнало от гърлата на изпадналите в екстаз мъже и жени, сякаш за да подчертае до каква степен тревогата ми е била неоснователна. Въпреки това нелепата ситуация ни най-малко не смути Луи и той продължи с все същия уверен тон, сякаш ставаше въпрос за нещо очевидно:

– Да. Бихме могли да отпразнуваме нашия брак до няколко месеца. Какво мислиш по въпроса?

– До няколко месеца ли?

Неволно съзрях в този мъгляв и неочаквано за мен продължителен срок известна резервираност.

– Позволявам си да отбележа, че до този момент прибързаните решения не ти донесоха нищо добро.

Забележката му не само ме уязви. Тя отново извика в паметта ми фигурата на мъжа, обитаващ съседния дом, когото се опитвах по всякакъв начин да забравя. Ала как самият той би могъл да зачеркне веднъж завинаги от съзнанието си своя роден брат? Имах ли право да искам това от него?

– Напълно вярно – постарах се да смекча тона аз.

– А освен това... Трябва да довършим обучението ти.

Реших, че се шегува, и посрещнах думите му със закачлива усмивка, но изразът на лицето му веднага ме опроверга. В него нямаше и сянка на дяволитост. Напротив, рядко го бях виждала толкова сериозен.

– Обучението ми... Искаш да кажеш...?

– Еротичното, естествено – довърши изречението ми той.

Свитите му челюсти и напрежението, което усетих да обзема цялото му тяло, ясно показваха колко важно е това за него. Не случайно се връщаше към тази тема. Тя все още бе жива в него и той сякаш се бе превърнал в нейно въплъщение.

– Не го ли приключихме вече?

Имах предвид последните дни, последните месеци, а и онези преди тях, когато за мен той бе все още призрак, обсебил мислите ми като обитател на стаите в хотел „Шарм“, където се отдавах на него и на всевъзможните му превъплъщения.

– Смятам това като предварителна подготовка. Като усвояване на основните понятия.

Кой бе той, та да гледа толкова отвисоко и да принизява уменията ми в любовта, които, макар и наскоро придобити, не биваше да бъдат приемани като драсканици върху плочата на първолак? Толкова ли невежа бях? Или може би ме упрекваше за същата онази липса на чувственост, която неговият брат бе открил у моята двойница Орор?

Тилът ми се стегна и той веднага дръпна ръката си от него.

– Наистина ли? Значи, основни понятия?

– Да. Не се сърди, но истинското ти обучение тепърва започва.

Сега вече се изправих с намерение да се отдалеча.

Погледнах бегло към изхода и пред мен се откри необикновената гледка на задницата на Саломе, която извършваше вълнообразни движения над тялото на партньора, подобно на пантера, надвесена над плячката. Мъжът под нея очевидно едва издържаше. Грамадният му член, вирнат към нея, напразно се опитваше да я докосне и главичката, подобно на топка, всеки път отскачаше от гладкия й матов корем. В сравнение с нея аз действително не бях на ниво, но коя не би се почувствала като обикновена ученичка пред такава учителка?

– И в какво се състои продължението? Интересно ми е...

– Както при всяко обучение става въпрос за съчетание между теория...

Предположих, че има предвид книгите, които ми бе препоръчал.

– ...практически занимания...

С него, разбира се. В това отношение, струва ми се, през последните месеци бяхме постигнали значителен напредък.

– ...и накрая изпити, предназначени да легализират придобитите знания.

– Изпити ли? – възкликнах аз. – Нещо като зрелостен изпит в областта на секса?

– Предвиждам това да бъде по-скоро поредица от проверки.

– От какво естество? – запитах все още доста сърдито.

Той на свой ред се поколеба за миг, хвърли поглед към двойките наоколо, които бяха в разгара на любовната игра, задържа го недвусмислено върху някоя и друга кучешка поза или фелация, които оцени като вещо изпълнение, сетне отново се обърна към мен и изобщо не се смути от начина, по който го гледах:

– Хм... Донякъде в стила на тази вечер. Впрочем, ако желаеш, можем да приемем, че това е било твоето първо изпитание.

– Първото... – прошепнах сякаш на себе си аз. – И колко всъщност предвиждаш да бъдат те?

– Не зная. Броят им няма значение. Важното е аз и ти да установим наличието на напредък. Ти как смяташ?

Всяка нормална жена на мое място, а и самата аз, ако не бях до такава степен влюбена в него, незабавно би го отблъснала, би го оставила да се наслаждава сам на своите жалки Хиляда и една нощ. Ала в този момент не можех да направя нищо друго, освен да приема. Тъкмо когато трябваше да проявя упорство, да окажа съпротива, да се разбунтувам, аз казах примирено:

– Да... Смятам, че така трябва.

След измислени за случая ритуали като повелите от миналата година, какво ли още ми готвеше? Нови изпитания? Нови наказания? Колко нови проявления на Ерос и на Танатос ме очакваха? Поне бе свел броя на срещите в „Шарм“ до десет. Ясно ми бе, че този път не уточнява броя на уроците и че си присвоява правото да удължава моето обучение колкото си иска, отлагайки до безкрай неговото приключване. Без съмнение не го поставяше като условие за нашия брак, а по-скоро като подготовка. Въпреки всичко осъзнавах, че ще приеме да бъде напълно мой едва след като се е уверил, че от своя страна ме притежава изцяло.

Той, изглежда, долови тревогата, изписана в очите ми, защото ме прегърна, за да ме успокои, и побърза да уточни:

– Хей! Не се притеснявай. Предстоят ти само наслади. И това изобщо не поставя под въпрос дадената от мен дума.

В съзнанието ми се мярна думата виновен... Луи се чувстваше виновен по отношение на по-малкия си брат. Отдавна подозирах това, но за пръв път от месеци насам откривах подобни признаци у моя събеседник. Като бе нарушил сключеното между двамата споразумение, като му бе отнел годеницата, Луи отново бе разпалил конфликта, потушен с времето и от поредицата победи на Давид. Нещо повече, отмъквайки му в мое лице двойницата на Орор, той за втори път бе изтръгнал от обятията на Давид самата Орор.

Налагаше се Луи да прикрие това усещане за предателство чрез нови игри, чрез ново опиянение, отреждайки ми ролята на бутилката, която да му ги доставя, дори и с риск да ме строши в ръцете си.

– В крайна сметка само от нас зависи да направим нещо забавно.

– Забавно...?

– Ами да! Бихме могли например да описваме преживяванията си в твоето тефтерче „Десет-пъти-дневно“.

В затвореното пространство на първа стая тефтерчето, побрало еротичните ми мисли, естествено, се бе превърнало в средство за съвместно изразяване.

Желая те тотално

Откакто Луи лично бе вписал тези първи свои думи, ние непрекъснато беседвахме с негова помощ, обменяйки фантазми, желания, блянове и спомени, бяхме го превърнали в неизчерпаем източник на желания.

– Защо не – съгласих се едва чуто аз.

– Разбира се! – опитваше се да ме убеди той. – Нима не разбираш, че това ще придаде нов смисъл на този бележник? Благодарение на него ще превърнем изпитанията в същинско литературно предизвикателство.

Дълги минути той се отдаваше с необикновена страст на тези мечтания, уверен, че е на път да се захване с грандиозен проект, който ще ни сплоти отвъд желанието и свързаната с него пресита.

Вече не знаех какво да кажа, за да обуздая обзелото го въодушевление, което не можех да споделя, въпреки че чувствата ми към него си оставаха непокътнати. Още при първата ни среща бях почувствала, че Луи е човек, който не може да обича наполовина. Ако изборът му веднъж паднеше върху вас, това означаваше, че му принадлежите изцяло. От този момент нататък той започва да прониква в най-интимните ви кътчета, все едно че завоюва нова територия. Макар да се надсмиваше над жаждата за надмощие у своя брат, в това отношение той по нищо не се отличаваше от него.

Спасението ми дойде благодарение на първото познато лице, което се появи на разтворената двойна врата: Давид Гарше, любимецът на новия ми бъдещ съпруг и острие на галерията „Албан Соваж“. Очевидно не толкова отракан, колкото собствените си творения, младежът се стремеше да стои на разстояние от вихрещите се двойки и се осмели само да ми махне плахо с ръка.

Станах рязко и се приближих до него с приветлива усмивка, все едно че бяхме стари познати.

– Здравейте! Искрено се радвам да ви видя отново!

Пресиленият ми ентусиазъм допълнително засили смущението му.

– Здравейте – отвърна той, протягайки ми влажната си, мека длан.

Усетих, че донякъде обиден, Луи ме е последвал. С жест на собственик той прокара ръка по задника ми и се обърна към младото си протеже:

– Предоставям ти моя шедьовър, приятелю. Грижи се за него.

После се оттегли, увлечен от новодошлите гости, и ме остави насаме със слисания младеж, чиято нова прическа почти изцяло закриваше кръглото му лице.

– Готвите ли нова изложба? – запитах го аз в опит да разсея смущението му.

– Да, скоро предстои откриването. Впрочем след няколко дни.

– Пак ли при Албан?

– Отново там. Двамата с Луи ценят работата ми.

Странно бе да чуя как това съвсем наскоро излязло от пубертета момче нарича работа нещо, което не бе нищо повече от провокативна порнография. Въпреки това запазих хладнокръвие.

– Зная. Има теми, в които Луи влага цялото си същество.

Изглежда, той разбра намека, защото мигом поруменя и отклони разговора в друга посока:

– Освен това сега той е мажоритарен собственик на галерията.

Ето ти новина. Потиснах раздразнението си и реших по-скоро да го разпитвам за новите му творби, тъй като по принцип един художник, достоен да се нарече такъв, е способен да говори единствено или почти единствено за себе си. Изобщо не се съмнявах, че това хлапе с все още жълто около устата спада към тази категория:

– И какъв материал избрахте? Отново ли надуваеми играчки?

– Не, не... – намръщи се леко той, засегнат от скрития ми сарказъм. – Новата ми инсталация ще бъде ориентирана към видеото.

– Нима? И какви филми?

– Преди всичко заснети в реално време с уебкамера.

– Твърде интересно – насърчих го аз.

– А в някои случаи, като тази вечер например, с охранителни камери.

– Тази вечер ли?

Свитите му вежди ми показаха, че явно е казал повече, отколкото е трябвало, и преди всичко, че няма представа как да се измъкне от положението. Според него най-важното бе да не засегне по никакъв начин годеницата на своя спонсор.

– Да, след това, естествено, всичко може да се редактира.

Ако се вярва на начина, по който примигна, очевидно бе направил втори гаф. По-скоро трети, ако броях как се бе изпуснал по повод ангажиментите на Луи по отношение на галерия „Соваж“.

– Ето че ставам твърде любопитна! – глезено казах аз и се изкикотих по неприсъщ за мен начин. – Ще ми покажете ли?

– Защо не...

Той стоя в недоумение известно време и едва след това разбра, че съм готова да го последвам. Прекосихме големия салон, вече претъпкан с гости в рединготи и в бели или пъстри бални рокли. Отведе ме в хола, където под стълбището имаше малка врата, водеща към сутерена.

Може би донякъде бе неприлично, че той пръв ми показва тази част от сградата, но наистина потръпнах, когато видях пред себе си тежка бронирана врата. Тук обзавеждането беше съвсем модерно и нямаше нищо общо с това на горните етажи, белязани от патината на времето. По тесен, боядисан в сиво безлюден коридор, с инсталационни тръби по стените, стигнахме до втора метална врата, през която влязохме в помещение с видеоуредба и десетина екрани за наблюдение.

– Ето! Оттук може да се види почти всичко, което става в къщата.

Преддверието, входът, салонът, трапезарията, където двойките продължаваха изтощителните си занимания, библиотеката, кухнята, градината и дори бъдещата ни спалня. Нито една стая не бе пропусната.

Ала не това привлече вниманието ми.

– И записвате всичко? – запитах аз, като махнах с ръка към стената с мониторите.

– Не. Само онези, до които мига червена лампичка.

Значи, входът, салонът, трапезарията.

В горния ляв ъгъл на тази телевизионна мозайка имаше два тъмни екрана.

– А тези закъде са? Можем ли да ги включим?

– Нямам представа... – съвсем смутено промърмори той.

– Хайде – подканих го аз. – Сигурно ще бъде забавно.

С разтреперан пръст и с движения на зомби той натисна поредица бутони. Моментално познах стаите. Те не бяха от дома на госпожица Марс, а от съседния дом Дюшеноа. Първата беше салонът в помпейски стил, който в този момент беше пуст и потънал в полумрак. Върху втория екран се виждаше спалнята на Давид, също едва осветена, но достатъчно, за да могат да се различат очертанията на две тела, които извършваха ритмични като на метроном движения, сякаш следващи указанията на хронометър. За самоличността на мъжа не можеше да има никакво съмнение: атлетичната фигура, сребристата превръзка на лявата китка, но се наложи да потърпя цяла минута, през която Гарше смутено се покашляше, докато зърна лицето на дълготелата партньорка на Давид.

Тя вдигна ненадейно завесата от руси коси и видях ухилената, изпаднала в екстаз Алис Симонсини. Бившата любовница, прокудена преди известно време, но отново спечелила благоволението на принца.

2.

Няколко дни преди това... началото на май 2010 година

Няма да скрия от вас – знаете вече достатъчно, за да се налага да го правя, – тази вечер не бе първата, през която виждах дома на госпожица Марс. Вероятно си спомняте, че след бягството на моята котка Фелисите бях успяла да хвърля поглед през боядисаната в тъмносиньо врата, преди Ришар, шофьорът на Луи, да я захлопне под носа ми. Тогава успях да зърна единствено строителна площадка, нищо общо с великолепния резултат, който радваше окото сега.

Ала освен това, само няколко дни преди организирания от Луи бал отвъд времето, в чест на нашето официално встъпване в новия ни дом, бях успяла са проникна в моя хол, когато зад гърба ми дочух познат глас:

– Мамка му!... Луда работа!

Нямаше нужда да се обръщам, за да позная кой изстреля тази пълна с възхита ругатня. София застана редом с мен и заедно зяпнахме разкриващата се пред нас необикновена гледка. Все още не бяха пристигнали всички мебели, а други не бяха поставени на предназначените за тях места, така че можахме да се насладим на съвършената работа, извършена от реставраторите.

– Нали, скъпа моя? – пошегувах се аз.

– Като си помисля, че съседният дом ми се струваше прекалено разкошен...

Спомних си реакцията й, когато за пръв път разгледа заедно с мен дома Дюшеноа.

– Така е. Не мога да си представя да се мотая тук по анцуг или в бархетен гащеризон.

– Правилно – подкрепи ме съвсем сериозно тя. – Ще се наложи да си прегледаш гардероба.

– Сякаш пък ми трябва специален повод да го направя!

Тя хвърли красноречив поглед към обстановката.

– Само че този път май ще се наложи да пазаруваш по-скоро в музеите, а не в „Галери Лафайет“!

Дори не знаеше колко е права, като се има предвид балът, на който Луи, макар да бе поддържал с нея много специални отношения, така и нямаше да я покани.

Към възклицанията ни на възхищение ненадейно иззад нас се присъедини мъжки глас.

– Хей! Това не ви е Нантер, момичета.

С каска в ръка и разкопчано кожено яке, пред нас стоеше Фред Морино, моят бивш, появил се почти едновременно със София. Клатеше глава като плюшено куче от задното стъкло на кола, оценявайки великолепието на сградата с кратки подсвирквания. Най-добрата ми приятелка никак не можеше да го понася още от времето, когато излизах с този почитател на мощните мотоциклети. Ала след катастрофалния завършек на моя неосъществен брак, по време на който двамата се бяха съюзили, за да ме защитят, бяха продължили да поддържат контакт и подозирах, че под предлог, че „от време на време обменят информация за Ел“, вече ги свързва и нещо друго.

След поредица коктейли „Монако“ по терасите на кафенетата, последвани от кратки телефонни разговори, „за да разберат дали всичко е наред“, между тях се бе породила близост, без съмнение гарнирана със задни мисли от страна на рокера. Засега всичко се свеждаше до красиво приятелство, което не можех да не благословя. Кой не би искал хората, които обича, да се обичат помежду си?

След поздравите и прегръдките двамата ми помогнаха да внеса няколко кашона и торби, които бях докарала от „Шарм“ със старата камионетка, която господин Жак, портиерът на хотела, ми бе заел за случая.

Възползвах се от това, за да прескоча до Нантер и да прибера оттам част от младежкия си гардероб и от книжата си.

– Не прилича и на онзи Париж, който познават хора като Фред и мен – отбеляза София, подчертавайки пропастта, която ги делеше от новата обществена рамка, в която живеех.

Винаги съм харесвала приятелската атмосфера, която се създава по време на пренасяне в ново жилище. Свързаните с нея шеги, докосвания на ръцете, предметите от миналото, които излизат на бял свят, и онези, които счупваме, без да съжаляваме за това. Именно поради тази причина бях отклонила предложението на Луи да повери тази работа на професионалисти. Двамина въодушевени приятели, няколко часа и няколко незлобливи закачки бяха всичко, от което се нуждаех.

– Сигурна ли си?

– Ами да! За какво са приятелите, ако не ги накараш да се изпотят от време на време, докато пренасят куп кашони? Честно!

Честно! През онзи ден другарството се оказа на висотата на моите очаквания. Присъствието им редом с мен в момента, когато встъпвах в новия си живот, бяха като онзи благотворен балсам, който липсваше понякога в страстната привързаност на Луи към мен. Да обичаш и да бъдеш обичана от Луи Барле бе за мен като буен, яростен морски вятър, който води към екзалтиращи преживявания, към всякакви безумия. За съжаление, той нямаше нищо общо с нежния зефир на всекидневните, обикновени отношения с онези, които ни заобикалят.

– Ще ни покажеш ли твоя замък? – подсказа Фред, несъмнено впечатлен от онова, което бе видял.

В действителност Луи ми бе връчил ключовете едва сутринта, така че самата аз не бях имала възможност да обходя изцяло сградата. Докато търсех къде да оставя кашоните, дори се натъкнах на здраво заключена врата към мазето, която не можах да отворя с нито един от ключовете на връзката.

– Какво ли крие твоят човек в сутерена? Може би някакво тайно подземие като в кулата на замък?

От страна на София подобно предположение изобщо не прозвуча в средновековен смисъл. Откакто бях споделила с нея еротичните фантазии на моя любовник, а самата тя бе станала пряк свидетел на едно от посещенията ми в хотел „Шарм“, не преставаше да сипе закачки на тази тема.

Не можеше да скрие изненадата и радостта си пред лицето на факта, че от положението едва ли не на ангел, който почти нищо не е чувал за секса, вече съм изцяло в плен на всевъзможни садо-мазо ритуали.

– Ако наистина е така, няма съмнение, че вече е вкарал в употреба всички приспособления!

– Ммм, ще ми се да видя...

– Мечтай си!

Що се отнася до мечтите, брачните ни покои бяха наистина шедьовърът на дома. За тях Луи бе предявил специални изисквания по отношение на автентичността, следвайки с маниакална педантичност купчина документи от времето на Луи Висконти. Впрочем тази част единствена бе довършена изцяло и в нея не липсваше нито един елемент от мебелировката или от детайлите. Това ни позволи да се насладим на творбите на мебелиста Бенар чрез техни верни реплики: легло в античен стил с различни по височина табли, издигнато върху подиум, скрин, чиито врати бяха украсени с порцеланови пана, два махагонови фотьойла, столове от същия материал, голямо подвижно огледало, тоалетна масичка, украсена с египетски статуетки, и накрая свещник. Към бездруго претрупаната обстановка имаше и камина от розов мрамор, с инкрустации от позлатен бронз.

– Е, госпожо маркизо, – възкликна подигравателно София, – тук няма да раждаш бебета, а златни кюлчета!

Нито аз, нито пък Фред се засмяхме на забележката й просто защото беше напълно уместна. Питах се какво ще стане с нашата развихрена, освободена от задръжки, спонтанна сексуалност сред вековната патина на този декор. Естествено, налице бе добрата стара теория за еротичните спомени, пропити в стените от нашите предшественици. Ала дали те бяха устояли на пластовете наскоро положена боя? Какво бе останало от въздишките на госпожица Марс?

При тази мисъл реших, че подземието никак няма да бъде излишно, за да поддържа живо нашето либидо и любовта ни да не бъде задушена от тази позлата и тези гоблени.

Звънецът на входа, чийто глас чувах за пръв път, привлече вниманието ми и аз се втурнах надолу по стълбите, за да вляза в новата си роля на стопанка. Отвъд синята врата зърнах масивния силует на Арман, облегнат на страничната колона, който държеше в ръка клетка за транспортиране на животни.

– Добър ден, Ел.

Не бях го виждала от момента, когато, след като напуснах брачната церемония, непредпазливо се бях завърнала на улица „Тур де Дам“, преди да отида в „Шарм“, където ме очакваше Луи. Все още чувах виковете му, докато преследваше мен, босоногата бегълка в изцапана бяла сватбена рокля: „Ел! Върнете се!“

Носталгичното видение бе разсеяно от сърдитото мяукане на Фелисите. Така или иначе, какво би могъл да ми каже той през онзи ден? Какви думи биха били в състояние да променят решението ми и да ме накарат да забравя за любовта си към Луи?

– Добър ден, Арман – отвърнах аз. – Ето...

Не знаех какво да кажа. Той все още бе на служба у Давид и следователно принадлежеше към противниковия лагер. Същият този лагер, който, между другото, не се бе поколебал да накара Луи да поеме разходите около провалената брачна церемония. По-възрастният брат великодушно бе заплатил всичко до последния сантим, без протести и коментари, включително хонорара на певицата плюс обезщетението.

Този лагер бе до такава степен противников, че Давид не се бе появил на погребението на мама, нито бе изказал по някакъв начин съболезнованията си. Дори с един есемес. С нищо не показа, че споделя донякъде скръбта ми, докато Луи прояви искрено съчувствие и ме подкрепи в момент, когато имах нужда от думи на утеха, прегръщаше ме приятелски, докато плачех, тъй като за други ласки тогава и дума не можеше да става.

– Връщам ви Фелисите.

– Благодаря – казах аз, докато поемах от ръцете му клетката от твърда пластмаса.

– Съжалявам, не ми се щеше да правя това тъкмо в деня, когато се нанасяте... Но Давид настоя всичко да приключи веднъж завинаги.

– Разбирам. Не се притеснявайте.

– Отношенията й със Синус и Косинус си останаха все така напрегнати през последните месеци. Миналата седмица сбиванията им принесоха нова жертва.

– Жертва ли? – престорено се разтревожих аз.

– Китайска ваза от династията Мин, наследство от баща му Андре.

Давид би могъл да понесе цели контейнери подобни жертви. Така че чутото не ме развълнува кой знае колко.

– Анабел, не знам как да започна...

Той подръпваше края на вълнената жилетка, както момиченце би сторило с полата на рокличката си.

– Тогава по-добре не започвайте – прекъснах го по-рязко, отколкото би ми се искало.

– ... Има обстоятелства, които ни свързват въпреки случилото се.

Беше толкова трогателен, че не обърнах внимание на голямата черна кола, която мина зад гърба му и спря десетина метра по-нататък.

– Зная това...

– Бих искал да кажа, че въпреки гнева на Давид продължавам да храня към вас най-топли чувства.

– Нормално е да сте привързан и към Луи – уклончиво отвърнах аз.

– Не само към Луи – настоя Арман. – Към вас също.

При тези думи ме привлече към себе си и непохватно положи две целувки на бузите ми. Това бе толкова неочаквано, че едва не изпуснах клетката с Фелисите, която измяука недоволно. Той тъкмо ме пускаше, когато някой го повика, почти изкрещя откъм улицата. От луксозната кола се чу хлопване на врати и до нея се появиха две стройни, изискани фигури.

– Арман!

Беше Давид, стегнат в безупречен костюм, с вдигната брадичка и мрачен поглед, в контраст с ясното небе. До него стоеше Алис, по-русокоса и студена от всякога.

Дръпнах се от Арман и трескаво започнах да ровя в чантичката си, за да намеря ключа от входа на дома Дюшеноа. През цялото това време го бях задържала у мен в очакване на удобен случай, за да го върна на собственика. От друга страна, не ми се щеше да се срещам с Давид, нито пък да пусна ключа в пощенската кутия.

Накрая го открих и се опитах да го пъхна в ръката на майордома, но той бързо я отдръпна. Сетне примигна няколко пъти с очи, сякаш искаше да ми каже: „Задръжте го, никога не се знае“.

Зад гърба на стареца, само на няколко крачки от нас, Давид отново изджавка господарски, недоволен от неподчинението на своя слуга. Дори не поглеждаше към мен, стараейки се да игнорира присъствието ми.

– Арман!

Майордомът най-сетне се обърна с умора в очите.

– Не се бавете, ако обичате – добави по-меко Давид. – Съседството не е това, което беше.

Прегърна Арман през раменете, сякаш прибираше своя собственост, и го отведе до вратата на съседната сграда, без да отправи към мен нито дума.

След него пое и Алис, размахвайки чантичка, очевидно купена от авеню „Монтен“, а на устните й бе замръзнала усмивка на едва сдържан триумф. „Погледни, сега вече всичко това е мое“, говореше всяко движение на полюляващите се бедра над високите токчета, които едва намираха къде да стъпят върху неравния паваж. Накрая и тя на свой ред влезе в съседния дворец.

– Хайде – обърнах се аз към котката. – Прибираме се у дома.

Влязох и видях, че двамата ми приятели са слезли в хола, за да ме посрещнат.

– Всичко наред ли е, красавице? Много си бледа...

– Да, да, всичко е наред.

– Да не си видяла призрак? – обади се Фред.

– Кажи-речи... – намръщих се аз.

– Срещнала си Давид! Само не ми казвай, че той е дошъл лично да ти донесе животинчето.

Заех се да пусна Фелисите, за да избягна темата и да се спася от обстрела на техните въпроси.

– Да... Е, не. Не беше той. Донесе ми я Арман.

– Тоя открай време ми се е струвал съмнителен – включи на новата тема София.

– Защо? – удивих се аз.

– Знам ли? Просто вътрешно усещане... Ето например, в деня на твоята „сватба“...

При тези думи тя нарисува с пръсти във въздуха огромни кавички.

– ...когато на всички стана ясно, че няма да се върнеш...

– Е, и какво?

– Нямам представа. Стори ми се някак облекчен.

– Това е, защото си е казал, че ще има по-малко работа и главоболия, ако доставчикът прибере ястията, преди да са били разопаковани – предположи Фред, в опит да разсее атмосферата.

– Много хитро! – изкикоти се приятелката ми. – А тебе големият шеф още ли не те е разкарал?

Въпросът на София беше напълно уместен и освен това имаше предимството, че отклонява вниманието от мен. Положението на Фред като звукооператор в БТВ си оставаше загадка. Дори след като бяха уволнили Луи и мен, той бе запазил мястото си и сякаш нищо не го заплашваше. Всяка сутрин очакваше да си получи заповедта и всяка вечер се прибираше спокоен за утрешния ден. Целият екип хвалеше работата му, а най-близките му колеги, които, естествено, бяха в течение на миналата му любовна история с бившата-бъдеща госпожа Барле, го наричаха „късметлията“.

– Ако питаш мен, запазих си кожата само защото той забрави за мен.

– Възможно – подкрепих предположението му.

– Спомни си, че точно преди да си тръгнеш, когато той ме видя на вратата, ме помисли за стажант. Така че едва ли знае, че съм твоят бивш...

– Е, поне засега си получаваш заплатата в края на месеца – изхленчи София, която съвсем беше закъсала с нейните танци.

– Не се оплаквам!

– От друга страна, има какво да се каже по отношение на условията на труд в групата „Барле“! Или се лъжа?

Появата на Луи изненада всички ни. Никой от нас не го бе чул да влиза. Втурнах се да го посрещна и се постарах целувката ми да не бъде прекалено интимна. Споменах, че все още не бях свикнала да давам публичен израз на нашата любов.

Макар Фред да бе признателен на моя нов спътник в живота, че го е спасил от безработицата, отношенията между двамата отново бяха охладнели, след като Луи бе заел мястото, някога отредено на него. Фред наистина бе обърнал страницата и не проявяваше никаква ревност. Беше сложил черта на връзката ни, но все още изпитваше напълно обяснимо смущение.

– Така или иначе, за мен положението е поносимо – уклончиво възрази Фред. – Минал съм през какво ли не.

Към затрудненото положение, в което се намираше Фред, се прибавяше и фактът, че минаваше за двоен агент. Бе наш приятел и едновременно с това служител на Давид, така че имаше поглед върху делата на групата „Барле“, за което Луи би могъл да му завиди. При това самият Луи без колебание засягаше тази тема:

– Как е положението в телевизионния канал? Давид все още ли флиртува с корейците?

– Имай предвид, че нямам достъп до тайните на боговете. Единствената новина, която си струва напоследък, е завръщането на Симонсини...

– Алис? – възкликнах с престорено учудване аз.

– ... макар че все още не е ясно на каква длъжност ще я назначи.

– На предишното й място вече има друг – допълни Луи.

– Вярно... Изглежда, в дирекцията се оформя игра на музикални столове.

– Поне има жени, които знаят за какво се чукат! – отново изплака София.

Сега напълно ми стана ясен смисълът на надменния поглед, който преди малко Алис ми бе хвърлила.

– Вероятно все още не са обявили нищо официално? – заинтересува се Луи.

– Не. Говори се, че Давид ще свика пресконференция в тесен кръг с участието по-скоро на популярните, а не на икономическите издания.

– И къде ще бъде тази пресконференция?

– При всички случаи не в кулата, защото инак всички отдели там отдавна щяха да са вдигнати под тревога.

Звънецът отново се обади и сложи край на тази размяна на информация. Отвъд стъклото на входната врата сияеше белозъбата приветлива усмивка на Изиам. Грумът от хотел „Шарм“ държеше в ръце дебел плик от амбалажна хартия и не бе в обичайната ливрея, което означаваше, че бе решил да ни посети през свободното си време.

– Добър ден, госпожице!

– Добър ден, Изиам. Влез, ако обичаш.

Той отказа с плах жест и само ми подаде пакета, от който очевидно бързаше да се отърве:

– А, не, не, просто ви нося тази пратка.

– Много мило от твоя страна. Благодаря.

Той си тръгна и двамата ми помощници отново се захванаха за работа, този път с подкрепата на Луи, доколкото осакатеният му крак позволяваше това. Заедно щяхме да приключим по-бързо.

Ала преди да се завърна при тях, останах за момент с дебелия плик в ръка и реших да го разпечатам. От месеци насам пощата ми бе препращана от Нантер и от дома Дюшеноа до нашата стая в хотел „Шарм“. С обичайната си услужливост господин Жак бе наредил да донесат писмата ми тук.

Набързо прехвърлих купчината, която съдържаше фактури, рекламни проспекти и диплянки за промоции. Нищо вълнуващо. Ала последният плик привлече вниманието ми.

Госпожица Льобурде

Хотел „Шарм“

ул. „Жан-Батист Пигал“ № 55

75009 Париж

Очевидно ставаше въпрос за някаква грешка при сортирането на писмата. Не познавах никаква г-ца Льобурде, която да работи в „Шарм“. Вероятно беше секретарка или счетоводителка, която нямаше контакт с клиентите.

Не обърнах повече внимание на писмото и го оставих на малката махагонова масичка с намерение да го върна на Изиам при следващото му идване.

Фелисите бе приключила с разузнаването и дойде да се отърка в краката ми с радостно мъркане, което бих могла да разтълкувам като: „Двете с теб ще се чувстваме добре тук“.

Толкова ми се щеше и аз да вярвам в това.

3.

12 май 2010 година

Моят мъж не бе уточнил броя и естеството на изпитанията, през които трябва да премина, но знаех, че занапред ще бъда оценявана както според моята инициативност, така и по способността ми да се съобразявам с неговите собствени изисквания. Всяка изненада, която му поднасях, щеше да бъде точка в моя полза. Колкото по-близо бе обучението ми до своя край, толкова по-цялостно щеше да ми принадлежи Луи, пленник на моите обятия, на моя корем, на вулвата ми, които бяха широко разтворени и зовяха само него.

В очакване на нови епизоди от този горещ сериал, животът ни в дома на госпожица Марс постепенно започваше да се организира. Много по-трудно ми бе да свикна с този изтънчен и пропит с история декор, отколкото в съседната сграда, където Давид бе смесил очертанията на миналото с атрибути на съвременността. Вероятно щяха да минат месеци, преди наистина да се почувствам тук у дома си. За щастие, София използваше всякакви поводи, за да намине да ме види, и нейната сърдечност определено ми помагаше да се аклиматизирам.

– Годеж! – възкликна тя и зяпна, когато й изложих моя план.

– Най-сетне. Само аз и Луи. Без никакви гости.

– Да, това го разбрах, но все пак...

Върху лицето й се изписваха последователно всевъзможни чувства: изумление, радост и, без съмнение, известна завист.

– А, като стана дума за годеж... Чу ли новината на годината?

– Каква новина?

Сякаш привлечена от гласовете ни, Фелисите пристигна в малкия салон, където вечерта на откриването бях гледала любовните игри на поканените от Луи двойки. Отърка се в краката ми и след това скочи на коленете ми.

– Имаш ли вече Интернет в този твой дворец?

– Ами да – свих рамене аз. – Все пак тук разполагаме с някои неща, които ги е нямало през деветнайсетото столетие.

– Донеси тогава лаптопа, искам да ти покажа нещо.

Послушах я и отместих Фелисите, която очевидно се разсърди, че толкова бързо я лишавам от топлото гнезденце, което си бе свила в скута ми. Отворих компютъра и той веднага се включи.

– Окей. Сега чукни „Давид Барле + Алис Симонсини“.

– Какви ги вършат тези двамата?

В паметта ми изникна черно-бялото изображение на двамата върху екрана на монитора. След онази вечер желязната врата на сутерена, на подземието, както го бе нарекла София, бе останала херметически затворена. Дали Давид Гарше бе признал пред Луи поредицата гафове, които бе направил?

– Сега ще видиш. Хайде, чукни!

Върху екрана веднага се появи цяла върволица резултати. Първите от тях представляваха винетка с двамата влюбени, нежно прегърнати на добре познатото канапе.

– Сега кликни на видео.

– На кое?

– Няма значение. Ще излезе едно и също. Продали са го на Пари Мач. От тази сутрин е на линия.

– На Пари Мач ли? Та нали щеше да има официална пресконференция?

– Е да де... Тъкмо това е най-интересното. Кликни, моето момиче, давай!

Послушах я и с разтреперан пръст натиснах клавиша, по-скоро любопитна, отколкото разтревожена.

Отначало мина рекламата за семеен миниван, после се появи емблемата на прочутото седмично списание, сред което видях салона в дома Дюшеноа. Не можеше да има никакво съмнение. Седнала с подвити крака, Алис бе изпънала снага със замръзнала върху устните усмивка, с по-лъскава от всякога руса коса. Очевидно фризьорът и гримьорът си бяха свършили работата. Дори Давид, като никога без костюм, с разтворена на гърдите бледорозова риза, изглеждаше с по-силен загар от обикновено.

Ненадейно се дочу гласът на журналиста:

– Давид Барле, защо пожелахте да направите днес това изявление заедно с Алис?

– Просто защото искам да обявя официално нашата връзка. И да покажа на всички, че...

– ... че тя е сериозна – допълни Алис, като изпъчи гърди.

След това двамата се наведоха един към друг и докоснаха устни.

– Мога ли да ви запитам от колко време...?

– Сме заедно ли? От пет месеца.

– Скоро ще станат шест – добави пищното създание. – Нали, котенце?

Усмивката на Алис стана още по-широка и тя чукна интимно по носа своя партньор, както обикновено постъпват хората, когато са насаме.

Беше не само смешно и неприлично, а направо гротескно.

– В такъв случай нали няма да бъде неуместно, ако запитам какви са вашите планове?

– Няма – потвърди Давид. – Смятаме съвсем скоро да се сгодим.

– Това е чудесна новина – протръби зад кадър журналистът. – Искрени поздравления!

– Благодаря! – отвърнаха почти в хор двамата, заличавайки напълно разстоянието между двете тела, които се сляха в безупречно изпълнена прегръдка.

Следваха няколко кадъра в различни помещения на дома, на които те ту си слагаха разни, на вид безценни накити, ту си разменяха целувки по шията и се хващаха през кръста. Накрая отново се появи „Котенцето“ в едър план.

– Струва ми се, Давид, че имате да ни съобщите и друга новина...

– Наистина. Алис е не само жената, която обичам, но и професионалистка в областта на медиите, една от най-компетентните, които съм срещал през моята кариера. Впрочем на онези, които познават и двама ни, е добре известно, че именно по този повод се срещнахме.

– В БТВ, където Алис преди това ръководеше маркетинга, нали така?

– Бях директорка на международния маркетинг – поправи го донякъде засегнато Алис.

– А само след няколко дни официално ще бъде моя дясна ръка в този телевизионен канал, който е най-представителният в групата „Барле“, на длъжността заместник-генерален директор. Убеден съм, че ще ми помогне да издигнем БТВ на равнището, което заслужава.

– Тоест?

– Да стане пръв информационен канал в цяла Европа.

Забравена беше непристойната история с Кристофър Хиймс. Безкомпромисното уволнение бе останало в миналото. Подобна амнезия пред окото на камерата, без дори да мигне или да се запъне, изискваше от Давид истински талант на актьор.

София протегна ръка и авторитетно натисна бутона за пауза.

– Не е ли напълно откачено?

– Да... – потвърдих аз. Бях шокирана и развеселена.

– Да беше видяла как ги хулят в социалните мрежи! Едни им се подиграват, други са скандализирани, но всичко живо се е нахвърлило върху тях. Фред разправя дори, че синдикатите се канели да искат сметка от Давид за накърняване образа на групата.

– Направо ме шашваш... – съгласих се едва чуто аз. – Продължавам обаче да се чудя как Давид се е навил на подобен маскарад.

Ала като се сетех за начина, по който бе поискал ръката ми, на границата между клишето и лошия вкус, си давах сметка, че той никак не е чужд на кича и преиграването. Макар да беше собственик на цяла империя и притежател на куп дипломи, това изобщо не му пречеше да се държи като тийнейджър във ваканция, по флуоресцентни джапанки.

– Почакай, ясно е, че идеята е изцяло нейна. Погледни само как ликува тази глупачка! Направо ще се пръсне! Радва се, сякаш е спечелила Мики Маус на панаирджийско стрелбище.

В подобна присъда имаше доста истина. И все пак неволно усещах в цялата тази показност ръката на моя бивш годеник. Чувствах вътре в себе си, че въпреки това нелепо шоу, предназначено да смае зрителите, той все още не бе забравил своя провал с мен от миналата година. И колкото по-дълго продължаваше да се държи публично по този начин, толкова по-силно ставаше убеждението ми, че всичко това е предназначено за мен и единствено за мен, която бе имала наглостта да го отблъсне. Да ми покаже какво съм изгубила. И преди всичко да заяви високо и открито, че ме е забравил.

Кого смяташе да заблуди по този начин?

Отказвах да поема ръкавицата, която ми хвърляше, и да започна дуел с този Наполеон и тази оперетна Жозефин... Въпреки това се налагаше двамата с Луи в най-скоро време да придадем форма на нашата връзка. Дори в тесен кръг. Дори и ако я запазехме в тайна. Нали бях съобщила на София за предстоящия ни годеж?

Трябваше час по-скоро да се заема с организирането на този годеж. Мисълта за императорската двойка ме накара да си спомня за Малмезон. При това не каква да е версия на Малмезон...

– Къде отиваме? – заинтересува се Луи с превръзка на очите, докато безцеремонно го побутвах към задната седалка на лимузината. – Мога ли да знам какво сте ми сготвили за днес, госпожице?

– В никакъв случай, скъпи мой. Ако предварително на-учите менюто, няма да ви е интересно.

Развеселен от подобно узурпиране на властта, той покорно се остави да му отнема бастуна и събра китки, за да ги вържа.

– Ришар – викна закачливо той към шофьора, – само не ми казвай, че си станал съучастник в тази постановка.

Напротив, дори двоен съучастник. Откакто официално бях влязла в живота на неговия работодател, шофьорът Ришар бе променил отношението си към мен. Пресилено би било да се каже, че е станал по-приветлив, но не можех да не призная безупречната му всеотдайност и преданост към неговия господар. Две качества, които се бе съгласил да постави в услуга на мен, когато му изложих своя план: да отвлечем Луи и да го отведем в спалнята на императрицата, разположена на първия етаж в северното крило на замъка Малмезон. Съгласи се да направи всичко по силите си да не позволи на нашата жертва да разбере накъде сме се отправили и какво го очаква там, когато пристигнем.

За съжаление, си бях направила сметката, без да вземам под внимание изострените сетива на Луи и аналитичните му способности.

– Навлизаме във втори тунел с мост между двата... – обади се той, докато излизахме от Ньойи сюр Сен. – Я почакайте... Отиваме в Малмезон, нали?

Както се бяхме уговорили, нито аз, нито Ришар му отвърнахме. И дума не можеше да става да играем на „топло“ и „студено“ или по някакъв начин да му подсказваме. Той и сам бе успял достатъчно добре да се ориентира.

Онова, което не знаеше, бе, че благодарение на данните, които Ришар бе успял да вземе от тефтерчето му с адреси, бях успяла да сътворя малко чудо. Няколко телефонни обаждания от негово име до националните музеи „Наполеон“, до кметството Рьой-Малмезон, до управителя на Малмезон и до още няколко официални инстанции и служители, на които трябваше да се пусне нещо в ръката, но в края на краищата постигнахме своето, така че с приближаването ни железните врати се разтвориха пред нас с удивителна безшумност.

До следващата сутрин цялата сграда беше на наше разположение. Естествено, се наложи да подпишем няколко документа за освобождаване от отговорност и неизбежните застрахователни полици в случай на непредвидени обстоятелства. Такива обстоятелства впрочем не се и предвиждаха.

– Чакъл! Движим се по чакъл! – възкликна Луи.

Действително сега лимузината пое по широката алея с островърхи туи от двете страни, между които се мяркаха зелените масиви на английската градина, изпъстрени с полски и градински цветя.

Аз също бях готова да разцъфна, да дам воля на дивите си сетива, да оставя да избуят кълновете на желанията, които се таяха в мен от година насам. Като главна разпоредителка на нашите наслади, се наложи да поема известни задължения и при мисълта за тях от няколко дни насам стомахът ми се свиваше на топка, но това допълнително разпалваше страстта ми и въображението ми непрекъснато рисуваше една от друга по-непристойни и неочаквани картини.

– Замълчете, господине – прошепнах на ухото на Луи, придавайки на гласа си загадъчна чувственост. – Замълчете... Инак ще се наложи скоро да бъдете наказан!

Това застрашително обещание го накара да се усмихне съвсем по детински: ясно му бе, че очакването ще бъде дълго и тежко, но пък наградата след това си струваше.

Все така с превръзка върху очите, той излезе от колата и двамата с Ришар го преведохме през парадния двор до тюркоазената козирка над входа.

Във вестибюла с масивни колони от розов мрамор поехме надясно, минахме през изисканата билярдна и разтворихме двойната врата, водеща към стълбището за горния етаж. Двамата с шофьора Ришар предварително бяхме проучили разположението, за да не се объркаме в решителния момент. И ето че той настъпи.

Спалнята на императрицата беше разположена отвъд площадката във формата на Г. Трябваше да се заобиколи стаята с ротонда отляво, а след това да се мине през удивителна остъклена двойна врата, чието отражение правеше куполът с шестнайсет пана да изглежда още по-голям.

Помогнах на Луи да мине над парапета откъм двата големи прозореца, предназначен да спира посетителите, след това го отведох да седне на едно от двете червени кресла, върху чиито облегалки беше избродирано с позлата огромно J. Върху египетска масичка от злато и махагон вече ни очакваше бутилка изстудено шампанско с две високи чаши, а до тях сладкиши, сред които макарони и калисони като ония, които Луи бе подарил на Мод.

– Ще приключите ли скоро с тези детинщини? Мога ли вече да сваля превръзката?

– Не, почакай! Само минутка...

Отпратих Ришар, който се измъкна с необикновена за габаритите му бързина, дръпнах плътните двойни завеси и започнах да свалям дрехите си. Този път събличането не беше ритуално. Изненадата, която му готвех, далеч надминаваше задължителните изпълнения на обикновена стриптийзьорка.

Погледнах в едно от огледалата дали мастилото не се е размазало и най-сетне дадох сигнал на горящия от нетърпение Луи:

– Можеш да отвориш очи.

Той дълго ме гледа, без да продума, явно очарован от видяното.

– Цвете мое... – прошепна той.

Аз наистина бях неговото цвете. И то какво цвете! Преплетени стъбла, изрисувани по краката и хълбоците ми, се издигаха до розови и червени цветни пъпки по корема и гърдите, като изящните форми и ярките багри подчертаваха извивките на тялото ми и им придаваха не-обичайна гъвкавост.

В друг момент бих сметнала подобно определение твърде нелепо или твърде натруфено по отношение на мен, ала сега бях наистина като цвете, покълнало и разцъфнало едновременно с нашата любов в топлата оранжерия на „Шарм“, където се бях научила да направлявам жизнените сокове, които напираха в мен.

Сутринта София бе употребила няколко часа, рисувайки върху мен мотивите, които бяхме подбрали заедно, изтънчени арабески от добре очертани стъбла и венчелистчета. Старателно бе възпроизвела всички подробности и нюанси, така че цялото ми тяло се бе превърнало в един огромен букет.

Първи час, разваляне на букета

С помощта на парче мек памучен плат и хидратантен крем Луи през целия първи час бе зает да ме разкрие, да ме освободи от моята обвивка, изтривайки едно по едно цветята, които ме покриваха. Избраното от София мастило, чиито качества тя познаваше от собствените си изпълнения, се заличаваше при първия опит, сякаш се изпаряваше от дӝсега с млечнобялата течност. По погледа на Луи разбирах, че с всяка изминала минута все повече се разпалва, сякаш ме открива за първи път.

– А след това? – запита той, докато се заемаше с широкото пространство на корема и гърдите.

– След това ли? Разполагаме с девет часа, за да разцъфнем един за друг.

– Значи, ще правиш любов по примера на Жозефин?

Не можех да скрия нищо. Не и от него.

Жозефин дьо Боарне бе превърнала Малмезон в драгоценно ковчеже на своята страст към цветята. Рай от пищна растителност, подобен на родната й Мартиника.

Движенията на моя партньор бяха внимателни, но методични. Към всеки нов участък от моята анатомия той подхождаше с деликатността на археолог, който разкрива съкровище, използвайки парчето плат като четка. Ласките на тъканта ме караха да потръпвам и на моменти бях на път да изстена. Мястото, което той почистваше, се разгръщаше и се разтваряше като поредния цвят, в плен на трепетна признателност.

Втори час, вдъхване на уханието на моето цвете

Всеки път, когато приближаваше до полуразтворените устни между краката ми, по които вече избиваше роса, аз отблъсвах ръката му. Пред нас бе цяла една нощ. Стремях се да удължа колкото се може повече тази предварителна любовна игра. Да придобия търпението на градинар. Да оставя поривите на нашите желания да израстат в ритъма на нощта. Да черпя от кладенеца на нашите фантазми, без да опустоша всичко с прекалено резки движения. Да се съобразявам със собствената ни природа.

– Помириши я... Говори й.

Той ме вдигна и ме отнесе до леглото. Бяха ме предупредили да се отнасям с особено внимание към него, тъй като според уверенията на уредника то бе оригиналното и именно в него бе спала Жозефин. Луи бавно ме положи настрани и пъхна глава между бедрата ми.

Носът му опираше в моята роза. Той вдъхна острото й, мускусно ухание, което се бях постарала да съхраня, като през последните дни се бях мила само с чиста вода. Природата ми бе в своето естествено състояние.

– Обожавам миризмата ти... Бих могъл дни наред да остана така – довери ми се за пръв път той по този въпрос.

Значи, не само аз се прекланях пред интимните миризми. Това откритие запърха в мен като пеперуда и ме изпълни с непознато преди доверие. Занапред не биваше да се притеснявам, когато той упорито вдишва уханието ми, и бихме могли без притеснение да се душим взаимно като кучета или свободно да разговаряме на тази тема.

Ала Луи не знаеше, че освен препоръчаните от него книги, по време на едно от посещенията в книжарница „Мюзардин“ бях открила и други поучителни четива. Сред тях беше еротичната перла, озаглавена Odor di Femina, отпечатана в началото на двайсети век, от тайнствения автор с инициали Е. Д.

Подзаглавието на този кратък роман бе Натуралистична любов. В него се разказваше за мъж, комуто са дотегнали блудкавите градски вагини и който заминава на село, за да открие автентичните интимни ухания.

– Бих искал да съм парфюмер, за да мога да извлека твоя сок и да го превърна в парфюм – прошепна Луи.

Сякаш, за да ме убеди в това, той се отказа от красноречието и се съсредоточи върху моята цепка. Пъхна като кутре в нея лицето си, което подгизна от прозрачния и благовонен нектар. От време на време вдигаше глава, за да долови по-добре миризмата, полепнала върху горната му устна, но веднага след това отново се отдаваше на изследване на моите недра. Самата аз бях като омагьосана от опиянението, което предизвиквах у него.

Трети час, отстраняване на венчелистчетата

Големите устни, малките устни, перинеумът... пренебрегнатите деца на женската любов. Ще се намери ли мъж, който някой ден да посвети цялото си внимание и ловкост на вашите нежни лигавици, на вашата несравнима изтънченост?

Ще се намери. И това е мъжът до мен.

Копринените възглавнички на пръстите му. Безпогрешният връх на езика му. Постара се да ги дари с всичко, което месестите ми гънки заслужават. Вулвата на една жена е сложно растение. Няма мъж, който би се осмелил да твърди, че я познава, ако не й се е посветил изцяло, ако не е изследвал докрай всички нейни скрити кътчета, извивки, цялата нейна изменчива, подвижна, свита или отпусната структура, окъпана в циприн, толкова многолика в зависимост от момента. За това е необходимо време, търпение. Двамата разполагахме с време, а Луи притежаваше нужното търпение.

Понякога той увиваше между показалеца и средния си пръст парченце плат, като по този начин стигаше до калпачето на клитора, ала веднага след това се връщаше назад и се отправяше към ануса. Това негово движение предизвикваше у мен вълни, които обливаха цялото ми тяло.

Изпитвах все по-силно желание да проникне в мен още сега, без да отлага, поне с един-два пръста по-навътре. Ала при всяко негово докосване откривах начин да устоя и да се съсредоточа върху деликатните и мимолетни усещания.

Вече три часа се отдавахме на тези предварителни ласки, вглъбени в постепенното съчетаване на нашите тела, като всеки допир, дори най-лекият и най-беглият, ни сливаше по-силно от всякога. Между нас протичаха електрически заряди. Стаята вече бе потънала в пълен мрак и силуетите ни бяха станали едва доловими, когато най-сетне решихме да включим осветлението. Бих предпочела това да са единствено свещи, ала тъй като всички стени бяха покрити с драперии, уредникът категорично бе отхвърлил тази идея.

Ето защо се наложи да продължим на прекалено силната за нашите изпълнения светлина, сгушени зад червените копринени завеси. Луи до такава степен бе съсредоточен върху бавното разцъфване на моето цвете, че това дори се превърна за него в нов източник на възхита.

– Струва ми се, че излъчва своя собствена светлина!

Подобно на фосфоресциращо цвете, вулвата ми сякаш отделяше преливащо сияние и тъй като лицето на Луи бе между бедрата ми, ми се стори, че то цялото е озарено от това вътрешно излъчване.

Четвърти час, откъсване на плодника

Ръцете и телата ни се месеха взаимно, както се мачка плодна пръст. Техният допир предизвикваше пориви на наслада, каквато никога преди не бяхме изпитвали. Усещанията бликаха отвсякъде, понякога се съсредоточаваха върху определен участък, а на моменти се разпростираха широко върху гърдите, устните, задника, езика.

Желанието вече бе прекалено силно и ми се струваше, че е време да поотпусна контрола. Щяхме да изоставим целомъдрените ни и изискани жестове, за да се оставим да ни увлече потокът на страстта, която до този момент бе внимателно насочвана и ограничавана подобно на френска градина.

Посочих палаво с пръст клитора си и заповядах:

– Заеми се с него... Започни да го смучеш.

Справи се със задачата по-добре от всеки друг и дори по-добре, отколкото самият той го бе правил преди. Грижливо довършваше докрай всеки етап, довеждайки го до границата на търпимостта.

Започна с леки докосвания на езика върху калпачето, под който чувствителната пъпчица постепенно набъбваше. Имах усещането, че нараства в същия ритъм, с няколко грама при всеки влажен допир, подобно на кадри от филм, който показва в ускорен темп разцъфването на цвете.

– С уста. Поеми го с уста – помолих го аз след няколко дълги минути блаженство.

Той пое в протегнатите си устни израстъка, отначало бавно, а сетне все по-бързо, без да го е грижа за мляскащите звуци, които издава и които ме омайваха. При всяко навлизане на клитора в устата му той го леко го погалваше с език, опитвайки се да повдигне калпачето и да влезе в пряко съприкосновение с главичката. Правеше го доста припряно и не всеки път успяваше, а това неизменно предизвикваше спазъм в долната част на корема ми, който след това повдигаше хълбоците ми и изтръгваше от гърлото ми неволно стенание.

През този четвърти час стигнах до оргазъм поне три или четири пъти. В паузите между тях той едва ми позволяваше да дойда на себе си, а на клитора ми да се поуспокои, като веднага след това отново минаваше в нападение, решен да изтощи тялото ми и да изчерпа докрай целия арсенал свои ласки. Добро зърно в добра почва, с добро напояване и идеално греене, даде живот на най-прекрасното цвете на насладите.

Пети час, галене на стъблото

Само не си мислете, че приемах нашия годеж като цъфтеж, от който ще се възползвам единствено аз. Нощта вече бе обгърнала замъка, животните наоколо бяха подели своята нощна симфония, когато най-сетне реших, че цветето на свой ред трябва да се погрижи за градинаря.

Луи все още не беше свалил дрехите и аз го съблякох с всичката нежност, на която бях способна. Когато накрая застана пред мене гол, целунах отделно всяка от многобройните му татуировки, вкусвайки тяхното дълговечно мастило, вдъхвайки мотивите им, също както той бе сторил с моите. Чувствах го как потреперва при всяко докосване на устните ми.

Моите устни. По време на доброволното ни затворничество в „Жозефин“ той бе написал ода за тях, посвещавайки ме в литературния жанр, наречен хвалебствие. Това бе кратко стихотворение, посветено на част от анатомията на жената, твърде разпространено през епохата на Ренесанса. Само за няколко минути той го състави, черпейки вдъхновение от модела, който се намираше пред очите му:

Устни, допрени до моите устни,

устни, от сладък плод по-вкусни,

които не знаят ни умора, ни леност.

Устни, които ще вкуся блажено,

макар че те също са гладни за плът.

Устни, цвете на твоето тяло,

навеки сладостно впити в мен.

Устни, лапнали моя член.

Отново откривам ги аз всеки път.

Устни, на които вечно съм в плен!

Не притежавах неговото перо, но пък разполагах със сочните плодове, който той толкова обичаше.

Като отглас от неговите стихове, аз полагах устните си навсякъде, където ми посочеше. Предварително ги навлажнявах, притисках ги, сякаш исках да изстискам сока им. Виждах, че тази моя игра го влудява. Обикновено толкова спокоен, сега той се извиваше, давайки израз на обзелата го страст.

Когато най-сетне устните ми стиснаха главичката на члена му, ми се стори, че направо ще се задуши. Разтвори широко уста и напразно се опитваше да си поеме въздух.

– Да... – едва успя да прошепне той.

След годината, прекарана на служба при него, му бяха добре известни възможностите на моята уста, когато тя се захванеше с набъбналия му пенис, поемеше го чак до основата и покриеше със слюнка тестисите му.

Въпреки това този път успях да го изненадам. Измислях всевъзможни варианти, безброй необичайни способи да играя с така възпетите си устни, като ги движех постъпателно, смучех, лапах, дърпах, притисках, за да изпитам докрай направата на неговата мъжественост.

– Внимавай – предупреди ме сподавено той.

Не желаех да се изпразва в устата ми. Не и този път. Бързо се отдръпнах, сграбчих задника му и го придърпах, за да усетя твърдостта с гърдите си.

Струята сперма избликна и ги ороси. Белите й капки изрисуваха бразди там, където преди бяха цветята от черен грим, които Луи бе изтрил. Те бавно се стичаха по кожата ми, между гърдите, в трапчинката на шията, разперваха се като венчелистчета на цвете.

Шести час, садене на леха

Следващият час бе посветен на редуващи се един след друг пориви, на по-волни нападения, на отдавна очаквани фигури. Нощта вече преваляше. Съвсем основателно чувствахме известна умора. За да се преборим с апатията и дрямката, която витаеше из въздуха около нас, въведох някои новости в програмата: всички наши пози приемаха названията или формата на цветя. Така последователно минахме през лотос, орхидея и лиана, като при последната лежахме изпънати един до друг, като краката и ръцете ни бяха вплетени по невъобразим начин.

В този особен начин да правим любов растителността присъстваше не само с имена, но и чрез присъщата й гъвкавост и бавност, която се стремяхме да постигнем. Нито едно движение на Луи в мен не бе нито припряно, нито прекалено силно. Членът му сякаш пропълзяваше и никога не проникваше прекалено навътре. Ласките му сякаш по-скоро ме обгръщаха. Спазмите само привличаха мъзгата на тялото му към повърхността, по-близо до мен.

Любехме се вече цял час, внимавайки да не стигнем докрай, обуздавайки оргазмите, почти неподвижни един до друг, дебнещи всяко подмолно движение вътре в нас. За нас това бе сериозно изпитание. Просто се плъзвахме от една наслада към друга, от едно желание към следващото...

Именно в това се състоеше магическата формула. Също както в природния цикъл, нищо не се губеше. Удоволствието, което единият от нас изпитваше, биваше подхранвано от желанието на другия и така нашият плам непрестанно се възраждаше.

На моменти се въздържах да стегна вагината си около члена му или се опитвах да не обръщам внимание как той пулсира вътре в мен като сърце. Стига да можех, стига да имах сили, бих написала на свой ред хвалебствие в негова чест.

Седми час, подхранване на почвата

Ришар, за чието присъствие навън почти бях забравила, почука откъм съседната стая, наречена всекидневна на императрицата, и на вратата се показа изморената му физиономия. В ръцете си държеше сребърен поднос с чаши, голяма кана с кафе, сладкиши и сушени плодове.

– Малко подкрепление?

Приехме предложението му с въздишка на облекчение. Той положи своята лепта върху малката египетска масичка, като преди това разчисти остатъците от предишната закуска. След това веднага се оттегли. Мълчаливо и с охота двамата възстановихме силите си.

След като отново се озовахме в леглото между двата позлатени лебеда, отначало ми се стори, че сме на път да заспим. Ала той долепи устни до ухото ми и почувствах, че се готви да каже нещо.

– Обичам те...

Не се бях излъгала. За разлика от Давид, който непрестанно сипеше уверения в чувствата си, Луи бе същински скъперник. Може би дори това бе първото му признание.

– ...И толкова обичам да ми поднасяш изненади.

Първата му фраза бе за мен като трофей. Втората бе по-скоро като подканяне за онова, което все още ни предстоеше. След като харесваше моята предприемчивост, нямах никакво намерение да го разочаровам. Мълчаливо отвърнах на целувките, с които отново ме обсипваше, преплетох крака в неговите и прокарах ръка по задника му, а после я преместих върху неговия пенис.

Не си спомням добре думите, които разменихме след това. Помня само, че говорихме за сериозни неща. По-конкретно за нашия съюз. Луи спомена брачния договор, като не пропусна и договора, който Давид ми бе предложил да подпиша. Между две прозявки намерих сили да го запитам какво ще съдържа нашият, съставен от същия господин Оливо, и да предложа той да бъде предоставен на господин Вюрман, нотариуса на мама.

Някои растения не раждат само цветя. От тях изкарват и стерилни издънки – и дори бодли.

Осми час, устояване на смяната на сезоните

За съжаление, той бе най-трудният, най-оскъдният откъм цветя и, въпреки изпитото обилно количество кафе, борбата се оказа най-трудна. Отвън растенията бяха покрити с благодатна роса. Бяха тъй прекрасни, тъй нетърпеливи да се измъкнат от прегръдката на нощта, тъй жадни за слънчева светлина. Тогава си помислих, че тези часове ще бъдат последните, които ще прекараме затворени. След съзряването на нашата двойка в сянката на „Шарм“, а сега и тук, бе настъпило времето да излезем на открито.

Ала засега, за да се възползваме от свежестта на зората, ми хрумна да бръкна с ръка вътре в себе си. Извадих я, цялата мокра от циприн, нито прекалено течен, нито прекалено лепкав. След това намазах с него всички части от тялото на моя любовник, които сметнах за нужно: бузите, челото, шията, гърдите и дори устните, които той веднага облиза жадно. Не пропуснах слепоочията и трапчинките зад ушите, защото от опит знаех, че само няколко капчици на това място възбуждат повече, отколкото на кое да е друго.

Когато приключих, той ми отвърна със същото с помощта на семенна течност. Ала аз нито се шокирах, нито се погнусих и дори ми се дощя да опитам нейния вкус направо от извора.

Девети час, радост от настъпилата нова пролет

Очите на Луи вече се затваряха, на път да се предадат, когато Ришар обяви присъствието си с леко почукване на вратата и се показа, следван от някаква неясна сянка.

– Госпожицата, която очаквате, е тук – обяви полугласно той.

– Благодаря. Поканете я да влезе, ако обичате.

Разпознах младата жена по военната фуражка, която носеше, когато я видях за пръв път в ателието „Драгон Тату“ на улица „Роа дьо Сисил“.

Самата тя носеше немалко татуировки по видимите части на тялото си, включително ръцете, китките и шията, и имаше мъжка стойка, която контрастираше с нежните черти на лицето й.

– Здравейте – поздрави тя и леко се усмихна.

– Заповядай, Стефан, влез.

Стефан, по подобие на актрисата Стефан Одран, чието собствено име бе толкова мъжко, колкото го позволяваше законът.

Луи излизаше от летаргията и сякаш едва сега забеляза нашата гостенка.

– Стефан?

Познаваше я добре, тъй като именно на нейната умела ръка и талант дължеше най-красивите свои татуировки, включително преплетените рози на лявото рамо.

– Какво правиш...?

– Шшт, малко търпение, господине! – накарах го да замлъкне аз.

Татуистката с комбинезон в защитен цвят извади своите пособия и старателно провери тяхната стерилност и изправност. Когато всичко беше готово, се обърна към мен:

– С кого да започна?

– С мен, ако нямаш нищо против.

– Мислех, че нямаш никакво намерение...? – обади се Луи.

– Вярно. Нямах го предвид само по отношение на мен. Но в случая... е различно.

– Какво искаш да кажеш?

Не бяха необходими повече обяснения. Той напълно бе разбрал за какво става дума, макар да нямаше представа какво ще бъде конкретното изпълнение.

Ето защо, вместо да му отговоря, легнах по гръб и предоставих на Стефан своя пубис, който тя се зае да обръсне изцяло. Не след дълго в преддверието към големите ми устни остана само тънка ивица косми.

Луи не знаеше дали да се възхищава, или да се възмущава от тази лудост. Поне бях спечелила първия манш: бях успяла да го смая.

Макар и леко, първото докосване на иглата до нежната ми кожа ме накара неволно да изпискам, но след това вече продължих да търпя мълчаливо. След като привикнах към леката болка, тя стана поносима.

Зърнах зад гърба на татуистката лицето на Луи, който надничаше любопитно като хлапак , без да може да отгатне какво ще очертаят накрая тези безброй убождания.

– Какво е това? – не се стърпя той.

– Почакай... Ще видиш.

– Перо?

Не. Това бе венчелистче, изострено в основата и издуто към върха, вдлъбнато отляво и изпъкнало отдясно, в различни нюанси на сивото.

Стефан работеше чевръсто и след по-малко от четвърт час погледна дяволито към Луи с въпросителна усмивка.

– Твой ред е.

Кимнах в знак на потвърждение, адресирано по-скоро към татуирания, а не към татуистката, а Луи, когото познавах като неизменно уверен в себе си и тъй чужд на каквото и да било подчинение, покорно легна, без да каже нищо.

Също както стори с мен, тя обръсна окосмяването и сред благоговейна тишина направи няколко измервания с шивашки сантиметър и изрисува съвършено същото цвете, което вече бе положила на мен, с тази разлика, че пъпката бе изострена отгоре и закръглена отдолу.

– Онова ли е, за което си мисля? – запита Луи, докато художничката довършваше творбата си върху зачервената кожа.

– Не зная – пошегувах се аз. – А ти за какво си мислиш?

Когато Стефан приключи и намаза с облекчаващ крем раздразнените участъци, аз леко и внимателно легнах върху Луи, като погледнах надолу, за да проверя дали двете рисунки съвпадат така, както си бях мечтала.

Резултатът беше съвършен. При допира на телата ни двете венчелистчета оформяха обща сфера: неговото мъжко Ян бе неразривно свързано с моето женско Ин. Занапред щяхме да се чувстваме по-завършени, по-съвършени благодарение на съчетанието от тези две сили. Трябваше да обединим двете енергии, да ги слеем в една, за да съставим отново онова чувствено цяло, в което се бяхме превърнали.

Дали в този момент той наистина се разплака? Или просто съм заспала?

4.

15 май 2010 година

Госпожице Барле, изглежда, сте една много заета млада жена! От колко време се опитваме да уговорим тази среща с вас?

Мъжът в черен костюм ми протегна ръка. Имаше вид на стар прелъстител, наближаващ шейсетте, с оредели напомадени коси и с неприсъща за професията му прекомерна любезност. Въпреки това нищо не пречеше един нотариус да се държи приветливо със своите клиенти. Той придърпа към мен старо, хлътнало кресло и седна зад бюрото на чисто новия кожен стол. Тази подробност неволно прозвуча като послание: тук само той имаше право да забогатява.

– Зная, съжалявам... Освен това не се казвам госпожица Барле, а Лоран. Също като моята майка, Мод Лоран.

Очарователната му усмивка се стопи и той постави върху носа си очилата, за да прегледа допълнително купчината документи върху подложката от марокен.

– Да, да, да... разбира се. Трябва да се спрем заедно върху две групи документи. Нали така?

– Точно така – потвърдих аз.

– Наследство от името на Мод Лоран в полза на нейната дъщеря Анабел Лоран. Дотук сме на едно мнение...

– Да.

– ...както и брачен договор, заверен от моя парижки колега Оливо, между вас, госпожице Лоран, и господин Луи Барле.

В очакване на потвърждение от моя страна той вдигна гъстите си вежди и заприлича на куче, което дебне знак от страна на своя стопанин.

– Точно така.

– Чудесно, чудесно, чудесно. Ето че нещата се изясняват.

Причината за моето посещение би трябвало да му е известна още преди пристигането ми в неговия офис, предвид обстоятелството, че господин Вюрман открай време бе нотариус на мама и документите около наследството отдавна събираха праха тук.

Леко напрежение на мястото, където преди три дни Стефан бе поставила татуировката, пропъди надигащото се в мен раздразнение. Болката беше слаба, но след като кремът върху раната засъхнеше, тя на моменти ме отпращаше към един приятен спомен.

– Съгласно вашите указания – продължи нотариусът – ние обявихме за продажба основната част от имуществото на госпожа майка ви, а именно къща, находяща се на адрес улица „Риго“ № 29 в Нантер, на която тя бе единствен собственик. А вие фактически – единствена наследница. Както вероятно ви е съобщил моят секретар по телефона, ние получихме сериозна оферта за покупка на този имот и ако условията ви удовлетворяват, бихме могли да пристъпим още днес към подписването на съответния договор.

– Съгласна съм – промърморих аз.

– Добре, добре, добре – опита се той да ме подкрепи с широката си усмивка.

Запитах се дали винаги повтаря по три пъти формулите за одобрение, или го прави само по отношение на мен, предвид печалното ми изражение.

– Значи, ни остава да подготвим документите и вие ще можете да ги подпишете в съседния кабинет само след няколко минути. А междувременно...

Той свали очилата и заедно с тях от лицето му изчезна добродушното и донякъде сластолюбиво изражение.

– ... Бих искал да ви предупредя. Сумата, която ще получите, е значителна. А опитът показва, че подобен капитал се прахосва много по-бързо, отколкото се натрупва.

Дали бе отправил пълен с укор поглед към чантичката ми с монограм, или така ми се бе сторило? Дали не ме смяташе за една от онези фешънки, които са в състояние за нула време да превърнат майчините пари в модни дрънкулки? Или за обикновено момиче, неопитно и податливо на влияние, заобиколено от тълпа използвачи...

– Напълно съзнавам това.

– Браво! – възкликна той, този път само веднъж. – Ако желаете, мога да ви предложа някои изгодни вложения.

Ето че си идвахме на думата. Изобщо не се съмнявах, че въпросните вложения щяха да донесат на този хитрец значителна печалба.

– Благодаря, но вече имам известна идея в какво да вложа тези пари.

– Аха, аха, аха – утрои той огорчението си с театрален тон, а челюстите му ненадейно се свиха. – И какъв е вашият проект, ако не смятате въпроса ми за недискретен?

– Да купя апартамент в Париж.

Апартаментът, който така и не купихме заедно с Фред. От който се бях отказала поради годежа си с Давид, а след това в началото на връзката ми с Луи. Апартаментът, за който от години мечтаех, който обзавеждах във въображението си до най-малката подробност, избирах в мислите си цветовете на стаите и всичко това беше като балсам за душата ми.

– Хм – изръмжа той с гримаса. – Без съмнение сумата, която наследявате, е доста значителна, но предвид цените на недвижимите имоти, едва ли ще можете да се сдобиете с най-доброто.

– Нямам особени претенции.

Дали тези мои думи наистина го бяха накарали да поруменее, или само така ми се бе сторило поради слабото осветление на зле ориентираното му бюро?

– Тоест?

– Гарсониера или обикновен двустаен ще ме задоволи напълно.

– Ясно, ясно, ясно... Вече разбирам – оживи се той. – Значи, искате да инвестирате в жилище?

– Да... По принцип.

За какво всъщност би могла да послужи една гарсониера на мен, която неотдавна се бях настанила на хиляда квадратни метра жилищна площ в разкошен дом? Може и такава да е била младежката ми мечта, като доказателство за успех и независимост, придобивка, която само преди година би ме изпълнила с радостно удовлетворение. Само че в резултат от обстоятелствата всичко това бе вече минало. Впрочем само отчасти. Очевидно нямаше да живея там. Ала самата мисъл, че аз, невзрачната Анабел от Нантер, притежавам такъв имот, поне временно би преодоляло страхотното недоверие в собствените ми възможности.

– Доста разумно решение.

Нотариусът примигна, разбира се, три пъти едно след друго, за да покаже одобрението си.

– Същевременно... – побърза да внесе нюанс той, като шумно си пое въздух. – Като вземем предвид другия проблем, с който се занимаваме в момента...

Почука с пръст по втората папка, уместно поставена до лявата му ръка, при това отново три пъти.

– ...налага се да ви запитам: желаете ли тази придобивка да бъде включена сред имотите, упоменати във вашия брачен договор?

– Е... – поколебах се аз. – Нали това не е задължително?

– Напротив, напротив, напротив. Само че, както виждам, вие сте се спрели на съпружеска общност само за придобитото по време на брака. Всичко, с което се сдобиете преди датата на сключване на гражданския брак, си остава само и единствено ваша собственост. В това отношение не може да има никакво колебание.

– Разбрах отлично, господин нотариус – натъртено казах аз, сякаш за да му напомня деонтологичните императиви на неговото съсловие. – Само че след като този имот си остава сто процента мой след брака, защо би трябвало да крия съществуването му от моя съпруг?

Той започна да се люлее доста смешно на стола си, като по този начин окончателно разсея чара на някогашен покорител на женските сърца.

За да се измъкне от положението, отвори папката, започна да прелиства документите, като всеки път плюнчеше показалец.

– Виждам тук един проект за брачен договор с господин Давид Барле.

Нарочно подчерта собственото име, за да избегне всякакво объркване.

– Беше ми предоставен от колегата Оливо едновременно с брачния договор, който ви обвързва с господин Луи Барле.

– Първият от тях не е в сила – прекъснах го аз по-рязко, отколкото би ми се искало. – Не съм положила върху него обичайния си подпис.

За пореден път се поздравих за присъствието на духа, благодарение на което в последния момент бях парафирала официалния документ по начин, който го бе направил невалиден. Господин Вюрман ме гледа известно време, после се изкашля по доста неприятен начин.

Какво толкова смущаващо би могъл да открие, за да ме посъветва той, човекът на закона, да измамя чрез затаяване моя бъдещ съпруг?

– Да, да, да... Всичко това ми е известно. Казвам ви всичко това само защото...

– Само защото...? – настоях аз, подразнена от мънкането му на изплашена девица.

– Ето какво: ако се сравнят двата документа, наяве излиза известна аномалия. Вижте сама.

Той ми подаде вървите страници от двата договора, този, за, слава богу, осуетения брак с Давид, и другия, който обещаваше лъчезарно бъдеще с Луи. Нима можеше да има нещо по-несъвместимо? По-очевиден контраст?

– Е, и? На какво трябва да обърна внимание?

С едната дръжка на очилата той посочи последователно реда с гражданското състояние на моя бъдещ съпруг и този на мъжа, който за малко не е станал наистина мой съпруг.

– Ето тук. Нищо ли не ви прави впечатление?

Тогава аз се зачетох, поглеждайки ту единия, ту другия лист. Отначало не забелязах нищо, но сетне истината блесна пред мен. Не можех да повярвам на очите си.

Давид Барле: роден на 5 януари 1969 година в Сен Серван, 35400, Ил е Вилен.

Луи Барле: роден на 18 май 1968 година в Париж, 75015, Париж.

– Съгласно тези договори – продължи той – Давид и Луи Барле са родени в интервал от седем месеца. Първо Луи, а след него брат му Давид. След седем месеца, госпожице. Седем. А не девет, дванайсет или осемнайсет. Разбирате ли ме?

Не бе необходимо да съм прекарала бременност, за да съзнавам биологическата невъзможност Луи и Давид да са родени от една и съща майка.

– Явно става въпрос за грешка при въвеждането на данните – предположих аз.

Как ми бе убягнала тази подробност преди година, когато Арман ми бе предал първия от тези два документа? Трябваше да си призная, че толкова се бях бавила, толкова се бях колебала дали да подпиша договора, обвързващ ме с Давид, че никак не бе чудно да не обърна внимание на подобно несъответствие.

Господин Вюрман лапна дръжката на очилата, която преди малко бе използвал като обвиняващ пръст, и сви лице в гримаса на съмнение.

– А може и да не е грешка...

Тези думи разтвориха широко вратите на неговия кабинет за всякакви, една от друга по-съмнителни спекулации, които предварително отхвърлях.

– Чуйте ме: в продължение на няколко месеца живях с Давид. Виждала съм с очите си документите му за самоличност. Мога да ви гарантирам, че е роден на 5 февруари 1970 година. Значи, повече от година и половина след по-големия си брат. Така че няма никакво чудо.

– Добре, добре, добре. Щом вие казвате...

– Казвам го! – почти изкрещях аз, едва потискайки напиращото в мен вълнение.

– Просто исках да ви спестя неприятна изненада или някакво разочарование... По повод новопридобитото от вас наследство например.

Сдържах се да не избухна и дадох израз на неприятното усещане, като отвърнах рязко:

– Отлично се справям и сама в тази сложна ситуация. Благодаря ви.

– Много се радвам...

– Аз също.

– ... и заключавам, че ще сметнем бъдещата ви придобивка за изцяло ваша собственост, естествено при условие, че я получите преди подписването на брачния договор. Нали така?

Стъписването ми продължи прекалено дълго, за да мога да прикрия обзелото ме колебание.

– Нали така, госпожице?

– Не... Не знам. Ще видим това, когато избера въпросния апартамент, ако нямате нищо против.

Трепнах. Не можех да повярвам, че подобни решителни думи са се отронили от устните, които така страстно се бяха притискали до устните на Луи, до неговото тяло, до пениса му, с които бях пила от извора на душата му само няколко дни преди това в цветния пашкул на Малмезон. Тук вече не ставаше въпрос за никакви цветя... При тази мисъл усетих болка на мястото на татуировката и леко се намръщих.

Макар отговорът ми да отлагаше решението, сам по себе си беше достатъчно двусмислен, за да ми покаже, че неговото откритие вече ме разяжда отвътре. Ала засега не виждах друг лек срещу него освен отрицанието.

Нотариусът кимна с дискретна, но порядъчно лукава усмивка, като по този начин наруши присъщата за длъжността му сдържаност.

След като ме отведе в кабинета на своя секретар, където ме посрещна удивително млада и привлекателна жена, господин Вюрман сложи ръка на рамото ми и нейната тежест сякаш подчерта препоръката, която ми направи с бащински тон:

– Напълно права сте да не прибързвате. Първо обмислете нещата... Времето, отделено да проучване на истинското положение, никога не е изгубено.

Дали говореше за бъдещия ми апартамент... Или за миналото на братя Барле в момент, когато бях на път да сключа законен брак с единия от тях?

Още обмислях двусмислието на думите му, когато той вече се бе прибрал в убежището си – като рак, пъхнал се под камък.

За щастие, мозъкът ни непрекъснато реже кадри, както при монтажа на филм, и пропуска определени епизоди. Така в нашите спомени остават само критичните и решаващите моменти, а ежедневието бива заличено.

Като по чудо петнайсети май се оказа именно ден, белязан само от силни моменти. Без да си давам сметка за неясните обстоятелства, които ме бяха отвели от кантората на господин Вюрман до този хол, украсен с ухаещи на подправки сухи цветя, към двайсет часа, така или иначе, се озовах в малък кокетен хотел недалеч от „Порт Доре“, където бях посрещната от две приветливи англичанки, в пълно съответствие с приятната атмосфера в него.

– Добър вечер. Очакват ме в петнайсета стая.

– Петнайсета... – потвърди късо подстриганата брюнетка с доста подчертан акцент. – Да, вашият приятел пристигна. Намира се на първия етаж.

По време на изпълнените с леност следобеди бях разказала на заинтригувания Луи, че от месеци насам някакъв неизвестен клиент кани на среща София. Зачуди се, че мъжът продължава да се вижда с нея и след официалното затваряне на „Нощни красавици“, агенцията, която първоначално ги бе свързала.

Онова, което в началото бе за приятелката ми просто пикантно приключение, разнообразяващо обичайните поръчки, с времето напълно я бе обсебило. Ако непознатият не я бе заплашил на няколко пъти да не я потърси повече, тя без съмнение би се опитала да разкрие самоличността му, като внезапно включи осветлението в потъналата в пълен мрак стая, където се срещаха. Оттогава този мъж, с пенис, ухаещ на ягоди или на малини, до такава степен изостряше либидото й, бездруго възбудено от необичайния сценарий, че тя часове наред ми говореше за него и непрекъснато отлагаше момента, когато ще обърне внимание на Фред, моя бивш приятел, и по този начин безжалостно го измъчваше.

– Тук ли си? – прошепнах аз, след като открехнах втората врата на петнайсета стая.

Задължително условие за подобен фантазъм е да влезеш в напълно затъмнена стая, без да виждаш, нито да виждат теб, като за тази цел трябва да бъде елиминиран всякакъв източник на светлина. Това е възможно единствено в стаи, където между вратата на коридора и вътрешната врата има антре, което да спре всеки нежелан лъч, макар не винаги напълно успешно.

Обясних си избора на този хотел именно поради това особено разположение, защото нищо друго не оправдаваше да се отдаваме на лудории извън любимия ни „Шарм“, толкова далеч от нашия дом.

– Ела... – прошепна той от срещуположния ъгъл на стаята.

Не, сега си спомням. Нищо такова не каза той. Напротив, упорито държеше илюзията за анонимност между нас да бъде съхранена по всякакъв начин. Ето защо не произнесе нито дума през цялото време, което прекарахме в тази стая. През онзи ден дори не бе използвал обичайната тоалетна вода. В резултат, за да го позная, разполагах единствено с ръцете си и доверието ми към него. Нищо друго не ми говореше, че срещу мен, в тази непрогледна тъмнина, е той и никой друг.

Мълчанието му ме накара да постъпя като него. Едва долавях сянката му на канапето, обърнато към леглото. Не помръдваше. За времето, през което ме е очаквал, очите му вероятно бяха привикнали с мрака, защото почувствах, че се взира, оглежда фигурата ми и следи предпазливите ми движения. Без да кажа нито дума, свалих една по една дрехите си, също загрижена да не избързвам и да се съобразявам с особената атмосфера, която обгръщаше двама ни. Без нито дума се изтегнах на леглото, което той се бе погрижил предварително да оправи, и останах така, дебнейки и най-малкия шум или миризма.

По коприненото докосване на кожата му, лекото й хлъзгане, докато разтваряше бедра, разбрах, че и той е гол. Постепенно и други звуци изпълниха стаята: все по-задъхано дишане, шумът от триене, в което се долавяше наличието на влага, може би семенна течност, разбрах, че вече е достатъчно възбуден. Мисълта, че мастурбира, без да мога да го видя, за мен означаваше нежна покана да се присъединя. Онова, което би ми се сторило на светло прекалено грубо, прекалено директно, се превръщаше в съучастнически танц, при който всяко от сетивата се забавляваше да дебне сетивата на другия, да ги лиши за момент от храна, в очакване на момента, когато всички те ще се заситят. Същинска игра на котка и мишка.

В резултат от тази ситуация за пръв път чувах неща, които до този момент се бях задоволявала само да гледам: чувах как се оголва главичката на члена му, а после се прибира обратно; чувах как кожата му се опъва докрай и изтръгва от него тихо стенание; чувах разтварянето на влажните му устни, слюнката, която поемаше с пръсти и я полагаше върху лилавия връх на разтърсвания от спазми пенис.

Въпреки разстоянието, което ни отделяше, носът ми долавяше миризмата на секс, която, със засилването на желанието му, ставаше все по-остра и предвещаваше скорошното настъпване на оргазма.

Не дочаках заповед и на свой ред започнах да се галя, с широко разтворени крака, без да се боя от изпитателния му поглед. На мен също не ми бе приятно да ме гледа такава, а сега можех да го правя без каквито и да било задръжки. Триех вулвата си с широки кръгообразни движения. Пощипвах връхчето на набъбналия си клитор, без да очаквам той да се намеси, за да прави същото доста по-несръчно. Пъхнах властно във влажната вътрешност три събрани в едно пръста, без той да приеме това като покана. Исках да бъда задоволена, при това от него; но само когато аз реша, без да се лиша от нито една тъй сладостна предварителна ласка. И преди всичко да не се налага да спирам, опиянена от влудяващите миризми на секс, чиито нотки последователно изпълваха въздуха край нас.

Полетът ми внезапно бе прекъснат от непохватния удар, който главичката на члена му нанесе върху лицето ми. Бях не толкова подразнена, колкото изненадана. Увлечена в собствените си приятни занимания, така и не бях чула приближаването му по мекия мокет. Нито пък мощния му дъх, който на свой ред обгърна последователно шията, корема и гърдите ми като воал, като тих нощен дъжд.

Протегнах напред полуразтворените си устни, изпънала език, подобно на сензор в мрака. С върха му докоснах набъбналата плът, веднъж, втори път, задъхана от желание, готова да я схрускам, ако по невнимание я пъхнеше между зъбите ми, преди да проникне дълбоко в гърлото ми и да остане там под съпровода на общата ни въздишка. И двамата бяхме изпълнени с доволство, щастливи, че нашите планети са се срещнали в космическия мрак.

Оставих го известно време да извършва постъпателни движения в устата ми. Понякога навлизаше прекалено дълбоко и едва не се задавях, но това нямаше значение. Чувствах как членът му става все по-голям и дори започвах да се питам дали не след дълго ще мога да побера чудовищните му размери. Силата ми бе именно в моята способност да го надувам като балон, да го превръщам във непрестанно разширяваща се вселена от наслаждение. В случая бях богиня, която единствена може да му дари вечност.

Когато първите спазми разтърсиха главичката, аз сграбчих с все сили бедрата му, борейки се с намерението му да се отдръпне. Исках неговият сок да проникне в гърлото ми, исках да изпия Млечния път, да поема в себе си дъжда от космическа материя. Той разбра жеста ми, престана да ме щади и пъхна среден пръст в пламналата ми вулва. Съчетавахме движенията си, без да се налага да се виждаме. Оставяхме се да ни водят свръхестествените сили, без нито една фалшива нота да наруши тази изначална тишина.

Преместих свободната си ръка от моя малък горящ метеорит – сравнението ме накара да се усмихна – към неговия скротум, който ритмично се блъскаше в брадичката ми, а оттам до черната дупка на ануса му, разположен на по-малко от една светлинна година от дружния ни оргазъм, който пое показалеца ми и накара Луи да изхълца признателно.

Струва ми се, че през този ден за пръв път го облях с течността, бликнала от вулвата ми. Прозрачната струя поръси дланта му и чаршафа под нея. Вулвата ми се сви тъй силно, че за момент пръстът му остана в плен. Сетне, когато най-сетне го пусна, той на свой ред изригна бяла гореща лава, която се изля в мен на дълги, щедри струи, покривайки лигавиците ми със соления лепкав вкус на любовта. Погълнах я като нектар. Дори мляснах с език, за да й се насладя.

Имахме сили само да се строполим редом върху изцапаното легло, като всеки от нас положи ръка върху интимните части на другия, блажен притежател на това късче небе.

5.

18 май 2010 година

Обединени в свещения съюз на татуировката.

Ето че сега двамата с Луи бяхме свързани не само чрез веригите на чувствеността, които с всеки изминал ден ни стягаха все по-здраво. Да, бях предпочела като първообраз на този наш съюз незаличимото клеймо на мастилото, а не годежната халка. Може би си спомняте, че с халките до този момент не ми бе провървяло...

Впрочем дали Давид за пореден път бе рециклирал пръстена на Ортанс, който до неотдавна бе предназначен за мен, а сега трябваше да бъде по мярка на Алис? Признавам, че не можах да се сдържа, и прехвърлих жълтата преса, за да открия снимка на Алис, на която се вижда лявата й ръка. След проверката обаче установих, че на безименния й пръст няма нищо. Не бе изключено той да постави там прословутия пръстен по време на по-официална церемония от нелепото интервю, но, естествено, в присъствието на журналисти и папараци.

Вечерта на нашата анонимна среща бях на път да разпитам Луи за несъответствието, открито от нотариуса Вюрман. Всичко това, разбира се, беше някаква глупост, но все пак не преставах да мисля за него. Само два дни преди рождения му ден бе съвсем лесно да засегна тази тема и аз много се изкушавах да го сторя. Накрая наистина не издържах. Истината е, че любопитството ни убива, освен ако не ни побърка.

– Май 1968 година... Струва си човек да се роди именно тогава – подхвърлих му аз с престорена небрежност.

Както всяка година пресата предвиждаше бурна социална пролет по подобие на пролетта на шейсет и осма, а политици и синдикалисти от всякакви цветове се надпреварваха да обсъждат подобна възможност и евентуалните последици от нея. Тъкмо в този момент един от тях коментираше тази тема по телевизията. Луи почти не му обръщаше внимание и се бе зачел в някакво списание за изкуство.

– Да... Е, през 1968 година са се родили поне няколко стотин хиляди, от които поне десетина хиляди, също като мен, през май. Така че в това отношение не съм единствен по рода си.

– Вярно... Само че не всички могат да разкажат толкова интересни неща, свързани със своето раждане.

На 19 май 1968 година стачките продължавали вече трета седмица, а по бензиностанциите нямало капка бензин. Тъй като колите били останали без гориво, а и такси не можело да се намери, Андре Барле взел една триколка с педали за разнасяне на издаваните от него вестници, за да откара по спешност Ортанс до клиниката. Със същото возило, четирийсет и осем часа по-късно върнал у дома жена си и детето под изумените погледи на принудените да ходят пешком парижани. Сцената била толкова любопитна, че съседите извадили фотоапаратите и я обезсмъртили. Този епизод се запечатал във фамилната памет и бил описван всеки път, когато се наложело да се внесе оживление по време на някоя скучна вечеря.

– Е, вярно. Наистина е доста необичайно – призна Луи.

– Виж Давид например... – продължих аз.

– Какво?

– Сигурна съм, че никой вече не си спомня любопитни подробности, свързани с раждането му през януари 1969 година.

Понеже той не реагира, продължих незабавно:

– Вероятно януари 1969 година е бил съвсем обикновен месец. Особено пък пети, четири дни след Нова година.

Без да прекъсне четенето, Луи съвсем невъзмутимо ме поправи:

– Януари седемдесета година, а не шейсет и девета. Давид е роден на 5 януари 1970 година – заяви с безизразен глас той.

Уж четеше, но бих могла да се закълна, че докато казваше това, очите му бяха втренчени и неподвижни.

– Сигурен ли си, че не е през шейсет и девета? – настоях аз, без да повишавам глас.

– Да. Давид е роден на 5 януари 1970 година. Все пак не може да не знам рождената дата на брат си.

Каза това като нещо, което се разбира от само себе си, и все пак успя да ме убеди само наполовина. Естествено, че по принцип беше прав.

Безсмислено бе да засягам тази тема пряко. Очевидно бе, че по този начин няма да науча нищо.

– Е, в крайна сметка шейсет и девета или седемдесета... няма никакво значение – заключих с небрежен тон аз.

– Не съвсем.

Той стана рязко, захвърли списанието на ниската масичка и без да ми даде възможност да продължа, съвсем неочаквано подхвърли закачливо:

– Я ми кажете, като сте такава историчка, знаете ли къде е вашият „Десет-пъти-дневно“?

Въпросът му ме хвана неподготвена. Очевидно това бе и целта, защото можах да отговоря само:

– В нашата спалня, нали?

– Проблемът е, че го няма там. Преди малко претърсих цялата къща и не го открих.

Все още не можех да свикна с последното название, тъй като нашето постоянно жилище си беше същински дворец. Къща. Дали Спящата красавица е казвала за своя замък: „Хайде, момчета, писна ми да гоня разни дракони, прибираме се вкъщи?“.

От ограничено, топло и уютно пространство, всяко ъгълче на което бе пропито с нашите минали наслади, се бяхме преместили в този грамаден дом, който не бе лишен от душа, но твърде дълго бе останал необитаем. Твърде дълго.

– Впрочем, когато се изнасяхме от „Шарм“, не бяхме ли се уточнили, че ти отговаряш за него?

Не обичах да му отправям упреци, но нашата уговорка наистина беше такава. Сега чудесно си спомнях.

– Напълно вярно. Питам се дали не съм го забравил в първа стая.

– Е... В такъв случай ще мина оттам да го потърся.

– Супер – насърчи ме той. – Междувременно можем да използваме хвърчащи листи, които после да вмъкнем в бележника.

– Окей. Но нали всъщност ти искаше да пишеш в него?

В това отношение не бяхме установили никакво конкретно правило. Пък нямаше нужда. Докато живеехме на двайсетина или двайсет и пет квадратни метра в първа стая, „Десет-пъти-дневно“ попадаше в ръцете ту на единия, ту на другия, според това дали се забавляваме, почиваме или подреждаме, което се случваше много по-рядко. Не бе необходимо да планираме предварително и всеки пишеше в него, когато му скимнеше. Така едно съвместно преживяване или усещане намираше място върху перфорираните листи на бележника от перото на единия или на другия, а понякога и на двама ни.

– Щеше ми се по-скоро да препрочета някои места...

Тъкмо това до този момент бяхме правили рядко.

– Така ли? И защо?

Той приближи до мен, прегърна ме здраво и притисна татуираното място на корема върху моето, вперил поглед в очите ми:

– Защото много се радвам на неотдавна настъпилите промени у вас, госпожице...

Годежът ни в Малмезон му бе харесал, а също така без съмнение и срещата ни на сляпо. Забелязвах това по сдържаната му усмивка, сякаш оттогава в устата му бе останал възкисел вкус. Ликувах вътрешно при мисълта, че по този начин съм взела известно предимство пред него.

– ... Имах желание да сравня вчерашната Ел с днешната.

– Да не говорим – обадих се загадъчно аз, – че все още не си се запознал с утрешната!

Наведох надясно глава, все едно че предлагам шията си за целувка, а самата долепих устни от дясната страна на неговата шия, там, където се виждаше крайчето на розовата пъпка, татуирана от Стефан. Обожавах да целувам татуировките му. Имах усещането, че черпя енергия от тях, сякаш техните шарки ми вдъхваха живот.

– Хм... Започва да ми става интересно.

Тази малка игра между нас не бе случайна. Бяхме 16 май, в навечерието на четирийсет и втория му рожден ден. Той долови в думите ми скрито обещание, без да става нужда да му се обяснява.

– Надявам се да е така! Само че, драги мой, можеш да ме измъчваш цели два дни и пак няма да научиш нищо!

– Само два дни ли? – пошегува се той и този път впи зъби в основата на тила ми.

– Ай!

Пред вас мога да разкрия, че подаръкът, който му бях приготвила със съучастничеството на Изиам, бе пряко продължение на цветната нощ. Така да се каже, в градски вариант. За нощта на 18 срещу 19 май бях запазила всички стаи на хотел „Шарм“, които щяхме да изследваме една по една, и във всяка от тях го очакваше нов мъжки фантазъм... Във всеки случай такъв, какъвто си представях, че витае във въображението на Луи.

Ала редом с намерението да задоволя докрай желанията на моя любовник, много повече ми се щеше да го накарам да разбере до каква степен тази галерия от химери ми позволява да дам простор на моите желания. Щях да го удовлетворя само дотолкова, доколкото самата аз откривах подтик в собствените ми фантазии. Дали щеше да оцени тази нова промяна у мен? Дали щеше да забележи появата на начинаещата сексуална магьосница в сянката на майстора?

Витрината на галерията „Соваж“ ми се стори доста по-скромна, когато вечерта на 18 май застанах пред нея, под ръка с облечения в официален костюм Луи. Запълнена бе открай докрай с редица безнадеждно сиви телевизионни екрани без образ, които минувачите по улица „Севине“ отминаваха с пълно безразличие.

– И това ли е страхотната инсталация на твоето галено протеже? Тъмни екрани?

– Потърпи малко...

Той ме накара да влезем в галерията, където Албан Соваж, все така словоохотлив и приветлив, какъвто го помнех, все така плешив и брадат, но с нови очила, според последните модни тенденции, не криеше трескавата си възбуда

– Ще бъде стра-хот-но, приятели! Направо страхотно! От кабинета на министърката се обадиха, че тя ще мине лично да хвърли един поглед. Тук ще бъде и цялата преса. Дори кореспондентът на Таймс Магазин във Франция.

Тълпата любопитни беше все още рехава, а аз не можех да разбера какво ще бъде естеството на изложбата. По белите стени бяха окачени екрани, много по-многобройни, отколкото на витрината. Те също не проявяваха признаци на живот. Единствената разлика с техните събратя откъм улицата бе, че над всеки от тях се мъдреше названието на някой град по света: Лондон, Токио, Сидни, Сан Франциско, Рио, Москва, Рим, Йоханесбург, Шанхай, Калкута, Берлин, Стокхолм и пр. „Изключително и само в реално време, чрез уебкамери...“ – според обяснението, което бе дал Давид Гарше по време на празника по случай настаняването ни в новото жилище.

Значи, това бил готвеният от него страхотен удар? Туристически изгледи от цял свят? За какви ни вземаше?

– По местата си ли са момичетата? – тревожеше се Луи с ръка на талията ми.

При тези думи той посочи широка черна завеса в дъното на галерията, зад която вероятно се криеше малка сцена.

– Тъкмо приключват с гримирането. Сред десет минути ще бъдат готови – осведоми го галеристът.

– Чудесно.

– Представление ли ще има? – запитах, ненадейно обзета от любопитство.

– Нещо такова...

Луи искаше да ме изненада и аз добре го разбирах. Съвременното изкуство, както той го схващаше и защитаваше, бе предназначено да действа като електрошок. Целта беше зрителят да бъде смаян с всички възможни средства. Веднъж доведен до това състояние, той би трябвало с остатъка от разсъдък да разшифрова социалната критика, вложена в съответния концептуален буламач.

– Охо! – възкликна Албан и посочи група новодошли. – Ето че новите ни жертви пристигат. Значи, работата е опечена.

Любителите на вернисажите притежават особени радари. Безпогрешно долавят кога ще се появят първите табли с петифури и шампанското ще заискри във високите чаши, за да се втурнат към тях.

– Дали Давид не е някъде тъдява?

Ставаше дума за Давид Гарше, разбира се, звездата на вечерта. Онзи, от когото зависеше дали Луи ще пробие в артистичните среди – и обратно.

– Ако е там, където беше преди пет минути, вероятно още повръща водката с портокалов сок в тоалетната.

– Нали нямаш нищо против да го повикаш?

Сред новодошлите забелязах Ребека Сибони, директорката на „Нощни красавици“, агенцията за компаньонки, където известно време бях работила. Беше с все същата руса грива, а слабото й, почти мършаво тяло бе стегнато в пембено костюмче с неутрална модна линия. Не бяхме се виждали от миналата година, когато през едно юнско утро двете със София бяхме нахлули в дома й. Струваше ми се, че оттогава са минали цели столетия. Оставих Луи на неговите задължения и отидох да посрещна моята бивша работодателка.

– Добър вечер, Ребека. Отдавна не сме...

– Вярно. Радвам се да видя колко добре ти понася семейният живот. Чудесна си.

Съпроводи оценката си с поглед, който се плъзна по прилепналата китайска рокля, подчертаваща тънката ми талия и закръглените бедра, която Луи ми бе подарил за случая.

Зад този комплимент долових нотка на онова огорчение, което тя отдавна таеше в себе си. Тя бе тази, която дълго време бе мечтала да свърже живота си с Луи.

– Благодаря.

Между нас настъпи продължително неловко мълчание, по време на което в ума ми пробягаха разни мисли. Спомних си например интимния начин, по който тя се обръщаше към Луи в пиратския запис, който Фред бе направил на техен телефонен разговор: „Мили Лу. Знаеш, че винаги съм с теб, мили Лу. Изцяло и завинаги“. Тази вечер тя отново бе с него.

Оттогава често бях премисляла естеството на тяхната връзка. Щеше ми се да вярвам, че в нея няма никаква двусмисленост: отначало Луи бе изпълнявал заръката на Давид. После наистина се бе влюбил в мен и със съучастничеството на старата си приятелка бе направил всичко, за да ме накара да се откажа от брака с неговия по-малък брат. Ала впоследствие това обяснение не бе устояло на новите разкрития: оказа се, че съм двойница на Орор, тяхната обща младежка любов. След това... Просто бях престанала да се измъчвам с въпроси на тази тема. Какво значение имаше, след като вече живеех с единствения мъж, когото бях обичала в живота си?

– Имаш ли представа какво са ни подготвили? – запита ме Ребека.

Посочи екраните около нас и сякаш невидимо ухо бе чуло думите й, точно в този момент всички те внезапно светнаха. Отначало върху тях се появи изпитателна таблица, а след това объркани изображения, което означаваше настройка на уебкамерите по света. Започнаха да се появяват части от бельо, слипове, боксерки или прашки, окосмени пубиси с различни цветове и нюанси, кожа на представителки на различни раси.

Няколко секунди по-късно не остана никакво съмнение относно истинския сюжет на инсталацията: четирийсетина мъжки и женски полови органи от всякакви възрасти, произход и размери, които бяха показвани директно в близък план.

Най-удивително от всичко бе яркоцветният кабел, който излизаше от всеки екран и минаваше по тавана на залата във формата на шарени пипала. Отделните му краища се събираха в дъното на галерията и се губеха зад завесата, където се намираше малката сцена.

– Добър вечер и добре дошли в галерията „Албан Соваж-Луи Барле“...

Ето че моят мъж официално заемаше своето място в най-затворения и най-снобски свят на планетата, този на галериите за съвременно изкуство.

Съвсем непринудено Албан взе микрофона и започна да се разхожда сред тълпата гости, която ставаше все по-гъста.

– Двамата с Луи сме щастливи да ви приемем тази вечер, за да споделите с нас новата творба на Давид Гарше Перманентен секс.

След това подхвана някакви философско-концептуални брътвежи, при това с такава сериозност, все едно че обявяваше годежа на английски принц с ар енд би певица. Накрая подаде микрофона на издигнатия върху гребена на вълната художник, който, блед като платно, се бе появил сякаш от нищото.

Младият денди го грабна и като обърна гръб на публиката, започна да говори към екраните, сякаш те бяха живи хора:

– Okay, touch yourselves, please. Започнете да се докосвате, ако обичате.

В синхрон, като някакъв балет, към гениталиите се протегнаха ръце и започнаха да изследват разголената им анатомия.

– Now... go jerk off – окуражи ги Давид Гарше. – Сега можете да се галите.

Със същата съгласуваност всички без колебание започнаха да мастурбират. Именно в този момент забелязах, че върху екраните има еднакъв брой мъже и жени, разположени последователно, мъж, жена, след това пак мъж и така нататък, както изискват правилата на етикецията по отношение на сътрапезници.

Докато всеки от анонимните участници продължаваше да действа, давайки израз на задоволството си повече или по-малко шумно, съответният кабел започна да свети. Не след дълго обстановката вече напомняше нощен клуб с ярки многоцветни неонови светлини.

Не бях обърнала внимание кога Албан се е приближил до мен.

– Обърнете внимание – прошепна той на ухото ми, – степента на удоволствие, което изпитва всеки участник, се измерва в зависимост от звуковия спектър на неговите стенания... Колкото по-близко е до оргазма, толкова по-ярки са съответните цветове.

– И цялата тази инсталация служи само за това? – запитах аз, стъписана от кичозния изглед на устройството. – Да направи от галерията нощен клуб в оргазъм?

– Нямаш представа колко си права... Пъшканията им биват премодулирани в музикални ноти чрез устройство от типа ауто-тюн. Миксажът се осъществява директно. Просто трябва да се изчака да достигнат определения минимален интензитет.

При тези думи Давид Гарше подкани своите храбри войничета на полето на насладите да вдигнат звуковото ниво:

– Harder... Harder, please, guys! По-силно... По-силно, ако обичате, приятели.

Колкото по-силно се чуваха пъшканията на участниците, толкова по-оживен ставаше шепотът на гостите край мен. Всеки от тях наблюдаваше околните и съобразяваше държанието си с тяхното, а някои едва сподавяха въздишката на отвращение или откровената насмешка.

Улових погледа на Ребека и тихичко я запитах:

– Наистина ли министърката на културата ще дойде да види... това?

В знак на недоумение тя вдигна вежди, които бяха толкова руси, че краищата им просто не се виждаха. От тонколоните в залата се разнесоха първите резки звуци на електронна музика, която все пак бе достатъчно ритмична, за да накара околните да започнат да се полюляват в такт. Дадох си сметка, че тя представлява композиция, съставена в реално време от въздишките, идващи от всички краища на света. Оригиналността на инсталацията се състоеше именно в това: всички смятаха, че присъстват на обикновена провокация, докато в действителност слушаха музикално изпълнение, плод на онова, което се разиграваше пред очите ни.

В този момент черната завеса се вдигна и видяхме три танцьорки по почти прозрачни бикини в телесен цвят, които така изглеждаха много по-предизвикателни и съблазнителни, отколкото ако бяха голи. Въпреки смущението, предизвикано от тяхната поява, веднага познах една от тях, метиската Саломе. Втората беше Пеги, приятелката на София от времето на „Нощните красавици“, която ни бе услужила с фолксвагена „бръмбар“ с подвижен покрив. А третата бе самата София. Те се кълчеха похотливо с муцунки и погледи на невинни кошути, опитвайки се да следват неравния ритъм на космополитната мастурбация.

– Да бяха се опитали да внушат на тези момичета поне малко приличие... – възмути се полугласно Ребека.

– В течение ли бяхте?

– Какво говорите, в никакъв случай! – възмути се тя. – Никога не бих подкрепила подобна... свинщина!

Луи би могъл да наеме за своето малко шоу коя да е жена. Всяка би приела, стига да притежава достатъчна доза безсрамие. Само не и София. Не и моята приятелка! Не и за подобен ексхибиционизъм!

– София е истинска танцьорка – защитих я аз. – Професионалистка. Само че...

– Зная, зная, разбира се!

През това време София започна да показва стриптийз, който се свеждаше до разкопчаване на горнището на банския. Беше се втренчила право напред, очевидно за да не среща смущаващите погледи на зрителите.

Що се отнася до Луи, Давид Гарше и Албан, те очевидно бяха доволни от стъписването, което бяха успели да предизвикат, и се смееха доволно като хлапаци. Присъстващите бяха объркани и смутени, като не знаеха дали да слушат, да гледат, или да размишляват върху смисъла на това странно представление.

– Окей! Изчезвам оттук! – промърморих накрая аз и се отправих към изхода.

По глъчката на струпалите се отвън минувачи разбрах, че всичко се излъчва по екраните на витрината. Запитах се дали звук и образ могат да се обхванат в тяхната цялост.

Съмнението ми се разсея, когато излязох от галерията. Кадри с трите танцьорки се редуваха със сцените на мастурбиране, предавани директно от различни краища на света... И всичко това направо на улицата?

Нима тези хора наистина се бяха побъркали?

Надзърнах вътре и видях как Луи прекосява тълпата журналисти и гости, за да ме настигне. Тъкмо в този момент се дочуха сирените на бързо приближаващи полицейски коли. Луи все още не бе успял да стигне до вратата, следван от Албан, когато пред нас се появиха двама цивилни полицаи, които се отличаваха единствено по оранжевите ленти на лявата ръка.

– Полиция... Полиция, пуснете ни да минем, ако обичате.

Те се опитваха не толкова да разпръснат тълпата любопитни, колкото да се доберат до входа. Сцената ми се стори толкова сюрреалистична, че вместо да си тръгна, както смятах преди малко, останах неподвижна на тротоара, заобиколена от множеството смаяни зяпачи.

По-възрастният от двамата полицаи, русокос, плешив здравеняк с късо подстригана брада, хвана някакъв мъж, който му препречваше пътя, и го запита:

– Вие ли отговаряте за този панаир?

– Не, защо? – вяло отвърна непознатият.

Междувременно другият полицай, слаб и тъмнокос в контраст с колегата си, снимаше витрината с големия фотоапарат, който висеше на врата му.

Луи най-сетне бе успял да се измъкне от галерията толкова бързо, колкото му позволяваха недъгавият крак и бастунът. Той изобрази върху лицето си необичайната за него приветлива усмивка, при която никога не се появяваше трапчинката на бузата му, и сърдечно протегна ръка:

– Луи Барле. Аз съм законният управител на галерията.

– Капитан Льошер... – отвърна полицейският служител, без да поеме протегнатата към него ръка.

– Мога ли да запитам на какво дължим честта на вашето посещение, господин капитан?

– Подигравате ли се с мен? Нима не виждате какъв цирк се оформя в резултат от излъчването на тези ваши записи между приятели?

Той посочи обвинително екраните, върху които в този момент на метър и половина по диагонал се виждаха мъжки и женски полов орган. Във вагината бяха пъхнати два пръста и по всичко личеше, че оргазмът никак не е далече.

– Вижте какво, не искам от вас да разберете или да оцените... – стегна се Луи. – Само че в случая става въпрос за изкуство. При това за изкуство, което хората харесват.

Сякаш, за да го опровергае, в този момент цялото устройство загасна както на витрината, така и в галерията. Очевидно суетящият се Албан се бе изплашил и незабавно бе сложил край на представлението.

Полицаят изгледа Луи, след което спокойно, но категорично заяви:

– Това, което пропуснах да ви съобщя, е, че представлявам Отдела за закрила на малолетните. Като такъв не съм компетентен да преценя дали това е изкуство, или не. Само че със сигурност мога да ви кажа, драги господине, че показването на сексуални сцени на улицата, само на двеста метра от средно училище, представлява сериозно нарушение на правата на детето. И престъпление, което се наказва със затвор.

Последната дума шибна Луи през лицето и го накара да онемее.

Младият полицай с фотоапарата се приближи до своя началник и извади от джоба на якето си белезници. Сред тълпата минувачи премина вълна от недоволство.

– Бихте ли ми обяснили за какво всъщност става въпрос? – запита Луи, който изведнъж бе станал сериозен.

– Много просто, ще трябва да ни последвате като задържан.

При тези думи тъмнокосият полицай пристъпи към Луи с явното намерение да закопчае китките му.

– Почакайте... Ще дойда с вас, но не смятам, че е необходимо да се прибягва до подобни методи.

– Много сте любезен, но методите избирам аз.

С кимване на глава той даде знак на колегата си, че може да действа. Луи отстъпи назад, но после се отказа от съпротивата. За миг полицаят изви ръцете му зад гърба и хвана китките му в стоманените гривни. После побутна моя годеник към по-близката от двете спрели коли, чиято синя мигаща светлина продължаваше да озарява улицата.

Колкото и ядосана да бях на Луи, все пак у мен уплахата и съчувствието взеха връх. Не бих могла да понеса да го откъснат от мен и да го отведат като някакъв престъпник. Усетих как коремът ми се свива в странни спазми, които като цунами се спуснаха надолу и стигнаха между бедрата. Тялото ми не бе съгласно той да ми бъде отнет.

Тези пулсации ме откъснаха от вцепенението. Промуших се през първата редица любопитни и най-сетне се намесих:

– Господин капитан!

– Вие коя сте? – обърна се рязко към мен брадатият блондин.

– Аз съм негова годеница.

– И какво от това?

– Мога ли да знам кой ви предупреди?

– Моля? – престори се, че не разбира въпроса ми той.

– Не ме убеждавайте, че случайно сте минавали край витрината. Откриването на изложбата едва сега започва. За да пристигнете толкова бързо, непременно някой ви е осведомил, нали?

Въздържах се да не кажа, че някой ни е издал.

Той присви очи, сви лице и отвърна кратко:

– Едно сдружение на родители.

– На родители на ученици ли? – зачудих се аз.

– В другия край на тази улица се намира лицеят „Виктор Юго“, госпожице. Съгласно член 227, алинея 24 от Наказателния кодекс, показването на порнография под каквато и да било форма се наказва с три години затвор и глоба от 75 000 евро. Разполагането на секс магазини и на заведения, предназначени за възрастни, е забранено в периметър двеста метра от учебно заведение. Такъв е законът.

– Само че това не е секс магазин! – възмутих с аз. – Това е художествена галерия!

– Просто казвам, че трябва да бъде направена надлежна проверка, когато става въпрос за подобен род изкуство.

Канех се да продължа в опит да разбия предразсъдъците на полицейския служител, но в този момент върху рамото ми легна приятелска ръка. Беше Албан.

– Остави! – прошепна той на ухото ми. – Само ще утежниш положението му.

– Мамка му, не може да оставим да го отведат просто така!

– Остави, казвам ти. Самият аз през последните десет години съм минал през това поне половин дузина пъти. Ще се оправи. Не се тревожи.

Коремът ми говореше обратното. Тежка оловна топка бе притиснала матката и вътрешностите ми.

Изгледах как вкараха Луи на задната седалка в пежото без отличителни знаци, как татуираната на шията му роза сякаш вехне, докато изчезва в купето на колата.

– Ще го държат ден-два. Ще се опитат да го сплашат, но мога да те уверя, че нищо лошо няма да му се случи – опита се да ме успокои Албан, осланяйки се на личния си опит. – Освен това по време на задържането имаш право на адвокат.

– Адвокат ли? Но кой адвокат?

– Зерки – отвърна той, сякаш това се разбираше от само себе си. – Жан-Марк Зерки. Адвокатът на Луи. Не го ли познаваш?

Луи ми бе споменавал за него по повод уволнението от групата „Барле“, но до този момент никога не го бях срещала. Дори не подозирах, че въпросният адвокат знае за новата дейност на моя бъдещ съпруг.

– Впрочем Луи ми заръча да ти предам това.

Брадатият галерист ми подаде плосък ключ с многобройни дребни нарези. Такъв модел ключове обикновено са предназначени за секретни брави на бронирани врати.

– И какво да отключа с него?

– Нямам представа. Каза ми, че ти си щяла да разбереш.

– И кога успя да ти го предаде?

– Преди малко. Когато видя да идва полицията.

– Окей.

Огледах със съмнение ключа.

– Заръча ми също така да ти предам, че трябва да прибереш вашия бележник от хотел „Шарм“ и да поставиш под ключ всичко, което би могло да бъде сметнато за твърде „горещо“. Точно това бяха думите му. И пак добави, че ти си щяла да разбереш.

Още при първия вой на полицейската сирена Луи бе предвидил какво може да се случи с галерията и със самия него като управител. Ето защо бе дал съответните указания на Албан за ограничаване на щетите. Сега ние, които бяхме поставили сексуалността в центъра на нашата история като двойка, трябваше да прикрием всичко, за да не може правосъдието да се възползва от него като оръжие срещу нас. Всичко това изглеждаше толкова абсурдно, толкова несправедливо. А ето че трябваше да понеса нов удар в корема.

– Ел! Ел!

Шумът от познати забързани крачки ме накара да се обърна.

Възползвайки се от суматохата в галерията, София и нейните дружки бяха напуснали сцената. Приятелката ми, облечена набързо в късичък пеньоар, потичваше към мен със засрамен и обиден вид, защото бе отгатнала какво се е случило.

– Ел, позволи ми да ти обясня...

В този момент, без да се замислям, хукнах право напред, макар тясната рокля да ме спъваше, пробих си път през множеството, което продължаваше да се тълпи в тясната еднопосочна улица. Без да знам къде отивам, продължих по улица „Сент Антоан“ по посока на Сена.

Просто исках да се отдалеча час по-скоро. Да забравя как розата на Луи ми бе отнета от полицаите. Да разсея уханието на неговия парфюм, който все още се носеше над паважа. Да съхраня само спомена за слетите ни тела и да пропъдя всичко останало, паразитните чувства и образи, които непрекъснато заплашваха да развалят всичко.

Всичко, така или иначе, бе пропаднало, включително моят подарък. Изненадата, която му готвех тази вечер в „Шарм“, нямаше да се състои.

6.

Сред географията и легендата на Париж кварталът Маре заема особено място. Ортодоксални евреи около улица „Розие“, гейове и художници из целия квартал, модна младеж съставя неговата пъстра фауна...

Според мен най-странно тук е, че най-централният от всички парижки квартали, заемащ части от Първи, Трети и Четвърти район, не предлага онези претенциозни атрибути, както би могло да се очаква. Напротив, по свой начин той има по-скоро периферен, по-типизиран, по-скромен изглед. Въпреки прочутите паметници, апартаментите с открити греди по таваните на непостижими цени, той е съхранил своя достъпен, непосредствен и дори според някои простонароден вид. Във всеки час на деня там човек може да си купи фалафели или сандвичи с пастърма. Може да заговори всеки негов обитател, без да изпита неприятното чувство на декласиран, както би му се случило в твърде аристократичните Осми или Шестнайсети район. Маре е съумял така добре да вплете в едно паметта за миналото и съвременността, историческото наследство и авангарда, шика с чипса, че отдавна всичко тук е претопено в хомогенна амалгама. Сърцето на Париж има свое сърце. И това не престава да ме удивява и очарова.

Защо ви разказвам всичко това? Защото Маре стана близък на мен, момичето от предградията, по времето, когато тук се намираше офисът на „Нощни красавици“. След аукционната къща „Друо“ и нейните околности този периметър, съставен от тесни улички с множество магазини и заведения, бе най-близък за мен и София.

Ето защо никак не бе чудно, че именно оттук започнах да диря жилището, което имах намерение да купя, още на следващия ден след посещението при нотариуса Вюрман. Двустайните апартаменти далеч надвишаваха моите възможности, но амбицията ми би била напълно задоволена от гарсониера с едно помещение, служещо за спалня, дрешник и трапезария, долу-горе в този ред, но, така или иначе, установяването ми в този квартал вече беше осъществима мечта, тъй като, след като платих данък наследство, разполагах с малко повече от триста хиляди евро. Посетих няколко ужасно порутени и мрачни жилища, но накрая попаднах на малко очарователно гнездо на шестия, предпоследен етаж без асансьор, на улица „Трезор“, покрита с паваж и без изход, прочута с терасите на своите кафенета. Все още не бях дала оферта и брокерът на недвижими имоти ме преследваше с обичайния припев:

– Такава цена, при това в улица без изход, е нещо изключително! Съвсем наскоро бе предложен за продажба и, повярвайте ми, бързо ще се намерят купувачи. Само този следобед водих там двама кандидати.

– Мога да заплатя в брой – задоволих се да отвърна, доволна, че поне веднъж мога да покажа мускули.

– Като казвате в брой...?

Очите му светнаха.

– Разполагам с цялата сума – потвърдих аз. – Е, ще я получа до няколко дни. Но няма нужда да тегля заем.

– Включително разходите по прехвърлянето?

– Трябва да изчисля, но... да, така смятам.

На каква цена. Смъртта на мама. Но нали самата Мод открай време ми напомняше, че трябва да съхраня моята независимост? Тя, която се бе борила да придобие своята чрез самостоятелен дом, при това без всички неприятни задължения, които тегнеха върху жените по онова време? След заминаването на баща ми нито един мъж не бе могъл да окаже върху нея каквото и да било влияние. Вероятно бе имала няколко авантюри, но си бе останала единствена стопанка на дома. Мама никога не се бе проявявала като войнстваща феминистка. Но като свободна жена, да. Жена, която не позволява на никого да диктува поведението й или да направлява живота й.

И така, докато бягах с все сили, колкото се може по-далеч от галерията „Соваж“, по-далеч от София и от нещастието, сполетяло Луи и неотдавнашния ни годеж, инстинктивно поех надясно по улица „Роа дьо Сисил“ към апартамента, който възнамерявах да купя. Като по чудо договорът за продажба щеше да се оформи без мое участие и ключовете някак от само себе си щяха да паднат в ръката ми.

Тъкмо приближавах към салона за татуировки „Драгон Тату“, владение на Стефан и нейните три сътруднички, когато забелязах, че София е все още по следите ми. Боса, с полуразтворен на голия корем пеньоар, тя постепенно ме настигаше. Проклетата китайска рокля ми пречеше да вървя по-бързо.

– Спри! Почакай, Ел... Мамка му!

Изобщо не исках да я виждам. Продължих да потичвам с риск да си изкълча краката на високите токчета.

Стори ми се, че следващото подвикване на София идва от по-далеч. Беше прекратила преследването.

– Почакай... Луи няма нищо общо с това... Аз сама помолих Албан да ме наеме.

Спрях на място. Полуголата София стоеше по средата на улицата, привличайки погледите на минувачите. Едва по-късно си дадох сметка, че те вероятно са ни взели за две лесбийки, които преживяват криза в отношенията.

Погледнах разстоянието между нас, но тя бе тази, която направи няколко крачки и се приближи. Хвана ме за ръка и ме поведе, като че бях безжизнена кукла, докато стигнахме ресторант „Ескал дю Либан“. Разпознах мястото, където година преди това Ребека ми бе уговорила среща. Където за пръв път осъзнах чувствата на Луи към мен.

Двете седнахме напълно изтощени, защото сутрешните бягания по алеите на Венсенската гора бяха далечен спомен. София авторитетно поръча чай и сладки.

– Да не искаш да ме накараш да повярвам, че Луи няма нищо общо с това...?

– Кълна ти се, нищо общо няма. Моята приятелка Пеги е близка с Давид.

– Близка с Давид ли?

– С Давид Гарше – побърза да уточни тя. – Случайно ми спомена за тази изложба, за предложението му, което й се сторило забавно... Само че изобщо не ставало дума за мое участие. И двамата се съмнявали, че на теб няма да ти хареса. Аз самата настоях пред Давид и Албан да ме вземат.

– Господи, Софи... Все си мисля, че струваш повече.

Тя се втренчи в мен и придърпа полите на пеньоара, между които погледът на сервитьора проникваше опасно дълбоко. Той поднесе чая и сладките, след което се оттегли с похотлива усмивка.

– Я ела на себе си! Струвам точно толкова, колкото са готови да ми платят. Да не си въобразяваш, че на драго сърце приемам подобни свинщини? Да не си въобразяваш, че не мечтая за нищо друго, освен да въртя задник пред някакви сноби? Честно казано, те с нищо не са по-добри от мръсниците, любители на пийп шоу. Последните поне не търсят префърцунени оправдания, за да „лъскат бастуна“.

– Ами в такъв случай... просто не го прави.

– Супер! Иди го кажи на моя хазяин. На моя банкер. На кредитните институции, благодарение на които оцелявам. И накрая иди го кажи на оня гадняр от супермаркета!

– От супермаркета ли?

– Касиерът, който не ми маркира дамските превръзки, а аз в замяна трябва всеки път да му показвам циците си, докато се навеждам да платя.

Не знаех какво да й отговоря. През последните месеци вече няколко пъти бях предлагала да й помогна с парите, но тя всеки път отказваше под предлог, че такава милостиня, колкото и приятелска и „добре дошла“ да беше, в никакъв случай няма да реши проблема. Нуждаеше се не от малко налични пари, а от истинска работа, стабилно положение и постоянен доход. Допълнителните дългове щяха да бъдат като черешка върху тортата на всички онези, които вече беше натрупала.

– Лесно ти е на тебе. Премести се от майка си при Давид, а след това от Давид при Луи... Я ми припомни налагало ли ти се е досега да плащаш наем? Да мислиш какво ще сложиш в хладилника? Или да се тревожиш за просрочените сметки?

Забележката й не беше справедлива и дори малко жестока. Тя усети това и ме погледна смутено.

– Прощавай. Не исках да кажа това.

– Зная – съгласих се аз доста по-рязко, отколкото би ми се искало.

Отпих от горещия чай, за да преглътна риданието, което напираше в гърдите ми. Никак не ми се щеше да избухна в сълзи пред нея. Постепенно успях да се овладея.

– Във всеки случай не това е проблемът между нас – продължи тя.

– Какво искаш да кажеш?

– Все още не можеш да преглътнеш, че съм спала с него преди теб.

С него, с Луи. Не за пръв път, когато кажеше „него“, беше ясно кого има предвид. Сега обаче положението беше различно, защото най-сетне двете говорехме открито за това.

– Изобщо не е вярно – защитих се не много убедено аз.

– Напълно вярно е и много добре го знаеш.

Ако в този разговор искреността бе водеща, то София определено печелеше преднина.

– Окей... Трябва да признаеш все пак, че не е много приятно да научиш, че твоят любовник е изчукал най-добрата ти приятелка, преди още дори да те е целунал – отбелязах горчиво аз.

– Значи, излиза, че тебе те целува, а мене ме чука. Чудничко!

– Все пак тогава ти не си била София, а момиче на повикване.

– Вярно. Както е вярно също така, че миналото не може да се върне назад. Колкото и да ми е неприятно...

Луи обаче изобщо не беше на същото мнение.

Именно поради тази причина искаше да правим любов на всички места, които навремето бяха представлявали нещо за двама ни. Особено там, където единият от нас бе изпитал най-силни чувства.

Смяташе, че моето и неговото минало, включително и най-продължителните ни лутания, биха могли да се припокрият от еротичните спомени, които ще изковем заедно. Не искаше и да чуе за забрава. Използваше тъкмо глагола „припокривам“, все едно че ставаше въпрос за саван.

Така, преди няколко дни ме бе завел в кафене „Антикер“ под предлог, че недалеч оттам, в „Друо“, ще има разпродажба на мебели от началото на ХІХ век. Не бях запазила лоши спомени от това малко приятно заведение на улица „Гранж Бателиер“. Онова, което ме свързваше с него, бе по-скоро навикът да сядаме там заедно със Софи. Ала това бе достатъчно, за да накара Луи да ми предложи за него едно ново, чувствено впечатление.

– Изпий си кафето и върви в мъжката тоалетна – бе ми наредил съвсем сериозно той.

– Защо не в дамската?

– Защото там винаги е по-населено. А освен това един мъж никога няма да се оплаче, че някаква двойка лудува в една от кабините.

– Сигурен ли си?

– Абсолютно, госпожице. Най-много да остане, за да по-слуша какво става в съседство. Докато никога не се знае как би реагирала една жена. Би могла като нищо да ни издаде на съдържателя.

Дали говореше от опит? Бил ли е вече изненадан в такова положение, или самият той е влизал в ролята на воайор, който се възбужда от близостта на развихрилите се наблизо влюбени?

Подчиних се и избрах по-широката от двете малки кабини в мъжката тоалетна. Както в повечето парижки кафенета, чистотата бе по-скоро относителна и вонята на урина вземаше връх над синтетичната миризма на цветя от почистващите препарати.

След около две минути дочух накуцващата му походка по плочките, а после почукване по кафявата дървена врата.

„Три кратки, а след това две дълги почуквания. И тогава ще ми отвориш.“

Това бе уреченият сигнал. Той се промъкна до мен в тясното пространство и аз установих, че вече се е погрижил, поемайки този риск, да остави сакото си на стола в салона.

„Няма да разполагаме с много време. Веднага минаваме по същество“, бе ме предупредил той.

Така и стана. С разтуптяно сърце и пулсиращи слепоочия почувствах острия повик на тялото си, за който ми бе говорил. Страхът да не бъдем разкрити се добавяше към неудобството на оскъдното пространство, с което разполагахме. Очевидно бе, че един полов акт, достоен да се нарече такъв, би бил трудно осъществим. Това веднага ми стана ясно и затова паднах на колене, ловко смъкнах ципа на панталона му и измъкнах члена, който веднага изскочи, вече вирнат и с бисерна капчица на върха.

„Ще ме смучеш по-жадно от всякога.

– Нима? – бях се усмихнала дяволито аз. – И откъде си толкова сигурен?

– Ще видиш.“

Видях. Издутата главичка на члена му в полумрака, бързаща да проникне между устните ми. Лицето му, гледано изотдолу, сгърчено от желание. Ръцете му, опрени в страничните стени, за да запази равновесие и да не се строполи върху мен.

Освен това почувствах. Специфичната миризма на пениса му взе връх над всички останали. Уханието на моя мъж, на моя повелител, който маркираше своята територия и изместваше всички онези, които бяха пребивавали тук преди него.

Дали причина бе опасността? Или може би нетърпението му, а преди всичко неговата уязвимост? Дори не се замислих върху това. Не изследвах с език препуциума, както обикновено обичах да правя. Просто събрах влажни устни около най-сладкия и най-сочен плод и започнах шумно да го галя, а по тях избиваха лиги като на кучка, която се храни от паничката. Жадна за него.

„Вероятно ще се изпразня в устата ти и трябва да имаш готовност за това.“

Много скоро усетих, че това ще се случи всеки момент. Начинът, по който ме сграбчи за косите, притисна главата ми към корема си и проникна едва ли не в гърлото ми. Дишаше все по-учестено.

Вратата на тоалетната неочаквано хлопна и аз замръзнах неподвижно с наполовина вкаран член в устата. Луи сподави пъшкането си, докато посетителят се облекчаваше в съседния писоар, без да разбере какво се случва само на няколко крачки от него, под прикритието на кабината с облицовка, имитация на махагон. „Не мърдай!“, подсказа ми с поглед моят любовник. Мъжът все още се бавеше. Чувах как урината се стича ритмично. Питах се какъв ли е той – млад, стар, красив или не? И как ли изглежда увисналият му член.

„А аз на какво ще имам право?

– Ти ли? Ти сама ще се галиш, хубавице.“

Именно с това се заех. Пъхнах ръка под роклята, дръпнах настрани слиповете и отначало плахо прокарах пръсти по влажната си вулва. Беше толкова възбудена, че едва се сдържах да не изстена. Мъжът отвън най-сетне приключи и неочаквано се обади:

– Има ли някой там?

Никой не му отвърна и той не повтори въпроса си, така че можах да пъхна среден пръст между широко разтворените устни. Вълна от влага веднага обля ръката ми. Струва ми се дори, че няколко капки циприн паднаха върху мръсните плочки. Луи ме изяждаше с очи. Гледаше ме отвисоко и вероятно виждаше преди всичко своя член, вкаран в устата ми. Вероятно подобна картина го възбуждаше до крайна степен. Същевременно принудителната неподвижност за него бе същинско мъчение.

Най-сетне чух как водата потече в мивката, сетне шума от рулото кърпи и непознатият излезе от тоалетната, без повече да се интересува от нас. Тогава с нова сила раздвижих пръста си в мен. За да стигна по-дълбоко, повдигнах левия си крак и вагината ми широко се разтвори. В тази позиция можех да докосна нови чувствителни места. И всеки път плътта под пръстите ми незабавно набъбваше. До корема ми достигаше трепет, не толкова силен, но постоянен, който започна да разтърсва цялото ми тяло.

Едва обърнах внимание, когато Луи възобнови движението си в устата ми.

„Смяташ ли, че по този начин може да се постигне оргазъм?“

И въпреки това го постигнахме. Почти едновременно. Усетих в устата си вълна, която се разля като млечен облак в гореща напитка. Жадно погълнах гъстата, лепкава, хранителна течност.

Под мен малката локва се бе разширила. Луи ме вдигна със силната си ръка и улови мокрите ми пръсти. Лапна ги и лакомо ги облиза.

Нямаше никакво съмнение, че занапред по друг начин щяхме да гледаме на менюто в „Антикер“.

Топлият глас на София ме откъсна от спомените:

– Имай предвид обаче... Без поръчката, която ми възложи Ребека с него, може би вие двамата никога нямаше да се срещнете.

– Как така?

– Те не искаха да ти го казвам...

– „Те“ или „той“?

– Те, в множествено число. Ребека и Луи.

– Защо?

– Иди ги разбери – въздъхна тя и вдигна очи към небето. – Онова, което знам, е, че първата вечер, когато имах среща с него, пазех в мобилния си телефон снимка на нас двете.

Спомних си тази снимка. Бяхме я направили тъкмо в „Антикер“ една вечер, когато здравата се бяхме подкрепили. Снимахме се от ръка, вече доста пийнали, и за нас в това се състоеше нейната стойност.

– По едно време телефонът ми иззвъня – продължи София – и на екрана излезе нашият портрет. Да речем, че се намирахме в позиция, при която той не можеше да не го забележи... Освен това веднага поиска да му хвърли едно око.

– И това ли е всичко?

– Не... Попита ме освен това коя си.

– Искаш да кажеш... че ме е видял, преди да се срещнем? Преди да ме открие в картотеката на „Нощни красавици“?

– Да. И дори преди да изпълниш поръчката с Давид. Всичко това се случи около месец преди прословутата вечеря, организирана от бивши възпитаници на Висшата школа по финанси.

Значи, някъде в началото на март 2009 година. Около четири месеца, след като започнах работа като момиче на повикване. Вероятно братята Барле не са преглеждали постоянно картотеката на Ребека или пък тя е правела предварителен подбор.

Досега не си бях задавала въпроса за привързаността на Луи към покойната Орор. В моменти на откровеност постепенно бе признал, че е бил влюбен в нея. Ала постоянно се бе стремил да омаловажи чувствата си, изтъквайки, че изборът на Давид от страна на Орор за него е бил облекчение.

Дали наистина е било така? Какво ли е почувствал, когато пръв е видял на снимката двойница на младата жена, тоест мен?

– Значи, той пръв се е влюбил в мен... – заключих като на себе си аз.

– И аз така смятам – потвърди приятелката ми. – Ако има нещо, в което изобщо не бива да се съмняваш, това са искрените му чувства към теб.

– Така ли мислиш? – подложих я на изпитание аз.

– Бях там, когато те видя на снимката. Видях как му подейства. Луи не е влюбен в някакъв си призрак. Влюбен е в теб.

– Но това не съм била аз, а само снимката ми.

„Нашата снимка“, помислих си, като си спомних за моята двойница.

– Може би... Но изглеждаше като гръмнат. Нещо като любов от пръв поглед.

И въпреки това ме бе отстъпил на своя брат. Въпреки това за известно време бе станал негов съучастник в един извратен сценарий, според който единият се жени за мен, а другият ме посвещава в порочните им игри. Въпреки това, също като Давид, той всъщност обичаше жена, която прилича като две капки вода на онази, в която е бил влюбен двайсет години по-рано.

Пропъдих от ума си тези смущаващи мисли, защото истината бе, че заради мен Луи бе поел всякакви рискове. На първо място, след две десетилетия примирие, отново се бе скарал с брат си.

По печалния ми вид София, изглежда, осъзна на какъв хлъзгав терен ме е поставило нейното признание, защото рязко смени темата, макар новата изобщо да не бе по-приятна:

– А как си с работата? Очертава ли се нещо?

– Отникъде нищо! След случилото се можеш да бъдеш сигурна, че Давид е направил всичко, за да стана персона нон грата в тези среди.

– Нищо не се знае... – опита се да ме успокои тя.

Шумът от кафе-машината изпълни помещението и ми спести отговора. После настъпи тишина и около нас се разнесе уханието на прясно кафе и на подправки, които не бих могла да определя.

– Почакай... – обадих се накрая аз. – Когато хора, които никога не си срещала, ти заявят по телефона, че твоят профил не отговаря „на техните стандарти за професионализъм“... Просто няма смисъл човек да задава въпроси.

– Така си е...

– Не знам дали Фред ти е споменавал, но го помолих да ми направи копие на моето единствено предаване Културен коктейл.

Предаването, което бе белязало моето навлизане в телевизионните среди и което така и не бе излъчено.

– Е, и?

– Познай какво са му отговорили от архива на БТВ.

– Не мога.

– Че рекламният клип, пробните снимки и дори кастингите са били изтрити по искане на дирекцията. Край на историята. Все едно, че моето предаване никога не го е имало. Дори като проект.

– Е, поне в това отношение си наясно.

Да. Само че в резултат се оказва, че мога да претендирам за професионален опит не повече, отколкото при връчването на дипломите. На всичко отгоре в моето си ви зейва дупка от цяла година.

Когато най-сетне излязохме от ливанския ресторант, зърнахме Стефан, която пушеше цигара на отсрещния тротоар, облегната на вратата на своя салон. Със зареян поглед, тя се бе изстъпила пред грамадното лого, което заемаше цялата витрина: три женски силуета в бяло, а над тях надписът Драгон Тату, украсен с три портокалови цвята.

Тя ни видя и дискретно ни махна с ръка.

– Привет. Нали татуировката не те дразни много? Използваш ли мехлема?

– Да, да, добре е... Само че не съм сигурна дали в скоро време ще си направя друга – усмихнах се аз.

– В това отношение твоят мъж е по-смел.

Какво искаше да ми каже с това? Дали Луи не бе предвидил продължение на своя проект Човек-Азбука?

В това отношение пазеше пълна тайна, за да ме изненада, като ми покаже вече готовата буква.

За да не поставям Стефан в неудобно положение, се престорих, че всичко ми е известно:

– Така е. Просто няма спиране! Впрочем той ми спомена, че си искала да ми покажеш нещо ново.

– Тъкмо приключих с последните образци. Ще влезеш ли да им хвърлиш едно око?

В малката чакалня, почти изцяло запълнена от грамадното канапе, тя извади няколко скици с молив от папка с надпис Луи Барле, пълна с най-различни модели и мотиви.

Новият проект на Луи представляваше купчина скали, в които се разбиват пенести вълни, а от тях изплуваха две главни букви SF.

– SF? – учуди се София. Да не би твоят човек да е любител на сайънс фикшън?

– А, не... Доколкото знам. Повече си пада по класическата литература.

– SF като Semper Fidelis^1 – поясни Стефан.

1 Semper Fidelis (лат.) – винаги верен. Между другото, девиз на американската морска пехота. – Б. пр.

Стана ми неприятно, че татуистката знае повече от мен за посланията и символите, до които прибягваше Луи. Скрих обаче моето раздразнение и предпочетох да задоволя любопитството си:

– Това не е ли армейски девиз? Или на някаква полиция?

Неволно хвърлих поглед към неизменната армейска фуражка, която Стефан носеше по всяко време и при всякакви обстоятелства.

– Девиз е на американските морски пехотинци от 1883 година – потвърди Стефан. – Ала не това е причината той да избере тези инициали.

– Така ли? И защо ги е избрал?

– Много преди янките да ги приемат, моето Semper Fidelis е бил девизът на един френски град.

– Кой град? Сен Фелисиен може би? – пошегува се София, която очевидно споделяше желанието ми да научи нещо повече.

Татуистката посочи с нежния си, грижливо поддържан пръст скалите и вълните.

– Сен Мало. В Бретан.

Там, където Орор бе намерила вечен покой в гробището на Рокабей.

7.

19 май 2010 година

Никога не съм могла да отказвам на София. Тя открай време упражнява над мен влияние на по-възрастна. На по-голяма сестра, каквато никога не съм имала. Дори ако ми предложеше да направя заедно с нея най-невъобразими глупости, бих се поколебала, преди да й кажа „не“, и дори бих открила в намерението й определена привлекателност. Това положение съществува, откакто за пръв път се запознахме на студентската скамейка: всяко хрумване на София ми се струваше особено примамливо и обещаващо.

Въпреки всичко тази вечер изобщо не ми бе до покупки...

– Тъкмо ще си проветриш мозъка – настоя София, при това не особено убедително.

Това ме върна към естеството на моята връзка с Луи, към нашия недовършен еротичен градеж, при който сексуалното напрежение служеше за спойка едновременно с чувствата. При това на равна нога с тях.

На улица „Роа дьо Сисил“ № 24, където някога се помещаваше агенцията „Нощни красавици“, партерът бе зает от „Долхаус“, магазин за еротично бельо и секс играчки. Макар често да ми се бе налагало да използвам съседната врата, никога не бях влизала в него. Като обичайна негова клиентка, София се зае да запълни този пропуск и въпреки оскъдните си средства да ми подари най-новата модна играчка, пусната на пазара от производител на презервативи, която вече предизвикваше фурор по страниците на женските списания. Това бяха вибриращи слипове, командвани дистанционно чрез есемес.

– И за какво може да послужи подобно нещо? – запитах скептично аз.

– Обуй ги някоя вечер, когато Луи го няма, дай му номера на слиповете и веднага ще разбереш за какво служат, скъпа моя!

– Най-напред обаче трябва да го вида жив и здрав... – въздъхнах мелодраматично аз.

Трудно ми бе да крия тревогата си. И едва ли подобен нелеп подарък би могъл да ме накара да се усмихна.

Малко по-късно същата вечер, след като София се прибра в жилище, което все по-трудно би могла да нарече свое, Албан ми изпрати съобщение с адреса на Отдела за закрила на малолетните към Криминалната полиция. Намираше се в Префектурата на парижката полиция, на „Ке дьо Жевр“ № 12, тоест на не повече от петнайсет минути пеша. Ала там се сблъсках със служител, непоклатим като врата на затвор, който ми заяви: 1. Че след 16,30 часа не работят с външни посетители, а след като му проглуших ушите с настоявания, добави: 2. Че свижданията със задържаните са забранени, дори да се явя в строго определеното работно време.

Луи бе престанал да бъда гражданин като всички други, избирател, който редовно си плаща данъците. Сега той беше „задържан“. Подобно определение по отношение на мъжа, когото обичах, бе достатъчно да ме накара да потреперя.

По ирония на случая, когато стигнах на улица „Жан-Батист Пигал“, пред входа на хотел „Шарм“, бе точно двайсет и два часът. Часът на нашите някогашни срещи. По изключение зад плота в приемната не видях да стърчи високата вдървена фигура на господин Жак. Вероятно имаше някаква работа по етажите. На негово място още от улицата зърнах грейналото в усмивка лице на Изиам.

Веднага щом ме видя, младежът се засуети и трескаво започна да рови из многобройните отделения от полирано дърво отзад. Вместо поздрав ми подаде поредния плик с очакващата ме тук кореспонденция.

– Безкрайно съжалявам, не ми остана време да ви го донеса лично.

Пликът бе доста обемист. За последен път Изиам бе наминал преди четири-пет дни, когато му върнах пратката със сгрешен адрес на получателя.

– Няма значение. Не очаквам нищо спешно. От друга страна... – поколебах се аз.

– Да?

– Луи мисли, че е забравил наш бележник в стаята „Жозефин“.

За малко да кажа „първа стая“: тя беше първа само и единствено за нас, защото заемаше особено място в сърцата ни, в сексуалната ни памет. За всички останали тя беше просто „Жозефин“, стая, разположена на първия етаж на хотела.

– Как изглежда този бележник?

– Сребрист на цвят. Със спирала. Говори ли ви нещо?

– Не. Ако камериерката го намери, незабавно го дава на мен.

Въпреки относителните му познания в съгласуването на времената у мен не остана никакво съмнение: до този момент никой не бе му донесъл нашия „Десет-пъти-дневно“. Бях учудена и разтревожена, че не е бил намерен. В него бе изложена на показ цялата ни интимност. Боях се да не попадне в чужди ръце и направо треперех при мисълта как би могъл да бъде използван в наша вреда. Трябваше на всяка цена да го открия.

– Окей. Имате ли нещо против аз да хвърля едно око?

– Сега ли?

Бих се заклела, че се изчерви въпреки мургавия тен на кожата.

– Да. Има ли някакъв проблем?

– Ами...

– В момента е заета, така ли?

– Да – кимна с облекчение той.

– Ясно, разбирам.

Трябваше да се примиря. След като бяхме освободили стаята, тя можеше да бъде наета като всички останали стаи в хотела от други влюбени, за други страсти. Подобно на компаньонка, бе на разположение на всеки, който си плати.

– Бихте ли ме предупредили, ако някой го намери?

– Да, разбира се, госпожице. Мога и сам да погледна, когато стаята се освободи.

– Благодаря, нямам нищо против.

Понякога произнасяше обръщението като „госпойце“. В неговите уста то звучеше очарователно.

– А! И още нещо, Изиам... – добавих аз, преди да си тръгна. – Ако обичате, не споменавайте нищо на господин Жак. Няма нужда да го занимаваме с подобни дреболии.

Нощта, която прекарах сама в дома на госпожица Марс, бе поредица от тревожни пробуждания. Едва успявах да се отпусна и миг след това се стрясках. Това продължи седем или осем часа, през които челото и коремът ми горяха от треска, а нощницата ми бе подгизнала от пот.

Обяснявах си това вълнение с отсъствието на Луи. С неговата липса. Със страха, който обзема всяка жена, останала нощем сама в голяма къща. Безпокойството ми се засилваше от мисълта, че той ще трябва да дава обяснения пред правосъдието. Ала главната причина бе далеч по-проста: от една година насам това бе моята първа нощ без него. Тялото ми бе привикнало с неговото, топлината ми с неговата. Моите закръглености диреха мястото, където обикновено намираха приют. Печалните събития от изминалия ден сякаш ме бяха осакатили и, подобно на болен с ампутиран крайник, аз продължавах да усещам призрачното му присъствие.

На следващата сутрин, все още изтощена до крайност, започнах да звъня поред на всички, които биха могли да ми съобщят нещо ново за Луи. Албан, София, Давид Гарше, Ребека и дори Пеги, но никой нищо не знаеше. Все пак галеристът настоя да си запиша телефона на Жан-Марк Зерки, адвоката на задържания. Въпреки това не посмях да му се обадя. Боях се от онова, което би могъл да ми каже. Впрочем, каквото и да беше то, не исках да го чувам произнесено с безстрастен чиновнически тон.

Задоволих се да му изпратя есемес, като се представих и го помолих да ме държи в течение. Отговорът му бе повече от лаконичен: „Окей“.

Реших да не се свързвам и с Изиам. Изобщо не се съмнявах, че ако любезният шриланкиец е открил нещо, веднага щеше да ми се обади. Ето защо ми оставаше само да убивам времето, без да разполагам с каквото и да било оръжие за това. Освен може би нелепите вибриращи слипове, но за какво биха могли да ми послужат те, ако Луи отидеше в затвора? Оставаше ми и онзи ключ, който Албан ми бе пъхнал в ръката.

Дълго го въртях и го оглеждах като странно непознато насекомо. Още тогава си бях дала сметка, че ключ като този може да бъде предназначен за съвсем наскоро поставена врата, при това бронирана според най-новите норми за сигурност. Като се изключи входната врата към улицата, чиято ключалка бе твърде различна, не виждах къде другаде бих могла да търся из къщата.

Някак от само себе си се озовах в долния край на голямото стълбище. Бронираната врата към сутерена беше заключена. Не бях я виждала отворена от вечерта на празненството, когато минах през нея, водена от Давид Гарше. Пъхнах ключа в процепа на бравата и той влезе докрай без каквато и да било съпротива. Завъртях го два пъти наляво и чух тройно изщракване, което показваше, че резетата са се прибрали в гнездата си. Вратата бе отключена. Оставаше само да натисна дръжката на бравата, да светна лампата в коридора и да се спусна в недрата на старата сграда.

Накрая на коридора, в помещението с видеоуредбата всички екрани бяха тъмни. Това ме успокои. Значи, Луи не беше патологичен воайор, както се бях опасявала. Само не разбирах защо ми бе поверил този ключ. Какво очакваше от мен?

Албан ми бе казал буквално следното: „Заръча ми да ти предам, че трябва да прибереш вашия бележник от хотел „Шарм“. След което бе добавил: „И да поставиш под ключ всичко, което би могло да бъде сметнато за твърде „горещо“. Дали това означаваше, че трябва да заключа тук някои документи, включително нашия „Десет-пъти-дневно“? Нещо не се връзваше. При обиск ченгетата непременно и с удоволствие щяха да разбият бронираната врата. А освен това можеха ли да се смятат за „горещи“ безбройните еротични издания и предмети, които Луи открай време колекционираше? След като се намираше в предварителния арест, кои от тези книги или картини можеха да се окажат компрометиращи пред целомъдрените очи на правосъдието?

Освен ако не се бе опитал да ми каже обратното: не да заключвам тук онова, което би трябвало да остане далеч от погледите на цензурата, а напротив, да го изнеса и да му намеря друго скривалище.

Върху големия команден пулт, осеян със сигнални лампи и копчета, забелязах голям червен бутон с полуизтрит надпис Power On-Off. Натиснах го и пред мен блеснаха разноцветни светлини. Върху малкия екран по средата на командния пулт се появи меню. С плъзгача под него избрах Files и натиснах върху Select. Предположих, че това е паметта на твърдия диск, съдържаща различни записи. Отвориха се допълнителни директории и файлове с непонятни названия. Някои, изглежда, съответстваха на определени дати, но в повечето не открих никаква логика.

Избрах наслуки един от тях и централният екран на стената, точно срещу мен, най-сетне оживя. Появиха се чернобели изображения. В някои отношения доста познати. Веднага различих една от стаите в хотел „Шарм“, където двамата с Луи бяхме отсядали, наречена „Кити Фишер“, по името на прословутата английска куртизанка, обезсмъртена от Джакомо Казанова, който се бе запознал с нея през шейсетте години на ХVІІІ век.

Жената, която се виждаше, бе руса и около двайсетгодишна, с мършава фигура въпреки огромните подплънки на сутиена върху плоския бюст. Близкият план позволяваше да се оценят способностите й в областта на фелацията, които щастливият притежател на пениса възнаграждаваше с дрезгави стенания. Превъртях на бърз ход и ускорената картина превърна двамата участници в смешни марионетки до момента, когато еякулацията покри кукленското лице на жената с белезникави бразди. Въпреки смущението си отбелязах важно сведение за този запис: датата в долната лява част на екрана показваше 12-05-1997 23:52-.

Записът не бе единствен по рода си, така че прегледах един по един и останалите. Всеки показваше различна стая, но неизменно заснет от ъгъл и дистанция, които превръщаха оператора в безлик герой на тези деликатни или по-скоро порнографски сцени. С оглед обстановката и времето, обърнах внимание, че изпълненията ставаха все по-крайни, а мъжът имаше една, две или повече партньорки, със или без аксесоари. Един от последните записи, от лятото на 2005 година, бе на границата на поносимото. Главният изпълнител вкарваше изкуствен пенис, с размери три-четири пъти по-големи от нормалните, в тясната вагина на дребничка азиатка. Момичето стенеше от болка – или може би от удоволствие? – и най-същественото според заснемащия сцената явно беше способността на тази чудовищна играчка да накара жертвата да надава все по-силни и отчаяни писъци. Освен ако според онова, което бях научила от Луи, не ставаше въпрос за задължителна фигура от азиатските порно филми, при която жената трябва по този начин да изразява пълното си себеотдаване и срама си. Постепенно черният изкуствен член се покри с бяла пяна, която ставаше все по-гъста. Въпреки отвращението усетих как постепенно на свой ред се разпалвам.

Най-възбуждаща от всички сцени обаче бе тази, при която с влажни от желание очи видях настървения тайнствен самец върху млада брюнетка със светла кожа и дълги коси, която донякъде напомняше мен. Приликата беше поразителна дори в движенията на тялото, с която тя даваше израз на насладата си. Дали подобната физика означаваше, че стига до оргазъм по същия начин?

Във върховния момент тя нададе протяжен вой, спазми разтърсиха тялото й, притиснато по корем от нейния партньор, а операторът бе застанал между широко разтворените й крака. Пътем забелязах, че това бе позата, която Луи бе използвал, когато преди една година за пръв път правихме заедно секс. Последва движение на камерата към нов ъгъл, за да покаже в близък план бедрата, задника и слетите в едно полови органи. Точно в този момент се разнесе писък, членът се измъкна от вулвата и от нея бликна прозрачен фонтан, който опръска чаршафите. Тя се бе изпразнила точно като мен преди няколко дни, сред потъналата в мрак стая.

Едва след като изгледах петнайсетина филма, заснети по различно време, но в периода от началото на деветдесетте години, може би 1992-ра, до 2007 година, най-сетне се осмелих да си задам въпроса: кой беше този мъж? На кого принадлежеше този анонимен пенис, който проникваше в жени с най-различен вид и стил, но до една млади и привлекателни? Що се отнася до тях, всичко беше ясно. Вече бях познала някои от момичетата на Ребека. Ето защо без колебание заключих, че неудържимият любовник бе правил своя избор измежду компаньонките от „Нощни красавици“.

Що се отнася до мъжа... Кой друг би могъл да бъде, ако не моят Луи, сексуален атлет, прибягващ до най-разнообразни изпълнения... Кой друг би могъл да бъде, ако не той? На записите, въпреки деформираните образи поради ъгъла на заснемане и гранулираната поради слабото осветление картина, сякаш различавах неговия член. Той, естествено, ми бе познат, ала не бих могла да се закълна, че всеки път е един и същ, нито че е тъкмо онзи, който така обичах да галя.

Продължавах да се съмнявам и поради това, че на звуковата писта гласът му нито веднъж не се чу. Единствено партньорките му стенеха, виеха, пискаха и от време на време дори се провикваха „О, да!“ или „О, Боже, да!“. Той обаче внимателно запазваше мълчание и криеше лицето си, за да не бъде разпознат. Дали не се бе погрижил допълнително да изтрие звука от някои епизоди на записа?

Ако пък картината действително показваше Луи, това потвърждаваше предчувствието ми, както и хапливите подмятания на Давид, че през всичките тези години Луи бе общувал единствено с професионалистки, с компаньонки, които Ребека му бе доставяла чрез агенцията. Дали се ползваше с преференциална тарифа? Или може би дори за него обслужването бе безплатно?

Ала друг бе въпросът, който ме измъчваше: защо един толкова красив, привлекателен, богат и от прочута фамилия мъж се е задоволявал с мимолетни връзки срещу заплащане? А тази неяснота будеше у мен друг, далеч по-сериозен въпрос, който ме засягаше пряко: защо, при всичката му ненавист към обвързването, той съвсем ненадейно бе скъсал с обичайния си начин на живот и утвърдените си принципи на независимост заради мен, и то веднага след като бе зърнал снимката ми върху мобилния телефон на София? Дали не бях успяла да го откъсна от болезнената му привързаност към секса само и единствено благодарение на приликата ми с Орор? Или пък, както твърдеше моята приятелка, у мен имаше нещо друго, различно, по-истинно и по-силно?

Потърсих върху пулта бутона за изтриване на файловете. Пръстът ми замръзна във въздуха и аз дълго се колебах дали да ги изтрия, както ми бе подсказал Луи. Трябваше ли да се лиша от тези вълнуващи документи, свързани с доста обремененото минало на моя бъдещ съпруг?

– Ей, момиче, я ми кажи какви ги вършиш тук! Не ти ли стигат вече горните етажи?

Внезапната поява на Фелисите, която с вирнати мустаци имаше намерение да проучи това обикновено забранено за нея пространство, ме накара да се реша.

Тя се покатери върху коленете ми и с мъркането си сякаш искаше да ми каже, че ме е търсила.

Ето защо се отказах да прибягвам до крайни действия, за които впоследствие може би щях да съжалявам, и се задоволих да натисна бутона за изключване. Всички екрани и лампички загаснаха, а аз прегърнах любимата си пухеста топка и поех обратно към изхода.

Сега домът Марс, моето съпружеско жилище, ми напомняше декор за филм или сложно устройство на илюзионист, където всяко кътче бе в състояние да ми разкрие нови загадки за мъжа, когото толкова малко познавах.

Къде ли криеше той своите тайни? Дали ги държеше заключени в своя кабинет, както правеше Давид?

Не, най-смущаващо бе, че с изключение на сутерена нито една врата, нито едно чекмедже или ключалка не оказваше съпротива на подробния оглед, на който посветих по-голямата част от деня. Изобщо не заблуждавах никого и най-малко себе си, че целта е да проуча къщата преди полицаите и да ги лиша от възможността да открият някакви утежняващи положението на Луи улики. Просто се бях поддала на онова болезнено любопитство, чиито вредни последици вече бях понесла. Именно то ме накара да продължа да претърсвам неговия кабинет, на който обърнах повече внимание, отколкото на което и да е друго помещение.

Вече се канех да се откажа, когато неочаквано се спънах в една разхлабена дъсчица от паркета.

– Ах! Мамка му... Каква гадост!

Вече се канех да обвиня строителите, че не са си свършили съвестно работата, когато неволно настъпих с ток единия край на дъсчицата, която се отмести и разкри малко прашно скривалище. Наведох се и зърнах вътре малък бял плик от онези, които обикновено се използват за изпращане на покани.

– Какво е това чудо...?

Внимателно го измъкнах и известно време го гледах, без да смея да го отворя. Хартията беше посивяла и разядена по ъглите, което показваше колко дълго е стояла в дървеното си леговище. Най-сетне, задъхана от вълнение, се реших и с рязко движение го разгънах.

Вътре имаше само една малка, пожълтяла, назъбена по краищата снимка, каквито са се правели през шейсетте и седемдесетте години. Избледнелите цветове, позата на хората и облеклото им също препращаха към онова време.

Доколкото състоянието на снимката ми позволи да различа, на нея се виждаха двама възрастни до пищно украсена коледна елха, а пред тях две малки деца на не повече от две или три години. По-голямото момченце веднага познах, тъй като с времето чертите на Давид не се бяха твърде изменили, но момиченцето с дълга кестенява коса, което го държеше за ръка, не можах да идентифицирам. Лицето му бе така грижливо изстъргано с върха на нож или на ножица, че в хартията почти бе пробита дупка.

Макар оцелели след подобна жестока намеса, лицата на мъжа и жената не ми говореха нищо. Бях виждала достатъчно снимки с Андре и Ортанс Барле, съхранени в „Рош брюн“, и можех да твърдя със сигурност, че това не са те. Тогава кои бяха? И какво диреше Давид на този семеен портрет? Кое бе момиченцето със задраскано лице и защо някой се бе отнесъл така жестоко към него?

И преди всичко: защо Луи бе скрил тази снимка под паркета?

Обърнах я и погледнах опаката страна, за да потърся някакъв пояснителен надпис, но там нямаше нищо.

Тогава по рефлекс извадих мобилния телефон и за всеки случай запечатах снимката в неговата електронна памет.

Момиченцето без лице бе излязло от своя затвор под паркета. А аз в никакъв случай нямаше да го забравя.

8.

20 май 2010 година

Луи остава в ареста за още 24 часа

Държа ви в течение. ЖМЗ

Очевидно такъв род есемеси Жан-Марк Зерки изпращаше на своите клиенти и по-конкретно на бъдещата съпруга на един от своите клиенти. Без поздрав, без да изрази каквото и да било съжаление или съчувствие. Деловит до крайна степен. Професионалист напълно в духа и буквата на Наказателния кодекс.

От друга страна, какво бих могла да му отговоря, ако бе подхванал диалог, белязан от сянка на човечност? Че се отегчавам сама в моя замък от хиляда квадратни метра? Че се колебая дали да плача от сутрин до вечер, или да грабна един кози крак и да вдигна целия паркет на въпросния замък? Че без Луи се чувствам изгубена?

Моят мустакат професор, за когото, ако си спомняте, вече съм ви споменавала, обичаше да напомня на своите студенти: „Едно клише винаги си остава клише. Десет клишета вече са стилистична фигура“. И бързаше да добави: „Стига да можете да я приемете“. В такъв случай бих могла да кажа, че си скубя косите, че гриза до кръв ноктите си, че се въртя като животно в клетка, че съм престанала да се храня, че без моя мъж съм само една безплътна сянка... Нищо от това не бе вярно и въпреки това не бях далече от подобно състояние.

Онова, което мустакатият господин с неговата вездесъща мъдрост не би могъл да предвиди, бе до каква степен моят любовник ми липсва чисто физически. Липсва ми еротично. Имам предвид осиротялото легло, но също така осиротелите ми устни, гърди, бедра, вагина... Лишени от съответните негови мъжки атрибути и ежедневните съчетания с тях. Наистина ежедневни, защото от една година насам не минаваха и дванайсет часа, без да сме правили любов или да се отдаваме на сексуални игри, пък били те и генитални ласки, докато дремем под завивките.

Откритите записи в сутерена би трябвало да поохладят страстите ми. Всяка жена на мое място би се почувствала предадена, омърсена, унизена, макар въпросните сцени да се бяха случили много преди началото на нашата връзка. Всяка би трябвало да избяга час по-скоро от това похотливо чудовище, от този сатир, от този маниак, изпаднал в пълна зависимост от всякакви форми на секс.

Ала ето че аз продължавах да изгарям вътрешно, в плен на огън, който ставаше все по-буен с всеки изминал час, прекаран без него. Дали именно тази лудост, този неистов и непристоен порив не ме бяха привлекли в началото към него, а след това ме бяха заразили до степен да преодолея всички задръжки и да преодолея всички препятствия, за да погубя самата себе си, противно на здравия разум? Нима можех да го упрекна за това?

През онзи ден се галих няколко пъти последователно, изтегната на леглото с предпочитаното от него бельо, полупрозрачно бюстие, сутиен без презрамки и прашки от розова дантела, които той ми бе донесъл една вечер в „Шарм“ и които имаха за мен стойност, обратно пропорционална на частта от тялото ми, която прикриваха.

В този момент не знаех какво друго бих могла да направя за него, освен да се отдам на удоволствието. А и какво би могъл да очаква той от мен, ако не да изпитам наслада в негова чест? Сексът се бе превърнал в наш безмълвен, невидим език и аз не виждах какво друго послание бих могла да му отправя отвъд стените на затвора.

Въпреки това чувствената наслада не ми донесе радост. Пръстите ми действаха вътре в мен със сила, едва ли не с ожесточение. Мастурбирах така, сякаш се блъсках яростно и безпомощно в стена, отнасяйки се към вагината си без всякаква милост. Няколкото оргазма, които успях да постигна в резултат от всичката тази грубост, не притежаваха нежното ухание на онези, които той ми доставяше. Те ми подействаха по-скоро като плесници и ме накараха да се сгърча като мокро бельо. Накрая се отпуснах задъхана и останала без сили, в плен на странно състояние, в което дори удоволствието имаше горчив привкус.

– Включи БТВ! Бързо!

Обаждането на София прозвуча като заповед. Помислих си, че се е случило нещо сериозно. Или значимо. Или чисто и просто важно. Не бях гледала този канал, откакто напуснах кулата „Барле“. Все пак взех дистанционното и включих телевизора на обхват 24.

– Готово ли е? Гледаш ли?

Очаквах да видя Луи сред тълпа журналисти, а до него адвокатът робот Зерки, ала на екрана се появи безличната физиономия на някакъв плешив петдесетгодишен тип. Надписът отдолу гласеше: Антоан Гобер – председател на АРВУОУ, Париж, ІІІ район.

Въпросната личност, в небесносиня риза и копринен шал, не ми говореше нищо. В замяна на това веднага различих на втори план витрината на галерията „Соваж“.

– Кой е този тъпак? – вяло запитах аз.

– Този тъпак е същият, който изпрати твоя мъж да спи при ченгетата.

– И какво означава АРВУОУ?

– Потърсих в мрежата. Това е Асоциация на родителите на вярващи ученици от обществените училища. Много мило, нали?

– Почакай... Искам да чуя.

Ушите ми бяха писнали от вълнение и се наложи да усиля звука, за да разбера какво дърдори тази симпатична особа:

„... положението е ясно: ние, родителите на ученици, няма да гледаме безучастно как някои съмнителни личности, самозвани защитници на съвременното изкуство и на свободата на изразяване, си позволяват да превръщат децата ни в жертви на неприкрита порнография. При това едва ли не пред вратите на училищата. Затова сега сме тук. Ако не дадем израз на възмущението си днес, докъде ще се стигне утре? Може би до продажба на сексуални играчки в детските градини? В крайна сметка това са играчки, нали?“

– Виж, това е идея! – изкиска се в слушалката София.

– Шшт! – накарах я да млъкне аз, за да чуя продължението.

„Значи, доколкото разбирам, намеси се младежкият глас на журналистката, нямате намерение да оттеглите жалбата срещу галерията „Соваж“, представяна от Луи Барле?“

– Отлично ме разбрахте. Изобщо нямаме такова намерение.

– Само че изложбата на художника, която е в основата на проблема, бе закрита, така че...

– Може би, но онова, на което нашите деца са станали свидетели, няма да изчезне от паметта им, както се сваля картина от стената. Злото е сторено. И именно затова ние искаме възмездие.“

– Общо взето, доста добре говори като за тъпак – заключи София, докато междувременно лицето на Антоан Гобер изчезна от екрана, за да отстъпи място на друг репортаж.

Самата аз бях стигнала до същото заключение. А освен това бих искала да бъда на мястото на интервюиращата.

София така добре ме познаваше, че вече бе отгатнала онова, което не бях казала на глас:

– Защо не вземеш да поговориш с него?

– Какво имаш предвид?

– Ами аз вече се обадих в седалището на... АРВУОУ, май така беше. Направих гласа си сладък като на стюардеса. Така че след два часа имам среща с негово величество Антоан Гобер.

– И под какъв предлог?

– Чистата истина. Е, почти: две студентки по журналистика трябва да подготвят курсова работа до утре сутринта. Да знаеш, че по телефона мога да бъда много убедителна.

За пръв път от много дни се засмях и одобрих нейния план.

Следобедният топъл и лепкав дъжд тъкмо бе престанал, когато стигнахме до номер дванайсет на доста буржоазната улица „Аркад“, на две крачки от „Мадлената“.

Секретарка с посивял кок ни накара да изчакаме няколко минути, докато „председателят Гобер“ благоволи да ни приеме.

На живо беше още по-грозен, с издадена напред и увиснала долна челюст и месесто лице, от което ми се повдигаше.

– Заповядайте, госпожици – посочи ни той два протрити фотьойла.

Кабинетът му имаше зловещ на вид, слабо осветен, с благочестиви картини по стените, а редом с тях портретите на всички папи от последните петдесет години. Дори Йоан-Павел ІІ към края на дните си изглеждаше по-изпълнен с живот и приветливост от нашия домакин.

– Слушам ви – подкани ни той, като разтегна устни в уродлива усмивка. – Целият съм слух за вашите въпроси.

Кой нормален човек използваше все още израз като „целият съм слух“?

– Бихме искали да разберем защо експозицията в галерия „Соваж“ толкова сериозно ви е разтревожила – започнах атаката аз с твърде общ и като цяло безобиден въпрос. – В крайна сметка не за пръв път се показват пред публика сексуални сцени. Доколкото си спомням, преди няколко години в центъра „Помпиду“ имаше ретроспективна изложба Мъжко/Женско, където някои експонати не бяха по-малко провокативни.

– Напълно сте права, госпожице. Диренията на художниците в областта на такъв фундаментален проблем като човешката сексуалност ни най-малко не ме смущават. Всеки е свободен да разработва предпочитаните от него теми както намери за добре... Самият аз често посещавам музеи, за да се насладя на голи творби, дело на Микеланджело или на Ботичели. Не там е проблемът.

– А къде е тогава? – намеси се София с малко по-агресивен тон. – Децата, които така старателно се опитвате да закриляте, също посещават Лувъра. Те също виждат голи гърди и статуи с пишки.

Жабата в човешки образ пред нас замръзна на стола и шумно преглътна, преди да продължи:

– Изопачавате ситуацията, госпожице. Аз не се опитвам да прикрия всякаква голота от очите на нашите деца. Тя може да бъде плод на безспорни художествени постижения, доказателство за което са приведените от мен примери. А при всички случаи би било непосилна задача. В наши дни голотата е навсякъде: в киното, по телевизията, по рекламите. Това е положението. До известна степен е налице културен феномен, с който трябва да се съобразяваме.

– В такъв случай не разбирам – настоях аз. – Защо тогава сте така зле настроени към тази изложба и към нейните организатори?

Той заби малките си жестоки очички в мен, подобно на рибарска кука в гърлото на риба, явно решен да не ме изпусне.

– Защото тази изложба, както вие я наричате, не само показва пред децата пишки и катерички, които децата рисуват по стените на тоалетните. Там тези органи се показват в действие и в пълен разрез с нормалните полови отношения, белязани от уважение към личността на другия. Това изобщо не е никакво изкуство... чисто и просто порнография, изложена на показ посред улицата!

– Значи, на вас ви е известно какво представляват нормалните полови отношения, белязани от уважение към личността на другия? – клъвна го София.

Намекът за грозотата му и за ограничените му възможности в интимния живот бе напълно ясен. Приятелката ми сигурно едва се сдържаше да не се изкиска и да му подхвърли нещо като „Що не си видите мутрата-страстоубийка?“.

Така или иначе, злото бе сторено и председателят на АРВУОУ вече беше наясно с нашата игра. Той дори понечи да стане, изплашен за собствената си сигурност, но после се съвзе и реши на свой ред да премине в настъпление:

– Кои сте вие всъщност? Какво искате от мен?

– Казвам се Анабел Лоран – заявих аз, сваляйки картите. – И бих искала да преосмислите жалбата, която сте подали срещу галерия „Соваж“ и господин Барле.

– И защо, моля ви? – запита той с далеч не толкова ласкав тон.

– Защото...

Всъщност какъв довод бих могла да изтъкна, освен любовта си към мъжа, който бе пострадал заради него?

– ... Защото предстои аз и Луи Барле да сключим брак. И ако можех да избирам, бих предпочела това да не става в залата за свиждания на затвора „Санте“.

В отговор на моята откровеност той само примигна, след което лицето му отново придоби лукаво и злобно изражение.

– Вижте какво, безкрайно съжалявам, но изобщо не ме интересува дали преча по някакъв начин на брачните ви проекти. Смятам, добре разбирате за какво става въпрос в случая...

– Прекрасно разбирам. И мисля, че имахте възможност надълго и нашироко да споделите възгледите си пред общественото мнение. Сега просто ви моля да не упорствате и да...

– Не, но вие какво си въобразявате? – провикна се внезапно той. – Че правя това само за да се покажа по телевизията ли? За да си правя реклама? Когато човек има убеждение и преди всичко морал, те не изчезват, когато камерите престанат да заснемат! Няма да отстъпим нито на крачка от интересите на нашите деца! Чувате ли ме? Нито на крачка!

– И според вас тяхната закрила означава ли, че един невинен човек трябва да попадне в затвора? – възразих аз.

– За това е трябвало да се мисли, преди всички тези гнусотии да бъдат показани на улицата. Много лесно е да извършиш някакво безчинство, а след това да плачеш!

Очевидно бе, че този тип няма да отстъпи така лесно. Боях се дори, че нашата намеса може дори повече да го настърви и да го накара да даде на случая още по-широка гласност. Това за него бе добре дошло. Замесването на Луи, който, макар не толкова известен, колкото своя брат, но чиято фамилия бе достатъчно да привлече вниманието, предоставяше на Гобер широк простор за действие, от който той очевидно бе готов да се възползва. Що се отнася до позоваването на морала, така, както той го разбираше, с него несъмнено смяташе да приключи разговора.

– Остави го – прошепна ми София. – Не го ли виждаш какъв глупак е?

Без да му дадем време дори да даде израз на възмущението си, двете напуснахме кабинета.

Толкова бях ядосана, че отклоних предложението на София да полеем с по един коктейл разочарованието си, и се прибрах направо в дома Марс, където пред вратата ме посрещна неочакван посетител.

– Здравей, Ел.

Пред мен с непринуден вид, едва ли не усмихнат, стоеше Давид, в поло, с платнен панталон и преметнат върху раменете пуловер. Красив и слънчев, какъвто само той умееше да бъде. Със свое особено сияние.

– Здравей... – отвърнах сподавено аз.

– Сигурно си изненадана, че ме виждаш... Научих за Луи.

В отговор раздразнено свих рамене и вдигнах вежди. Какво бих могла да добавя? Как бих могла да приема съчувствието му?

– Държах да ти кажа, че искрено съжалявам. И че съм готов да ви помогна... По-скоро да му помогна. Все пак ми е брат.

Въпреки миналото. Въпреки предателството. Въпреки теб, мен, Анабел, и направения от теб избор. Ала той дори не спомена открито за тези свои резерви, които личаха в извивките на гласа му и в смутения му поглед.

– Много мило. Само че той си има добър защитник.

– Зерки – одобрително допълни той. – Той е отличен адвокат.

– Познаваш ли го?

– Аз бях този, който преди години го свързах с Луи. Ала в подобни случаи един адвокат не е достатъчен, за да се справи.

– Какво предлагаш? – запитах все още твърде предпазливо.

Усмивката му стана по-широка. Същата онази усмивка, която бе способна да сломи всякаква съпротива, да преодолее всякакви резерви и да приобщи и най-разколебания събеседник. Усмивката на политик, която тъй добре познавах от времето на нашата връзка.

– Като начало те каня на вечеря. Така ще имам възможност да споделя мнението си и да ти обясня по какъв начин се надявам да измъкна от тази каша глупавия си брат.

– Няма ли да вечеряш с Алис?

– Не и тази вечер. Тя посреща родителите си, които пристигат от провинцията.

Не отвърнах нищо, вперила поглед към улица „Тур де Дам“, сякаш отговорът как да постъпя щеше да се появи от някой съседен дом, от дома на прочутия актьор Талма например. Той непременно би могъл да ми подскаже какво да направя.

Луи със сигурност не би одобрил подобно неочаквано сближаване. Ала разведряването в отношенията до известна степен ми носеше облекчение. Макар вината ми да си оставаше, все пак вече не я чувствах така остро.

– Окей. Но някъде в квартала, нали? – подсказах аз за собствено успокоение.

– Щом така искаш. Има един малък италиански ресторант на авеню „Трюден“.

– Много добре.

„Пицета“ напомняше по-скоро квартална гостилница, отколкото изискан ресторант, но тълпата вътре показваше, че не може да се оплаче от липса на клиенти.

Още щом влязохме, сервитьорът ни отведе до запазена маса, недалеч от бара и от редиците бутилки с италиански вина, от което предположих, че Давид предварително е планирал вечерта. Реших да не придавам особено внимание на това и се постарах да се държа достойно. Не желаех да му отстъпвам ролята на спасител, на супермен, изскочил в подходящия момент от своето убежище, нито пък да се показвам като ревла, която се нуждае от утеха.

Ето защо, още щом седнахме на масата пред две чаши мартини, минах в настъпление:

– И така, какво мислиш за случилото се с Луи?

Пред очите ми се мяркаше лицето на Давид като момченце до коледната елха и се наслагваше върху образа му на възрастен. Ала те нито за момент не съвпадаха напълно и като гледах сериозното му изражение, се отказах да засягам тази чувствителна тема. Поне засега.

– Не искам да те тревожа прекалено, но по всичко личи, че здравата е загазил.

Каза това без какъвто и да било драматизъм, но достатъчно убедително.

– Защо?

– Наистина ли не ти е ясно?

Сервитьорката постави пред нас две димящи чинии „пакери“ с риба тон и аспержи, след което едва чуто ни пожела „добър апетит“ и ни остави насаме.

– Виж какво, ако си решил да ми говориш с недомлъвки... – възразих аз.

За да му покажа своята решителност, дори не погледнах към апетитно изглеждащата порция в чинията.

Той забоде вилицата в своята и кимна с полузатворени очи.

– Добре. Само че това, което ще ти кажа, не е тайна за никого: Луи е маниак.

– Маниак... – престорих се, че разбирам аз.

– Анабел... Не на мен тия. Чудесно разбираш какво имам предвид. Луи е сексуален маниак. Та той е самоходен пенис. Или, ако предпочиташ, хиперсексуален.

– Окей, окей... Дадено – отвърнах раздразнено. – Разбрах от първия път.

– И то не от вчера – продължи той със същия печален тон.

Вече ми бе говорил по този начин за брат си на двора в болницата „Макс Фурестие“ в Нантер, докато се опитваше да хвърли върху него отговорността за моето наемане чрез „Нощни красавици“: „Луи е ловец, така да се каже... Непрекъснато в дирене на свежа плът“.

– Каква връзка има това с настоящото положение? – запънах се аз.

– Връзката е в това, че не за пръв път неговата пристрастеност към секса го поставя в осъдителна ситуация.

Казваше ми твърде много или не достатъчно.

– Така ли? Дай ми пример.

– Примери колкото щеш. Но ми се струва, че не аз съм човекът...

– Хайде, продължавай! – подканих го аз. – Поне един пример...

Той лапна парченце аспержа, бавно го задъвка и накрая подхвърли:

– Преди десетина години...

– Е, и?

– ...Луи бе арестуван за ексхибиционизъм на публично място.

За момент изгубих дар-слово. Луи, мъжът, когото обичах повече от всичко на света... Не можех да си го представя като някой от онези отвратителни господа с шлифери, които дебнат пред училищата, за да ги разтворят пред замръзналите от изумление момиченца. Подобна роля никак не се връзваше с представата за онзи Луи, когото познавах.

– Какво разбираш под „ексхибиционизъм“?

– Уверявам те, че Луи не е от онези, които се разголват пред девойчетата.

Гнусната картина, която рисуваше въображението ми, мигом изчезна и аз въздъхнах с облекчение.

– А в такъв случай какво е сторил?

– Хванали са го да прави любов в кола със своя приятелка. Посред бял ден, на оживена улица.

Едва се сдържах да не се усмихна. Макар да знаех, че законът не допуска такива неща, не виждах в подобна постъпка нещо кой знае колко осъдително. Нищо, което двамата с него не бихме се опитали да направим. И ако автомобилната любов все още отсъстваше от нашия арсенал, тази случка ме насърчаваше по-скоро да я прибавим към нашите еротични приоритети.

– Сещам се какво се каниш да ми кажеш: не е кой знае какво.

– Точно така – съгласих се аз.

– Проблемът е в това, че в резултат брат ми вече е регистриран в полицията за престъпление, свързано с посегателство върху обществения морал. И мога да те уверя, че в сегашния случай това никак не говори в негова полза.

– Бил ли е осъждан досега?

– Не. Всеки път се измъкваше с глоба и строго мъмрене от страна на съдията.

Всеки път. Това означаваше, че епизодът в колата не е бил единствен по рода си.

Погледнах към клиентите на съседните маси. Все още млади мъже и жени, доста привлекателни и прилични на вид. Запитах се кои от тях подгряваха своята сексуалност с подобен род фантазии. Дали спалнята бе единственият декор на любовните им игри, или си позволяваха повече свобода, дори ако това ги подлага на известен риск? Дали либидото в стила на Луи Барле се бе превърнало в норма, или се бях свързала с него, без дори да си давам сметка, че пълният с приятна възбуда път, по който ме бе повел, минава отвъд границата на закона?

– Всъщност каква е твоята цел, Давид? Да ме накараш да бъда по-внимателна с твоя брат? Или да ми вдъхнеш страх?

Той въздъхна дълбоко, сетне положи тежката си длан върху ръката ми, но аз веднага я отдръпнах.

– Виж какво, Ел... Историята между мен и теб е вече минало. Ти живееш с Луи. Аз ще се женя за Алис. Нямам никакво намерение да оспорвам този избор.

– Слава богу... – прошепнах аз.

– Искам само да си наясно със ситуацията. Луи не за пръв път се отклонява от правия път. И, без да искам да те плаша, няма да му е за последен.

– Тоест?

– Не се прави на по-наивна, отколкото си. Луи не е обикновен колекционер на еротични комикси и порно филми.

Веднага се сетих за записите, открити в сутерена. Пенисът му, който прониква в толкова женски тела. Спермата му, изпръскала толкова много лица, кореми, гърди...

Давид ме погледна втренчено. Очите му се опитваха да влязат в контакт с моите, да започнат с тях диалог, който примигващите ми клепки всеки път прекъсваха.

– Той е хищник, Ел. Разюздан потребител на секс. Съжалявам, че ти казвам това, но колкото и очарователна да си, никак не ми се вярва да останеш единствената му плячка. До този момент никога не е бил способен на това. Защо мислиш, че основа „Нощни красавици“?

– За да открие за теб друга Орор? – отвърнах наслуки аз.

– Нищо подобно! Всеки частен детектив и кой да е сайт за запознанства би могъл да свърши тази работа. За него „Нощни красавици“ бе стадо, от което той винаги би могъл да си набави прясна плът. По онова време бе ненаситен и съм сигурен, че промискуитетът на еротичните клубове можеше да го задоволи само донякъде.

Ненаситен. Именно с такова впечатление бях останала, след като изгледах всички онези порно записи върху екрана на монитора.

Що се отнася до проекта за агенцията, на моите въпроси Ребека бе дала доста уклончиви отговори и не бе могла да си спомни на кой от двамата братя Барле принадлежи инициативата за „Нощни красавици“.

– Само че ти самият си имал дял във фирмата – опитах се да възразя аз.

– По негова молба! И само и единствено от приятелски чувства към Ребека. Тя, клетата, бе съвсем изпаднала. Той я бе зарязал вече не знам за кой път. Все пак можеш да провериш: Луи бе този, който регистрира фирмата и уреди формалностите, той избра названието „Нощни красавици“ година преди началото на каквато и да било дейност. Това си беше негов проект. Не мой.

До този момент не бях обърнала внимание на музикалния фон, който ненадейно стана по-осезаем. По неизвестни причини съдържателят бе решил да усили звука. От колоните се носеше някакъв поп рок, какъвто обикновено предават по радиото за радост на домакините и търговските пътници. Носталгична мелодия, побрала сякаш в себе си всички спомени от миналото.

Първите ноти на следващата песен ме накараха да замръзна от изумление. Кадифеният глас на Брайън Фери подхвана „More than this“. More than this, една от първите песни, които Луи ми бе пуснал в хотел „Шарм“. Една от мелодиите, които се бяха запечатали завинаги върху звуковата пътечка на нашите любовни игри.

– Можеш да питаш Ребека – настоя Давид, без да обръща внимание на разсеяния ми вид. – Тя самата вече е минала през това...

Опитах се да се съсредоточа:

– Позволи ми да обърна внимание на съществена разлика: Ребека не е ставала предмет на перверзните ти игри.

– Нито пък ти – защити се той, като избърса с ъгълчето на салфетката соса от устните си.

– Да не би да твърдиш, че нямаш нищо общо със срещите, които Луи ми уреждаше в този хотел?

– Нищо, разбира се – отвърна той, без дори да мигне. – Никога не съм искал от него да те... да те поквари по този начин.

Подобна версия напълно изключваше казаното от Луи вечерта преди осуетения брак, в стаята на Кавалера д’Еон. Според него той не бе нищо повече от изпълнител на съставения от по-малкия му брат план.

Тя противоречеше преди всичко на доста смущаващи подробности, на всички онези тайни за поведението ми в леглото, което единствено Давид би могъл да сподели с Луи. Поне такова бе убеждението ми през всички тези месеци.

Ала междувременно тази моя убеденост бе разклатена и от други подробности: камерата, инсталирана в спалнята на дома Дюшеноа, благодарение на която Луи би могъл да ме наблюдава от сутерена на съседната сграда, докато правя любов с Давид. Ами ако Давид казваше истината? Ами ако Луи е бил единственият инициатор на чувствения капан, в който бях попаднала?

– Трябва да си отвориш очите: единственият от нас двамата, който използва секса като оръжие, е Луи.

More than this. Все повече усещания. Повече любовници. Повече наслади. Повече екстремални преживявания. Повече секс под всякакви форми. Нямах желание да признавам пред себе си, че Давид има право, но бях принудена да се съглася, че казаното от него напълно съвпада с образа на Луи, който си бях изградила от една година насам. Любовта не ме правеше чак толкова сляпа, че да не обърна внимание на някои страни от неговата личност.

– Не като оръжие – защитих все пак своя годеник. – Никога не се е опитвал да нарани когото и да било.

Сигурна ли бях наистина в това? Острите писъци на крехката азиатка все още звучаха в ушите ми.

– Дори по-зле! – изръмжа тихо той, следейки с поглед дали някой от околните не подслушва нашия разговор. – Той е като хлапак с револвер на мястото на пениса!

Подобна вулгарност никак не подхождаше на онзи Давид, когото познавах.

– Браво! – престорих се на засегната аз.

– Много добре разбираш какво имам предвид: той смята, че като си доставя удоволствие, непременно доставя удоволствие, но изобщо не му пука за жертвите, които оставя по пътя си. И, повярвай ми, Ребека не е единствената пострадала.

София? Саломе? И коя още, колко жени, привлечени от неговото обаяние, бяха принесени в жертва пред олтара на този негов тайнствен обред?

– Хайде, разкажи ми, интересно ми е – подканих го аз и неочаквано обзета от отвращение, отблъснах чинията с едва наченатата порция.

Той се наведе към мен и продължи тихо, със заговорнически тон:

– Добре... Признавам, и аз съм бил с компаньонки от „Нощни красавици“. Ти самата добре знаеш това... Но го правех твърде рядко.

– Карай по същество.

– Едно момиче, с което се запознах, веднъж се поотпусна пред мен. Разпитах го и разбрах, че е прекарало поне дузина нощи с Луи.

Дали тя присъстваше върху записите? Как изглеждаше? Потиснах любопитството си и направих знак на Давид да продължи, след като сервитьорката прибра чиниите, очевидно недоволна, че не може да чуе за какво си говорим.

– Сподели с мен, че попаднала на записките, които той си водел. В тях описвал своите завоевания до най-малки подробности, включително и най-неприличните.

Предшественикът на „Десет-пъти-дневно“, помислих си аз със сдържан гняв. Първоначалната версия на анонимните бележки, които ми бе изпращал в продължение на няколко седмици, още преди началото на нашата тайна връзка.

До този момент разкритията ме бяха по-скоро подразнили, отколкото шокирали. Ала ето че Луи бе посвещавал своето перо на първата жена, която е вкарал набързо в леглото си, докато аз мислех, че съм първата.

– Хм... Предполагам, че всеки си има хоби – опитах се, стиснала зъби, да лиша от драматизъм чутото.

– И това не е всичко. Младата жена ми даде да разбера, че Ришар – това е псевдонимът, с който той се подвизаваше навремето за мимолетните си срещи – пускал най-пикантните страници от своя интимен дневник в Интернет. Понякога дори заедно с тайно направени снимки на партньорките. Според нея доста непристойни снимки.

Студена тръпка премина по цялото ми тяло.

– Говорил ли си с него по повод слуховете по негов адрес? – реших аз да стигна по-далече, готова на всяка ценя да защитя любимия си.

– Разбира се. Отначало отричаше. След това си призна, като се опита да омаловажи нещата, кълнейки се, че това са грешки на младостта и че отдавна „не се занимава с подобни неща“.

Всичко това ми напомни мрънкането на наркоман пред съдия или пред лекар. Макар да знаех, че сексът също може да се превърне в наркотик, в отрова, не по-малко разрушителна от коя да е дрога, трудно можех да си представя Луи в тази роля. Просто не би могло да бъде вярно!

– Ти самият виждал ли си тези публикации в нета?

– Не. Но не виждам защо тази жена ще си измисли подобна история.

Неистовата пристрастеност на Луи към секса ми бе добре известна, но никога не я бях смятала за болестно състояние. На секса той отделяше особено внимание, изтънченост и дори култура, влагаше в него душа и ум и затова не можех да си го представя като онова чудовище, жадно за все нови и нови завоевания, което Давид ми описваше. Никога не бях възприемала секса у Луи като зависимост, като нещо, чиято липса би могла да го доведе до ненормално състояние, а напротив, като изкуство да се живее. Доказателство за това според мен бе дългият списък с книги за прочит, които ми бе предложил и на които той много държеше. Ако наистина бе хиперсексуален, как би могло да бъде обяснено продължителното въздържание, което сам си бе наложил по време на нашето чувствено опознаване?...

– Искаш ли да знаеш още нещо?

...Умението му да подхранва желанието до границата на поносимото. Изкуството на предварителните ласки и игрите, предшестващи върховния финал. Бавният ритъм, търпението, което налагаше, ни най-малко не съответстваха на бурния, неудържим физически глад, присъщ на един луд, който се нахвърля върху своята плячка, без никога да може да се засити. Луи определено не беше такъв. Във всеки случай не и с мен.

– Ел... – Давид леко докосна ръката ми. – Искаш ли да знаеш още нещо?

– Не... Благодаря, това е достатъчно.

После веднага се поправих.

– Впрочем... Още една подробност...

– Да?

– Кажи ми, наистина ли си роден на 5 януари 1970 година?

– Да. Да, разбира се.

Ненадейно мускулите на лицето му се свиха и то се превърна в непроницаема маска. Маската на индустриалеца. На човека, способен да уволни който и да е свой служител само с една дума, надраскана върху хвърчащо листче. Това бе сполетяло не един човек от персонала на БТВ, включително Албан.

– А не през шейсет и девета? – настоях аз.

– Не, през седемдесета. Сама знаеш това. Защо питаш?

– Хм, нищо. Просто така. Върху проекта за нашия брачен договор...

Той нервно въртеше между пръстите си чашата за аперитив и розовата течност бе на път да се разплиска върху покривката.

– Е, и какво?

– Там твоята рождена дата бе отбелязана като 5 януари 1969 година.

– Глупости!

Раздразнено махна с ръка, отхвърляйки подобна възможност.

– Вероятно става въпрос за печатна грешка.

Същото обяснение, до което аз самата бях прибягнала пред нотариуса на мама.

– Във всеки случай никой в тази държава не си върши съвестно работата. В наши дни дори преписването на една дата се превръща в непосилна задача.

Показното му възмущение изобщо не ме интересуваше. Ясно ми бе, че няма да ми каже нищо повече по въпроса.

Махнах вяло в знак на съгласие, за да сложа край на този прилив на красноречие, който се вписваше във вечните оплаквания за типично френската небрежност, мързел и нехайство, което караше все повече наши съграждани да потърсят късмета си в чужбина. Оставих салфетката на масата, за да покажа, че съм приключила както с вечерята, така и с въпросите.

Давид сякаш бе очаквал с нетърпение този мой жест, защото веднага стана да уреди сметката и зачака на бара да му подадат четеца на картата.

Вън пролетната вечер бавно се спускаше над булеварда, по който се мяркаха велосипедисти и излезли на разходка двойки под ръка. Очертаваше се нощта да бъде топла. Една от тези двойки, мъж и жена, стройни и изискани, минаха прегърнати пред заведението и ми хвърлиха пълен със съчувствие поглед. Навярно им се бях сторила жалка, сама на масата, с обронена глава и плувнали в сълзи очи. Махнаха ми, сякаш за да ми вдъхнат кураж, след което се отдалечиха, погълнати от уморения блясък на залязващото слънце.

Помислих си, че вечерта е напълно подходяща за вечеря между влюбени, за разходка насаме с близкия човек. А аз я бях прекарала с бившия си годеник, който през цялото време злослови по адрес на мъжа, когото обичах. Давид твърдеше, че ми помага, а само бе успял да направи още по-мрачен потока на мислите ми.

Разделихме се пред двата съседни входа. След като се озовах в хола, устоях на изкушението да сляза отново в сутерена и на другото, още по-силно изкушение да включа камерите за наблюдение в дома Дюшеноа. Какъв бе смисълът? Вече бях видяла Давид и Алис в интимно положение. И се отнасях към тях с почти същото съчувствие, което бе проявила към мен миналата пред ресторанта двойка.

Сгуших се в леглото, прегърнала Фелисите, която също като мен бе жадна за топлина. През отворения прозорец нахлуваше свеж въздух. Но не той бе причината да ми е студено. Това бяха мислите, образите, думите, една от друга по-коварни. Картината, обрисувана от Давид, постепенно изпълваше съзнанието ми и придобиваше все по-ясни очертания.

Внезапно скочих и преместих разрошената котка върху завивката.

– Компютърът, мамка му... Къде ли съм оставила проклетия компютър? – сърдех се сама на себе си, докато накрая го открих, полузакрит под една възглавница.

Вдигнах екрана и той веднага светна. Изписах паролата и се включих в Интернет. Гледах известно време с колебание търсачката. Какво да напиша? Кои бяха най-подходящите думи? Опитах няколко, но веднага ги изтривах и минавах към други, като накрая се спрях на следните:

дневник+интимен+секс+Ришар

След като се бе представял под това име на своите партньорки за една вечер, съчетанието ми се стори най-уместно. Гугъл обаче не бе на моето мнение, защото сред лавината резултати, излезли върху екрана, нито един не ми вършеше работа. Първият документ бе свързан с любовта на Ричард Бъртън и Лиз Тейлър. Вторият бе анонимен еротичен роман, озаглавен Интимен дневник на моя секс. Реших да го запомня и евентуално по-късно да го прочета. Третият, Интимен дневник на една компаньонка, привлече вниманието ми. Ала скоро се убедих, че това е мнима изповед, вероятно дело на професионален писател, предназначена да привлече посетители и евентуални купувачи онлайн.

– Идиотка... – упреквах се аз. – Защо е премълчал всичко това пред мен?

Фамилията Барле бе защитена, но какво би го накарало да крие останалата част от своята самоличност? Нещо повече: защо да използва прикритие при срещите си с момичетата от „Нощни красавици“, след като може да се издаде при следващото си завоевание?

Ето защо промених името в съчетанието:

дневник+интимен+секс+Луи

Сега предишните препратки минаха на второ и трето място. Най-отгоре излезе нещо, което веднага привлече вниманието ми... Самото заглавие бе поразително актуално. Цялата се вкамених, дъхът ми секна и дори не можах да издам яростния писък, който напираше в гърлото ми.

ЕЛ & ЛУИ – Дневник на една еротична страст

elle-et-louis.leblog.fr/index.html

10 май 2010 – Ел & Луи е дневник на една страстна еротична връзка, описана с най-големи подробности, а някои интимни моменти са постоянно подложени на вота на читателите...

9.

21 май 2010 година

Първото, което се сетих, бе кафе-ресторант „Марли“. Просто защото именно там се бяхме срещнали първия път. Впрочем Франсоа Маршадо одобри моя избор, без да спори, и двамата се уговорихме да се видим същия следобед. От друга страна, никак не ми бе лесно да го убедя, тъй като журналистът и приятел на Давид хранеше доста резерви по отношение на мен:

– Нека сме наясно: съгласен съм да се срещнем, но имайте предвид, че не съм забравил какво се случи преди една година.

Катастрофата с осуетения брак, тъй като Франсоа бе свидетел от страна на Давид, но също така компрометиращите сведения за неговия стар приятел, които по мое настояване бях получила от него...

Давид, естествено, се бе досетил откъде съм научила всичко това и приятелството им бе подложено на сериозно изпитание. Или по-скоро разиграно на тенискорта, където двамата всяка седмица си разменяха смашове и бекхенди.

– Не ви карам да забравяте.

– Във всеки случай не виждам какво бих могъл да направя за вас...

– Напротив, Давид смята, че можете да ми помогнете – блъфирах аз. – Или по-скоро да помогнете на неговия брат.

– Да не би да сте се срещали с Давид?

– Снощи вечеряхме заедно.

– Наистина ли?

– Наистина... Можете да проверите. Само глупаците не приемат да заровят лулата на мира.

Беше безсмислица, но обичах да смесвам пословици и поговорки. Любимите ми бяха „Не си поплювам на петите“ и „Най-добре се смее този, който плаче последен“. С тези нелепи съчетания оправдавах употребата на подобни банални изрази.

Маршадо бе от хората, които можеха да оценят литературното ми чувство за хумор. Чух го да се смее в слушалката, след което прие да се срещнем.

Пристигнах първа под отворената на юг аркада, обляна от следобедното слънце. Заведението беше пълно и едва успях да открия малка, доста неудобно разположена маса, до самата пътека.

Върху все още изцапаната със захар и кафе повърхност имаше и брой от консервативния вестник Фигаро. Сред статиите, посветени на икономиката и международни новини, вниманието ми бе привлечено от заглавие в долния край на първа страница: Секс и изкуство: всичко ли е позволено? (Вж. стр. 12) Трескаво разгърнах вестника и най-сетне открих върху една четвърт от страницата снимка на Антоан Гобер, грозен колкото на живо. В отреденото за него каре председателят на АРВУОУ бичуваше със силни и доста нелицеприятни изрази онова, което сам определяше като порнографски тумор. Уви, вече си давах сметка за тежките последствия от нашето посещение в неговия кабинет. Този човек очевидно се готвеше да оглави морален кръстоносен поход против порнографските смешници, които се опитват да убедят нашите деца, че сексуалното насилие е невинно забавление. Луи бе споменат по име, а галерия „Соваж“ описана като едно от главните гнезда на това зловредно дело. Подобни атаки се появяваха в най-неподходящия за Луи момент.

От всички тези глупости направо ми се повдигаше и се опитах да потисна отвращението си с чаша свеж коктейл „Монако“. Сама по себе си тази публикация бе достатъчно основание да бъда тук, за да се срещна с мъжа, който тъкмо в този момент се появи пред мен.

– Може би се повтарям... но вие сте все така очарователна.

Журналистът ми се стори като обвит в ореол от ослепителна светлина, с бяла риза и кремава панамена шапка, обичайно небрежно облекло за обикновен ден от седмицата. Не му липсваше класа и дори известен чар, особено за онези, които харесват стила, присъщ на известните репортери, към който той се придържаше стриктно.

– Наистина се повтаряте. Но мога да го понеса – отвърнах глезено аз.

Той придърпа един червен фотьойл на бели ивици и седна срещу мен, като се разположи в него с онази непринуденост, която отличава парижаните, радващи се на определено благополучие.

Без да дочакам да направи поръчката, тикнах вестника пред очите му, отворен на пълната с хули страница.

– Хм... Какво би трябвало да кажа? – запита той, след като прегледа разсеяно написаното. Може би, че не одобрявам моралните скрупули на този господин?

– Не искам от вас да защитавате стореното от Луи. Моля ви да ми помогнете да бъде спряна тази кампания, която го облива в кал.

В отговор той вдигна вежди в недоумение.

Не можех да му се сърдя. Особено след онова, което бях открила за Луи предишната вечер, бях наясно, че що се отнася до окалването, той се справяше отлично и сам.

Не бях прочела докрай бележките от блога Ел & Луи, но онова, което видях, бе достатъчно, за да се почувствам унизена: повечето пасажи повтаряха почти буквално моите изповеди в „Десет-пъти-дневно“. Същият онзи бележник, който бе пропаднал в първа стая. И не това бе най-лошото. На всичко отгоре посетителите в Интернет бяха приканени да гласуват, като дадат от една до пет звезди на сцените, които най-много са им харесали. По този начин негласната надпревара между мен и Луи от последните седмици бе предоставена за публична оценка, а моите изпълнения сведени до постиженията на кобилка по време на конни състезания. Спестявам ви непристойните, понякога дори груби коментари, които очевидно не бяха контролирани от модератор...

Всичко това бе не само позорно и обидно, а и насилие над нашата интимност. Над моята интимност. Чувствах се като поставена във витрина, изложена пред погледите на тълпата, подобно на сексуалните експонати в галерията „Соваж“. И макар моралната непримиримост на Антоан Гобер да ме отблъскваше органически, вече споделях позициите му поне в едно отношение: не всичко може да бъде излагано на показ, нито пред кого да е... А още по-малко без знанието на човека, превърнат по този начин в обект. Луи, моята любов, Луи, моят мъж и моята страст, Луи, когото не бях престанала да обожавам въпреки оскърбленията, Луи, който ме омагьосваше, тревожеше и изумяваше с всяко свое действие, този човек чисто и просто ме бе предал.

Освен ако това не беше някаква нова игра, жестока шега, предназначена да изпита за сетен път силата на моите чувства? Нима заради мен не бе подложил на риск отношенията с брат си? И дори целостта на семейството си? А аз самата какво му давах в замяна? До какъв аршин би могъл да прибегне, за да измери моята любов?

Реших засега да не разкривам пред Маршадо съществуването на този сайт. Изложбата на Давид Гарше, жалбата на Гобер, репутацията на Луи според мен бяха напълно достатъчни.

– Давид ли ви обеща помощ от моя страна?

– Не... – признах аз. – Самата аз ви моля за това.

– И какво си въобразявахте, че мога да сторя?

– Не знам. Някаква намеса, която да постави дебата на по-високо равнище: мнение на експерт, нещо като...

Замислих се за момент, преди да продължа:

– Нещо като: призванието на художествения авангард е да преодолява условностите, а прибягването до секса в най-новаторските творби винаги е било важен инструмент за напредъка на обществото, който отива далеч отвъд предела на спалнята – импровизирах набързо аз. – Сексът като предмет на изкуството е подобен на ледоразбивач срещу конформизма и имобилизма на обществените слоеве. Ако върху подобни художествени форми бъде наложена забрана, очаква ни най-мрачно мракобесие.

Потрепването на клепките му показа, че искрено се наслаждава на казаното от мен.

– „Ледоразбивач срещу конформизма“, никак не е лошо.

– Да, може – отвърнах скромно аз. – Нямам намерение да ви поучавам как да съставите подобен текст.

Той се завърна към обичайния си безстрастен тон, като промърмори:

– Все пак... Не виждам как бих могъл да го направя. Списание Економист не е издание, което влияе особено на общественото мнение. А освен това съм обикновен заместник-главен редактор. В наши дни, преди да започне да се прави на Зола, човек трябва най-напред да сондира мнението на акционерите. В противен случай за нула време ще остане без работа.

С други думи, отговорът му бе „не“. При това безапелационно „не“, което очевидно правеше излишни всякакви настоявания от моя страна.

Същевременно с изненада открих в погледа му доброта и приятелско чувство и се убедих, че въпреки това няма да играе срещу мен. Просто искаше да защити собствените си интереси. Нали по време на предишната ни среща бе споменал, че семейното му положение е доста нестабилно?

– А как сте с работата? Сигурно ви е трудно след всичко, което се случи в БТВ?

Явно зададе въпроса от обикновена любезност. Не можеше да не му е известна политиката на изгорената земя, която прилагаше Давид Барле.

– Да кажем, че пред мен няма много широко отворени врати...

– Мога да си представя... – съгласи се той и отпи от халбата, която, подобна на сянка в престилка, сервитьорка бе поставила пред него.

После постави панамената си шапка върху масата и ме погледна, сякаш преценяваше качествата на стока, облизвайки с устни ухаещата на хмел пяна.

– Какво ще кажете, ако ви предложа да водите малка хроника в моето списание?

– Не ви разбирам: смятах, че не можете да направите нищо за мен.

– Не става въпрос за мисията ви на гореща защитница на любимия мъж. Много трогателно от ваша страна, но мога да ви уверя, че по този въпрос нашето издание с нищо не може да помогне. Само че, след като веднъж се видяхме, мисля, че мога да направя нещо за вас.

– За мен ли?

Произнесох това невинно като Алиса от филма на Уолт Дисни, когато Лудия шапкар и Заека й пожелават „Честит нерожден ден“. Вероятно той се сети за същото, защото веднага отвърна:

– За вас, скъпа. Какво ще кажете на първо време за хроника в онлайн версията на Економист?

– Хроника? Само че за какво...?

За един журналист от печатните медии редовната хроника представлява върховно признание. В тесния кръг на хроникьорите от седмичните списания обикновено биват приемани единствено утвърдени личности с обиграно перо като писатели, учени, университетски преподаватели, издатели или собственици на издания, но при всички случаи уважавани интелектуалци. Може и да бях нова в занаята, но това правило ми бе добре известно.

– Мислех си за нещо като корабен дневник, който ще подписвате с псевдоним: Частният живот на един работодател от САС^2. Или нещо от този род.

2 САС 40 – френски индекс, включващ 40-те най-големи компании, търгувани на Борсата. – Б. пр.

– Сас ли? – престорих се аз на по-невежа, отколкото бях, без все още да мога да се съвзема от изненадата, която бе предизвикала у мен подобно предложение.

– САС 40, Ел, САС 40.

Той отново отпи от халбата и търпеливо зачака да налапам въдицата.

– Искате да водя анонимен дневник за частния живот на Давид?

– Не за интимния му живот. Ние не сме жълто издание. В това отношение Давид отлично се справя и без чужда помощ.

Очевидно имаше предвид неотдавна излъчения смехотворен репортаж.

– А за какво по-точно?

– Нещо като поглед отвътре, embed, както казват американците: ежедневието на един облечен във власт човек, неговата заетост, проблеми, затруднения, мании... колебания. И всичко това през очите на жена, която споделя живота му.

– Именно: аз се разделих с Давид преди повече от година. Отлично знаете това.

– Естествено. Но до неотдавна вие бяхте най-близо до него. Нищо не ви пречи да поукрасите онова, което знаете, и да предположите какъв би могъл да бъде сегашният му живот.

Чувствах се объркана и гледах разсеяно туристите, които се тълпяха около стъклената пирамида в двора на Лувъра, но в крайна сметка успях да се съсредоточа.

– Прощавайте, но... Не разбирам какви са вашите мотиви: Давид е ваш приятел. Защо искате да му нанесете подобен удар?

– Това не е удар нито срещу него, нито пък е удар за списанието. Давид няма да бъде споменаван по име и всички ситуации ще бъдат променени, за да не бъде разкрита неговата самоличност и тази на близките му.

– Само че в такъв случай какъв е смисълът?

Усмивката, която не слизаше от лицето му, откакто обсъждахме тази тема, стана по-широка.

– Противно на онова, което си мислите, този проект ще бъде в негова полза. Дори ако читателите разберат, че става въпрос за Давид. Особено ако разберат.

– Не виждам как ще повиша рейтинга му, ако разглася какъв корнфлейкс предпочита или от какво получава стомашни болки – възразих аз. .

– Давид изобщо не се интересува от своя рейтинг. И ако питате мен, напълно е прав.

– Но в такъв случай каква е неговата цел?

– Вероятно сте чували за ГКМП?

– Ммм.. да – с половин уста потвърдих аз.

– Това е първата частна телевизионна компания в Корея. Нещо като Канал + в Югоизточна Азия.

Същите онези корейци, с които Давид постоянно се срещаше на обяд или вечеря, докато живеехме заедно, при това толкова често, че бях започнала да подозирам дали през това време не си урежда съвсем различни срещи. В крайна сметка аз бях живото доказателство, че той едва ли не колкото своя брат си пада по компаньонките от една агенция.

– С други думи, Давид се подготвя за сливането на двете групи. Преговорите обаче толкова се проточиха, че от няколко месеца насам плъзнаха всякакви слухове. Имайте предвид обаче, че нищо не съм ви казал.

– И какво ще бъде моето участие?

– Нека приемем, че Давид направи всичко възможно групата „Барле“ да не бъде погълната от корейската. Винаги има такъв риск, когато се отнася до сливания на такива големи корпорации. Опитва се сделката да бъде сключена при колкото се може по-равни условия. По време на подобна война на нерви от значение е всеки изпратен към пазара сигнал. Включително, ако се отнася лично до някой от двамата собственици. Ето защо сега е моментът той да блесне в медиите. Или, ако щете, да бъде представен в положителна светлина в очите на акционерите.

Това би могло да обясни онова интервю с Алис. А също така и идеята за хроника, която бе хрумнала на Франсоа Маршадо. Всъщност може би дори подсказана от неговия стар приятел.

– Сега разбирам... Само че защо вие сам не го направите? Познавате Давид много по-отдавна от мен. А освен това нямате пред него същите...

– Пасиви? – допълни той.

– Да.

– Вярно. Само че никога не съм закусвал корнфлейкс заедно с него, нито пък съм лекувал стомашните му болки. При подобни материали стилът има по-малко значение от преките наблюдения. Читателят иска да се доближи колкото се може повече до съответната личност.

Мобилният телефон, който бях оставила на масата, започна да вибрира. Върху екрана се появи лицето на София.

Събеседникът ми безцеремонно изви глава, за да погледне усмихнатото лице на красивата къдрокоса брюнетка.

– Коя е тази?

– Най-добрата ми приятелка.

– Много е красива.

Натиснах червеното копче и отхвърлих разговора. Усмивката на София мигом изчезна.

– Вижте какво... В момента не се чувствам подготвена – признах аз.

– Помислете добре. Не сте длъжна да ми отговаряте веднага.

– Не е въпрос на време.

– За мен да. Сливането на „Барле“ и ГКМП трябва да стане до няколко седмици. Може би дори по-малко. Ако се забавите, публикацията няма да има никакъв смисъл.

– Наясно съм.

– В такъв случай...

Посегна да вземе шапката си с намерение да стане, когато аз реших да се възползвам от случая:

– Като става дума за Давид... Знаете ли, че е роден на 5 януари 1969 година, а не през 1970-а, както може да се прочете навсякъде?

Въпросът ми го слиса.

– Моля?

– В нашия брачен договор е отбелязано, че Давид е роден на 5 януари 1969 година, а не през 1970-а, както винаги съм смятала.

– Вероятно е някаква грешка.

– Сигурен ли сте?

– Повече от сигурен: заедно попълвахме документите за постъпване във Висшата школа по финанси. Видях с очите си рождената му дата върху формуляра.

Франсоа Маршадо бе достатъчно интелигентен, за да знае, че неговото твърдение не доказва нищо. Освен че Давид посочваше винаги тази дата всеки път, когато се налагаше.

Въпреки това не настоях. Поне за момента.

– Е... Прав сте. Вероятно нотариусът е допуснал грешка.

През онази вечер домът на госпожица Марс сякаш бе по-пуст и печален от всякога. Ако не бе присъствието на Фелисите, атмосферата би ми се сторила дори враждебна. Не можех като Луи да населявам това пространство с призраците от миналото. Въпреки чудесната и напълно сполучлива реставрация, през повечето време имах усещането, че се намирам в някакъв музей, в който съм обикновена посетителка и всеки момент ще ме приканят да напусна, защото наближава краят на работното време.

Предишния ден не ми бе останало време да проверя поредицата намеци, които Давид бе направил по време на вечерята. Също както първия път, се настаних върху леглото с котката до мен и нагласих лаптопа върху коленете си. Регистърът на фирмите, който вече бях преглеждала преди година, потвърди първата информация: наистина Луи бе регистрирал „Нощни красавици“ ООД на 13 февруари 1992 г.

Базата данни на Националния институт за индустриална собственост за втори път доказа правотата на Давид: някой си Луи Барле бе регистрирал запазеното наименование „Нощни красавици“ в категория 41: широк спектър услуги, включващ обучение, възпитание, развлечения, а също така спортни и културни дейности. Както Давид бе споменал, това се бе случило една година преди агенцията наистина да започне работа, тоест през април 1991 г.

Вече нямаше никакво съмнение. Макар Давид да бе взел дял от фирмата, именно Луи бе в основата на нейното създаване.

Но защо? Дали сластолюбието бе единствената причина, както ми бе подсказал неговият брат? Беше ли диренето на новата Орор само удобен предлог да намери нов начин за задоволяване на непреодолимата му склонност към разврат?

Скочих от леглото и започнах да се обличам за излизане. Изведнъж целият този идиличен декор, който не бе мой избор, ми се стори някак враждебен. Непоносими ми бяха всички тези фризове, фрески, позлати и бои, сякаш всеки момент на свой ред щяха да разкрият пред мен нова истина за Луи, която не желаех нито да виждам, нито да чувам. Вече на прага на дома си дадох сметка, че сегашният ми годеник, също като предишния, ми бе наложил своята жизнена среда като нещо очевидно. Кой би се отказал от подобен разкош, съчетание от история и красота, след като самият той не притежава нищо? Ала какъв бе моят дял в това място? Ако имах избор, бих ли се спряла на някой от тези домове, от които лъха единствено богатство? Подхождаха ли ми те поне малко? Дали ако подобен въпрос ми бе поставен, нямаше да предпочета бялата страница на нов функционален апартамент, където щяхме да пишем начисто нашата собствена история, далеч от бремето на любовните истории от миналото?

Почувствах непреодолима нужда да се приютя в позната обстановка. Да се сгуша под гостоприемни завивки. Да изплакна очи в приятелски таван. Къщата в Нантер бе продадена. Що се отнася до парижкия ми апартамент, той все още съществуваше само в мечтите ми. Наистина не виждах къде другаде бих могла да се почувствам у дома си, освен в хотел „Шарм“, в стая номер едно. „Жозефина“.

10.

25 май 2010 година

Пръстите му бавно и внимателно разкопчаха сутиена ми. Никаква припряност в движенията. Никакво нетърпение. Вероятно се наслаждаваше на гледката: знаех, че обича да ме наблюдава така, тайнствена и крехка. Като смъкна двете презрамки от раменете ми и парчето бисернорозова дантела безшумно падна на килима, той притисна гърди към гърба ми, пъхна нос в тила ми и като пърхаща пеперуда топлият му дъх заигра в непокорните къдрици, а дланите му обхванаха гърдите ми, сякаш за да претеглят тежестта им.

– Иска ми се завинаги да остана така – прошепна той в ухото ми.

– Зная... На мен също.

В разрез с думите си, той веднага пусна бюста ми и ме обхвана за бедрата, чиято заобленост изпълваше с наслада дланите му. Трябва да знаете, че всеки мъж е скулптор. Струва ми се, че ние, жените, недостатъчно често им напомняме това. Не ценим достатъчно способността на прегръдките им да извайват телата ни, да заглаждат дребните ни недостатъци и да ги превръщат в източници на сладострастие. Не би могло да се каже, че през последната година съм отслабнала. Причина за това бе застоялият ни живот и рум сървиза на услужливия Изиам. Ала натискът, докосването и пламенната любов на Луи сякаш правеха формите ми по-изящни отпреди. Те вече не бяха причина за неудобство или за комплекси. Неговите ласки им придаваха смисъла, който по-рано им лисваше. Цъфтежът им вече не беше безплоден. Те съществуваха заради него, а в замяна той ми даряваше неизказано удоволствие. Отначало презирах формите на тялото си, по-късно просто ги понасях, а ето че сега започвах да ги харесвам. В тях пускаха котва желанията на Луи. Те бяха голямото платно, издуто от напора на фантазмите му. Вълнорезът на моите наслади.

Дясната му ръка се спусна по задника ми, пъхна се между бедрата и разтвори вече влажните устни. Средният му пръст проникна в мен и с любопитство започна да изследва вътрешността на вагината ми. Дали бе напълно готова? Дали е достатъчно влажна? Дали плътта охотно отстъпва пред натиска на пръста му, готова ли е да приеме и друг посетител? Той разшири пространството между лигавиците, на места гладки, а другаде грапави, но все по-чувствителни.

Неусетно, без дори да си дам сметка за това, бях извила тяло и протегнала задника си към него. Вече знаехме от опит, че позите прави ни подхождаха. Ръстът и устройството на телата ни предразполагаха към подобни изпълнения. За много двойки те си остават табу, дори за онези, които са готови на всякакви експерименти: просто телата им не съвпадат, не са предназначени едно за друго.

Веднъж Луи ми обясни, че „Кама Сутра“, тази настолна книга за любовното изкуство, разработва темата, приписвайки на всеки мъж и на всяка жена едно животно-тотем в зависимост от начина, по който са оформени телата и половите им органи. Бик, кон или заек за мъжете; слоница, кобила или кошута за жените. Измежду деветте съчетания, определени от тези атрибути, две са напълно неблагоприятни, онези, които съединяват най-очевидните противоположности (кон и кошута, заек и слоница), четири са на средно равнище и най-сетне, трите, които свързват равните помежду си, са най-благоприятни. Заек ли беше той, или бик? Кошута ли бях аз, или кобила? Изобщо нямах представа. Ала дългият му тънък член бе идеално приспособен за моята вагина във всякакви пози, дори онези, при които проникването е трудно.

Той вкара пениса си в мен рязко и отведнъж, притискайки корем към задника ми. Едната му ръка обгърна талията ми. Другата ме хвана за рамото. Движеше се в мен уверено, сигурен, че ще бъде приет, че е очакван, жадуван, като господар в своите владения. Всеки напор разтваряше все по-широко бедрата ми и заплашваше крехкото равновесие на нашата катедрала от тръпнеща плът.

Ала аз не исках да ме щади. Не от страх да не го разочаровам, а заради собственото ми удовлетворение. Щеше ми се да прониква дълбоко в мен, да ме прониже цялата, да стигне до прага на матката ми, така че в ушите ми да прозвучи ангелска песен. Нахлуването му в мен никога не бе прекомерно пламенно, нито стигаше прекалено навътре.

– Давай по-силно – подканих го тихо аз.

Усетих как той леко подгъва колене, за да застане под ъгъл, от който ще може изведнъж да достигне до широкия булевард, който бях открила пред него. Навътре, колкото се може по-навътре в моята топла и влажна нощ. Тази промяна ме накара неволно да възкликна:

– Да! Да!

Имах усещането, че всъщност произнасям името му, превърнало се за мен в синоним на удоволствието.

Най-сетне настъпи онова, което често се случваше в тази поза. Първите тръпки на оргазма ме разтърсиха, вагината ми се възпламени така, че сякаш изгори всичките ми вътрешности и дори бедрата, а аз престанах да оказвам съпротива. Усетих, че краката ми омекват, изгубих равновесие и залитнах напред, опитвайки се отчаяно да задържа пениса му в себе си и да го хвана през кръста. Накрая се строполих по очи върху леглото, смазана под тежестта на моя партньор, който, без да ми даде миг покой, упорито продължаваше да се движи в мен, без да срещне никакво препятствие. Обожавах да го поемам върху себе си и да му позволявам да разтваря докрай бедрата ми, без да ме щади. Друг път той вкарваше палец или показалец в ануса ми, който отначало се свиваше от уплаха, но веднага след това охотно приемаше присъствието им. Понякога пъхваше ръка под корема ми и започваше да си играе с клитора, след като го откриеше сред коприненото руно и гънките на чаршафите. Както всеки път, това двойно нападение мигом се справи с мен. И сега почти веднага ме заля вълната на насладата.

– Оооо... Луи...

Между тези стени двамата с Луи бяхме преживели много такива моменти, описани в нашия „Десет-пъти-дневно“, а сега станали достъпни за всеки, който надникне в този блог. Ако бе възможно, щяхме да заменим пурпурните тапети с огледала, за да наблюдаваме до насита развихрилите се любовници, които ден след ден изписваха имената си върху стъклената повърхност. Ел & Луи. Ето така възприемах аз съчетанието от нашите имена, а не като отвратителен ексхибиционизъм онлайн, преназначен за мастурбиращи самотници.

Вероятно в полусън съм започнала да се галя, представяйки си миналите ни лудории. Само и единствено аз имах право на достъп до тях.

Късно вечерта усетих глад и позвъних на рецепцията. Обади се Изиам и само след десет минути ми поднесе двойния сандвич, който си бях поръчала.

– Добре ли сте, госпожице? Доволна ли се от завръщането тук?

Толкова ли бе очевидно? Нима изражението ми до такава степен издаваше удовлетворението, че отново съм в тази стая, в нашата стая? Добрият грум се бе погрижил да предостави на мое разположение именно стаята „Жозефин“ въпреки предварителните резервации. Струваше ми се, че ако му поискам за закуска печена луна, както казваше мама, той непременно щеше да намери начин да ми я достави.

Само че в случая с „Десет-пъти-дневно“ се бе оказал безпомощен. А самата аз напразно бях претърсила цялата стая.

– Доволна съм, че се завърнах – потвърдих аз, като кимнах и го дарих с усмивка. – А освен това умирам от глад!

Нахвърлих се върху многоетажния сандвич и с удоволствие забих зъби в хрупкавата му повърхност. Изиам знаеше моите предпочитания и не бе пропуснал да добави обилно количество авокадо, за което му бях признателна.

– Донесох ви писмата. Възползвах се – добави той на колебливия си френски и ми подаде неизменния плик от дебела амбалажна хартия.

– Господин Жак би искал да знае колко време ще останете.

– Засега нямам представа – отвърнах разсеяно аз.

Вече бях започнала да прехвърлям фактурите, рекламните диплянки, докато не попаднах на писмо със следния адрес:

Емили Льобурде

Хотел „Шарм“

ул. „Жан-Батист Пигал“ № 55

75009 Париж

Отново тази жена, чието собствено име вече научих. Отново същата грешка...

– Явно някой упорито ме бърка с тази личност.

– О... Съжалявам.

Той пое смутено плика.

– Знаете ли коя е тя?

– Не – отвърна напълно искрено Изиам. – Мисля, че е онази, която се занимава със сметките. Но никога не виждал нея.

Грешката му ме накара да се усмихна.

– Изиам... Мога ли да ви помоля за една последна услуга?

Той ми показа своята преданост, като примигна няколко пъти.

– Да.

– Ако господин Луи се обади по телефона или дойде на рецепцията... Не му казвайте, че съм тук.

– Ами ако поиска да види стаята?

– Кажете му, че е заета от някой друг.

Той се измъкна така безшумно, както се бе появил, отказвайки с почти обидена усмивка да приеме десетте евро, които му подадох.

Вече ми се бе случвало да пиша любовни писма или писма за раздяла. Не много, но достатъчно, за да знам към коя категория да причисля всяко от тях. Включително кратката бележка, която бях изпратила на Давид от къщата в Нантер в деня, когато избягах от нашето общо бъдеще.

Писмото до Луи, което написах през онази нощ в стаята, където бе разцъфнала любовта ми към него, не принадлежеше към нито една от тези две категории. То не съдържаше нито признание, нито сбогуване. Без съмнение аз все още го обичах и не бих позволила неотдавнашните премеждия да накърнят чувството, съзряло през последната година. Ала на какво се крепеше то сега? Навремето бях писала до моя бивш годеник: Никога не можем да анализираме докрай мотивите, които ни карат да споделим живота на един мъж или една жена. Ала дали бях подходила по този начин към Луи, или се бях поддала на могъщото влечение, родило се между бедрата ми? Каква бе сега основата на моята любов към него? От какъв източник черпеше сили тя? Бях ли в състояние да я нарежа на тънки люспици и да я изследвам под микроскопа на разума? Или по нищо не се отличавах от вятърничавите момичета, които се поддават на първия оргазъм? Бях ли нещо повече от следваща наслаждението кукла, изгубила ума си след няколко сполучливи креватни гимнастики?

Сексуалността бе заела такова значимо място в моя живот, че дори сега, когато живеехме заедно, ми беше трудно да определя каква друга сила ме свързва с Луи. „Сексът е важно нещо, но идва момент, когато дори най-доброто чукане не е в състояние да те накара да забравиш, че трябва да си платиш сметките“, обобщаваше по свой начин София. Колкото и елементарни да бяха обикновено разсъжденията й, често се оказваше напълно права. В нашия случай проблемът изобщо не бе плащането на сметките, а смисълът, който трябваше да придадем на нашия съюз. Това, от една страна, не бе толкова непосредствено належащо, но пък много по-важно.

Защото ако тази спойка се разпаднеше, а за това причина би могъл да бъде блогът Ел & Луи, какво би останало от нас, между нас? Неясните обстоятелства около нашата първа среща, около началото на нашата връзка, едва ли биха допринесли за съхраняването на пламъка между нас. Една двойка се оформя благодарение на своя собствена митология, но с времето митът постепенно избледнява, излинява и се изхабява. Откъде тогава да се намери гориво за любовта?

Поради липса на вдъхновение надрасках набързо няколко реда, предназначени за Луи, поредица от извинения и клишета, недостойна за мен и за нас.

Моя любов,

Ако получиш това писмо, значи си излязъл от предварителния арест. Но в никакъв случай не приемай тези няколко думи и моето отсъствие като предателство към теб. Знаеш, че изцяло те подкрепям в твоята борба. Ала вълненията от последните дни ме наведоха на мисълта, че трябва да се разделим за известно време. Колкото да си поемем дъх. Не сме го правили от онзи 18 юни насам, когато двамата се установихме в „Шарм“. Вероятно се нуждая от малко въздух.

А също и от малко прозрачност. Не те упреквам, но между нас все още има немалко непроницаеми прегради. Немалко неосветени ъгълчета, които тегнат над твоето минало и над нашия живот.

Ти говореше за нови изпитания? За нови уроци, които да направят от мен съвършена любовница? Знай, че няма да ги последвам, докато ти не разтвориш докрай сърцето си за моите въпроси, останали досега без отговор. Обичам те. Продължавам да бъда на твоя страна. Бъди и ти на моя страна. На наша страна. Не се бой от моята присъда така, както аз не се боя от твоята.

Лудо влюбена и вечно твоя Ел.

На сутринта запечатах писмото и го поверих на Изиам, който обеща до един час да го отнесе в дома на госпожица Марс. Естествено, бях се въздържала да спомена за блога Ел & Луи. Би било прекалено директно. Прекалено болезнено. Подобно обяснение би трябвало да стане на четири очи, неговите очи и моите.

А междувременно...

– Добър ден, обажда се госпожица Лоран. Преди няколко дни посетих една гарсониера на улица „Трезор“... Питам се дали е възможно още днес да подпиша договора за покупка?

– Днес ли? А дали... цената ви устройва?

– Да, да.

– Имайте предвид, че вече получих оферта...

– За колко?

– Седем хиляди евро под обявената цена.

– Няма проблем.. Приемам обявената цена.

– Обявената цена? Сигурна ли сте?

– Напълно сигурна – отвърнах решително аз.

Брокерът ме помоли да изчакам, докато проведе един телефонен разговор, и след по-малко от половин час потвърди, че договорът може да бъде оформен още същия ден. Продавачът бе приел моята оферта и тъй като останалите документи вече бяха налице, нищо не пречеше бързо да стигнем до споразумение.

Кантората на нотариуса се намираше на улица „Вией дю Тампл“, само на няколко десетки метра от моя бъдещ апартамент, и затова прекарах часа преди уречената среща същия следобед на терасата на голямата бирария „Трезор“, разположена на очарователната улица без изход. Която скоро щеше да бъде моята улица.

Бях се обадила на София и тя скоро пристигна с лукаво изражение на красивото мургаво лице. Това изражение се съхрани дори след първия коктейл „Монако“.

– Как си? – запитах я аз. – Май нещо не си във форма.

– Преди малко говорих по телефона с твоя човек.

Откакто Изиам му бе предал моето писмо, Луи не бе престанал да преследва и мен. Редуваше гласови съобщения с есемеси, искайки от мен напълно уместно според него обяснение. Молеше ме за среща. Не бях му изпратила нито един отговор. Макар аз да бях тази, която исках сметка от него, все още не се чувствах готова да понеса подобна среща. Как можех да бъда сигурна в неговата искреност? Как бих могла да устоя и за пореден път да не се поддам на неговия чар, пред който, подобно на картонена кула, рухваше цялата ми защита?

– Е, и какво?

– Ами трудно понася твоето бягство в момент, когато ченгетата са на главата му.

– Кога са го пуснали?

– Рано тази сутрин.

И въпреки това Луи се бе разтревожил едва след като бе получил писмото ми. Едва тогава бе започнал да ме бомбардира с тревожни и на моменти дори гневни съобщения.

Чудно ми бе освен това защо неговият адвокат Зерки не ме бе осведомил за освобождаването на своя клиент. Очевидно той не смяташе, че заемам кой знае какво място в живота на Луи.

– Отправено ли му е официално обвинение? – заинтересувах се аз.

– За момента все още не. Но адвокатът му смята, че и това скоро ще стане. Кампанията, която води нашият приятел Антоан Гобер, допълнително влошава положението.

Зърнах на съседната маса закрепен на летва вестник, оставен на разположение на клиентите в кафенето. Пресегнах се да го взема и разсеяно го прелистих.

– Чуй ме, Ел... Нямам нищо общо с вашата история. И изобщо не ме интересува...

– Правилно – отвърнах аз с повече студенина от тази, която бях прочела в погледа й.

– ... Въпреки това смятам, че трябва да се прибереш у дома. Каквато и да е причината да си вдигнеш чуковете, Луи заслужава все пак някакво обяснение. Не мислиш ли?

Какво ли й бе казал, за да я убеди да поеме ролята на помирителка и да поеме неговата защита? Дали й бе обещал ново участие в танцов спектакъл? Запазих тези нерадостни въпроси за себе си и се задоволих да й опиша просто и ясно причините за моето недоволство: изпитанията, уличаващите видеозаписи, разкритията на Давид... и на всичко отгоре този проклет блог.

– Дори когато бях момиче на повикване, нито един клиент не се е отнасял така с мен...

– Сама го каза: това са били клиенти. Връзката ви е била предварително договорена. В повечето случаи това ни предпазва от неприятни отклонения.

– Значи, според теб, след като Луи не ми плаща, има право да постъпва с мен както му скимне? Да разкаже на всички как се подмокрям и как той ме ближе? Това ли искаш да ми кажеш?

Изглежда, неволно бях повишила глас, защото семейната двойка с дете на съседната маса ме разстреля с поглед, възмутена от скандалните ми изрази.

– Разбира се, че не... – опита се да ме успокои София. – Само че вероятно е възприел това като някаква игра между вас.

– Каква ти игра! Дори да е така, би трябвало да ме предупреди, когато я започва.

– Предполагам, че според него всичко това си е по правилата.

– Фактът, че открих съвсем случайно този блог?

– Да...

Подобна стратегия наистина напълно подхождаше на онзи Луи, който преди една година ме бе въвел в своя свят. Който се криеше зад маска и в комбинезон от латекс. Който с безброй хитрости бе превърнал в мъчение моя копнеж по него по време на нашите срещи в „Шарм“.

Сега обаче аз копнеех по друг мъж. По онзи Луи, който бе свалил маската, когото смятах, че съм открила през последните месеци с истинската му природа, гол, отърсил се най-сетне от всякакви преструвки. Мъжът, когото обичах.

Поради липса на повече аргументи усетих, че изтръпвам. Трепетната ми кожа още усещаше докосването на неговите ръце с такава сила, с такава острота, че на моменти си представях как се промъкват под дрехите ми, във всеки един момент и независимо къде.

– Между другото, помоли ме да ти предам съобщение...

Вече не я слушах: погледът ми бе привлечен от икономическата рубрика на вестника, където цяла страница бе посветена на сливането на медийните групи „Барле“ и ГКМП (Глобъл Корея Медия Груп). Слухът, за който ми бе споменал Маршадо, вече не беше тайна. Статията гъмжеше от всякакви подробности, включително предполагаемият размер на акциите, включени в сделката: два милиарда евро. С едва прикрито коварство, уж мимоходом журналистът споменаваше, че в резултат от този ловък финансов удар Давид Барле почти ще удвои личното си богатство. Следователно операцията бе изгодна не само за двете фирми. Собствениците, чиито снимки също бяха публикувани, отляво кореецът, а отдясно французинът, също имаха непосредствена лична изгода.

– Ей! Слушаш ли ме?

– Почакай...

Без да снемам поглед от вестника, вдигнах палец, за да я накарам да изчака и за момент да запази мълчание. Почти не обърнах внимание на портрета на Давид и се съсредоточих върху малкото оранжево каре в края на статията. На първия ред фигурираше рождената му дата. А тя бе 5 януари 1970 г. Официалната дата. Същата, която Давид винаги бе изтъквал пред мен. Същата, която Луи, а след него и Франсоа Маршадо бяха потвърдили в отговор на моя въпрос.

– Какво? – обърнах се най-сетне към София. – Какво съобщение?

– Би искал да се видите тази вечер. Не у вас, а навън.

– Каза ли ти къде?

– Не. Заяви, че вече знаеш мястото и часа.

Къде и кога, ако не в хотел „Шарм“, 22 часа.

– Няма да отида – отвърнах без колебание аз.

София се ококори от удивление. Понякога преиграваше с мимиките, но в този момент виждах, че учудването й е искрено и спонтанно.

– Защо? Не искаш ли да чуеш неговите обяснения?

– Искам, но не там. Не по този начин.

Не исках за пореден път да изпадна в плен на еротичното му влияние, до което той прибягваше, за да обезвреди въпросите ми, преди още да съм му ги задала. Хотел „Шарм“? Не, ставаше въпрос за неговия чар, за властта, която той упражняваше над мен всеки път, когато попаднехме в повече или по-малко интимна обстановка.

Подписът при нотариуса бе чиста формалност и приключихме бързо, а аз през това време бях като зашеметена. Сведох разговора до няколко кратки общоприети изрази: „добър ден“, „благодаря“, „точно така“, „при първа възможност“, „много ми беше приятно“, „довиждане“. Тази покупка бе може би най-важното събитие в досегашния ми живот, но аз подходих към нея като към делова работа без особени последици.

Умът ми бе другаде. В Малмезон например. Сред розовите храсти, обезсмъртени от художника Пиер-Жозеф Рьодуте. Сред плетеницата от цветове и бодли, където само преди няколко дни двамата с Луи се обрекохме един на друг.

Или пък в Нантер. Защото благодарение на мамините пари, спечелени с много труд и жертви, на свой ред, в резултат от моментно решение станах собственица на имот. Парите, които се трупат с търпение и упоритост, но могат да бъдат пръснати за миг.

Тъй като вероятно Луи бродеше някъде около „Шарм“, реших да се прибера едва след като напълно се стъмни. Изгледах няколко прожекции в киносалоните на Халите, но не бих могла да си спомня дори заглавията на филмите, защото едва хвърлях поглед към екрана. Хапнах един дюнер и прекарах остатъка от времето в едно кибер кафе на булевард „Себастопол“, разположено до еротична сауна с резбован фронтон.

От мястото, където седях, можех да следя двойките от всякакви възрасти, които дискретно влизаха там, а след няколко часа излизаха с влажни коси и широки усмивки. Особено трогателна ми се стори една от тях: млада брюнетка, която донякъде приличаше на мен, и възрастен мъж, вероятно на годините на Луи. Бихме могли да бъдем на тяхно място, сред гъмжилото от слети тела, сред пъшканията и въздишките.

Тяхното щастие ми изглеждаше толкова просто, толкова достъпно. Не би ли трябвало, подобно на тях, да измия тревогите си в пенестата вода и секса?

От време на време се отклонявах от тази гледка, за да прегледам в Интернет последните новини около сливането на „Барле“ и ГКМП. Едни сайтове се съсредоточаваха върху икономическите аспекти на сделката, докато други, напротив, подчертаваха светската й страна: годежа на Давид и Алис. От време на време попадах на клипа, който ги правеше за смях в социалните мрежи. Интересът вече бе поспаднал, но внезапно сърцето ми се сви, когато видях продължението на историята на Давид Барле, която започваше да напомня телевизионен сериал: Сгоден и вече изневерява?, гласеше надписът под снимката. Очевидно направена със смартфон, тя бе доста неясна и зле кадрирана, но въпреки това на нея ясно различих Давид, а до него аз, на масата в „Пицета“, при това в поза, която изключваше всякаква двусмисленост. По ъгъла и предметите в близък план заключих, че снимката е направена от маса в другия край на ресторанта, вероятно близо до бара. Луи никак нямаше да се успокои, ако случайно видеше работата на този любител папарак.

Реших да сменя мястото си и седнах пред екран, който не можеше да бъде видян от останалите посетители. Сторих го вероятно по интуиция. Или може би поради някакъв остатък от свян.

Набрах адреса на блога и страницата се появи пред очите ми. Веднага забелязах, че откакто го бях преглеждала, дизайнът на сайта е подобрен. Заглавието беше украсено с еротичен черно-бял елемент: две безименни голи тела, прегърнати върху измачкани чаршафи. Ала вниманието ми веднага бе привлечено от новия мигащ червен бутон, под който имаше надпис Директно. Дали това не беше скрита реклама? Една от тези, които са предназначени да примамят наивниците и да откраднат номера на банковата им карта?

Водена от онова любопитство, което открай време ме е карало да се опитвам да проникна зад заключените врати, „професионална деформация на журналист“, както би се изразила мама, реших да кликна върху него. Отвори се втори, по-малък прозорец, който бързо започна да се зарежда. Само след няколко секунди се появи изображение, отначало прекалено тъмно, за да може да се различи каквото и да било, но постепенно картината просветля.

Този път не се нуждаех от обяснение, защото веднага познах мястото на действие: стаята „Мари Бонапарт“. Все пак Изиам бе успял да изпълни заръката ми и да запази нашето светилище „Жозефин“, нашата стая номер едно. Нашето у дома.

Без мъка разпознах и двете лъскави от пот тела, изненадани в разгара на любовната игра, като мъжът извършваше енергични движения, прилепен към жената, застанала на четири крака. А съвършено закръгленият, величествен, кехлибарен задник, сякаш изваян с помощта на компютърен алгоритъм, принадлежеше на Саломе. В отговор тя извършваше същите вълнообразни движения, които предизвикваха възхищението ми по време на празненството по случай нанасянето ни в новия ни дом. Вероятно това бе нейна запазена марка. Мъжът ритмично проникваше в нея с напрегнат докрай пенис, изцяло съсредоточен върху този най-чувствителен орган на тялото си, който периодично изчезваше в гостоприемното влагалище... И това бе моят бъдещ съпруг. Да, това бе Луи.

11.

29 май 2010 година

Понякога сякаш всичко е против нас. Друг път, напротив, всичко се навързва с удивителна, почти главозамайваща скорост, че започвате да се съмнявате в късмета си и да очаквате как непременно ще се появи някаква спънка.

Покупката на моята гарсониера на улица „Трезор“ премина като в сън. Имотът беше освен това обект на завещание и двамата наследници предварително се бяха споразумели да го продадат възможно най-бързо. Друго благоприятно съвпадение бе, че апартаментът бе празен, от него бяха изнесени всички мебели, така че можех да се нанеса незабавно, само няколко часа след окончателното подписване на договора, което стана още на другия ден. Обикновено нито една от страните не е готова да приеме подобна бързина. Особено нотариусът, който следи за спазването на задължителния според закона седемдневен срок.

– Колко?

На сутринта след вечерта, прекарана в кибер кафето, нахлух в кантората на улица „Вией дю Тампл“ и преодолях съпротивата на неговата секретарка-цербер. Нотариусът имаше още по-повяхнал вид от господин Вюрман, но също толкова меркантилен.

Професионалната му добросъвестност не се продаваше евтино и за да покачи цената, той заложи на картата на скрупулите и на свенливостта.

– Колко за какво? – престори се, че не ме разбира той.

– За да съкратим законния срок.

– Законът, госпожице, не може да бъде предмет на пазарлъци!

– Съгласна съм... Но все пак колко?

Той плъзна поглед по разтворените върху бюрото му папки и най-сетне го вдигна към мен:

– Нека сме наясно, че това си остава между нас, нали?

– Съгласна съм. Просто ще мълча като риба.

– Добре, добре, добре...

Дали всички нотариуси използваха едни и същи езикови клишета? Той сви устни и продължи по-тихо:

– В такъв случай, да речем, един процент.

– Един процент от размера на вашия хонорар?

– Точно така.

Това означаваше, че около три хиляди евро ще бъдат предадени от ръка на ръка, ще преминат от моя джоб в неговия, а след това от неговия джоб в касата, без банков превод и данък.

– Окей – съгласих се аз.

Същия ден, изпълнена с необикновена енергия, която остави на заден план тъгата, отидох да моя банков клон. Оформих чека, предназначен за нотариуса, и поисках да изтегля максималната сума в брой.

– Две хиляди евро седмично? Не мога ли да тегля повече?

– Не, съжалявам – извини се служителката. – Това е таванът, предвиден във вашия договор. Ако желаете да го повишите, ще трябва да подпишете нов протокол.

– Колко време ще отнеме?

– Около седмица: трябва да бъде спазен законният срок.

Подобен абсурд, достоен за роман на Кафка, едва не ме накара да избухна в смях.

Моментът бе подходящ да прибягна до услугите на Давид. Един есемес и той незабавно се съгласи да ми услужи с недостигащите хиляда евро, които можех да взема от рецепцията на кулата „Барле“. Донякъде бях учудена от възродилите се приятелски чувства на моя бивш годеник. Той, естествено, охотно бе споделил с мен най-нелицеприятните клюки по адрес на Луи, но ето че сега искрено желаеше да ми спести неприятностите и да поддържа добри отношения с мен.

Тъй като, така или иначе, се намирах в Нантер, направих малко отклонение, за да нагледам къщата на мама. Заради количките и торбите за смет, натрупани върху тротоара, не бе останала почти никаква следа от нейното присъствие. Спомените ми бяха все така живи, но вече осиротели като самата мен, лишени от опора в някой елемент от декора, за който да се закрепят.

Най-сетне посетих и гроба на мама, нещо, което от няколко месеца насам се канех да направя. С учудване видях, че върху него има цветя и че е добре поддържан. Странно бе, че се е намерила добра душа, която да се погрижи за него. Не можех да си представя кой друг би могъл да бъде, освен Лор Шапюи. Виждах във въображението си как нейната крехка фигурка се свежда над последното убежище на старата й приятелка, и как, водена от кучешката вярност, прави онова, което бе работа на неблагодарната дъщеря.

Изведнъж просто рухнах. Седнах върху студения мрамор на съседния гроб и всичката ярост, която до този момент ме крепеше, изчезна като дим. Не плачех, но от очите ми рукна порой сълзи. Колко време продължи това? Нямам представа. Стори ми се, че са минали часове. За пръв път почувствах с такава острота колко ми липсва мама. Липсваше ми нейният здрав разум, нежната й добронамереност, парфюмът й с ухание на рози, всички онези свързани с нея неща, които дори не бих могла да изброя.

Никак не се съмнявах, че ако беше редом с мен, щеше да обсъди положението с присъщата й проницателност. Тя не само щеше да излекува раните ми, но и щеше да прозре играта на Луи. Щеше да ме предупреди на какво ново изпитание той подлага моята любов, кои приумици на моя любовник да отхвърля и кои да приема за собствено удоволствие. Със своето грижовно присъствие щеше да запълни острата му липса, която чувствах в този момент. Нещо повече: щеше да направи всичко по силите си да сведе нашата връзка до онази проста и прекрасна любовна история, която тя желаеше за мен.

Дали наистина Луи бе такъв хищник, какъвто ми го описваше Давид? Но нали в крайна сметка той бе превърнал хотел „Шарм“ в затвор за мен. Сълзите ми най-сетне пресъхнаха, подсмъркнах шумно два пъти и най-сетне съзрях очевидното: Луи бе мъжкият вариант на амазонките от Тайни жени, книгата, която преди година ми бе препоръчал за прочит. Далеч от света героините подчиняват заловените мъже и ги превръщат в сексуални роби, предназначени да задоволяват тяхната похот. Също както бе постъпил Луи с мен.

– Знаете ли, госпожице, защо около гробовете не расте нищо? Е, освен плевели, разбира се...

Старецът с каскет се бе появил изневиделица, в самия край на зрителното ми поле. Беше облечен в необичаен за това годишно време бежов шлифер и панталон от рипсено кадифе, какъвто обикновено носеше Арман. В дясната си ръка носеше голяма, пълна догоре лейка. Върху сбръчканото му лице се мяркаше плаха усмивка.

– Знаете ли?

Изгледах натрапника през завесата на полузасъхналите си сълзи. Явно видът ми го бе развълнувал и той бе решил да ме поразсее.

– Не... – признах аз.

– Просто защото сълзите съдържат прекалено много натриев хлорид. Прекалено много сол. Никое растение не може да вирее върху солена почва.

– Съвсем логично.

– Достатъчно е да се разходи човек по бреговете на Мъртво море, за да разбере за какво говоря. Ходили ли сте там?

– Не.

– Имате достатъчно време да го сторите... Във всеки случай, ако искате да оцелеят цветята тук, не бива да плачете така. Ако питате мен, гробищата са най-неподходящото място за плач.

Как бих могла да му обясня, че не оплаквам покойната си майка, а самата себе си? Как бих могла да противопоставя на заръките му нищожните причини за моята мъка?

Гледах го как се отдалечава по пресичащите се под прав ъгъл алеи, как спира пред един надгробен камък и полива невзрачните стръкчета здравец, осмелили се да поникнат от тази сива камениста земя.

Следващите два дни бяха изпълнени с донякъде вихрена поредица от постъпки и покупки: прибрах плика с пари, който Давид бе оставил за мен; направих няколко дубликата на ключовете и в порив на необяснимо доверие поверих един от тях на Изиам; купих легло, скрин и пренесох от Нантер спалното бельо и кухненските прибори; подредих всичко това между прясно боядисаните бели стени на моята гарсониера с едва забележими орнаменти; поставих името си на пощенската кутия, заредих кухненските шкафове с провизии, почистих пода, измих прозорците и смених една изгоряла крушка.

Тръшнах се на леглото и се взрях в тавана, където една подобна на усмивка пукнатинка ми пожелаваше „добре дошла“. Бях у дома. Повтарях си тези две думи, замаяна и недоверчива, излегната върху току-що извадената от кашона завивка. Прекарах така няколко часа, вслушвайки се с едно ухо в идващите откъм съседите шумове, докато другото бе заровено в дебелата възглавницата. У дома...

Това все още не бе докрай вярно, а вече бях чужденка в къщата на мама и просто посетителка в хотела на Луи.

Междувременно той ми бе изпратил още петнайсетина съобщения, на които не обърнах внимание. Прочетох съобщенията на София, но не им отговорих. Какво бих могла да отвърна например на съобщение като това:

Между мен и Фред се получи. При това чудесно.

Обади ми се да ти разкажа. Со.

Моят бивш и най-добрата ми приятелка се бяха събрали. Някак не можех да се зарадвам истински за тях двамата. Радостта ми бе продиктувана по-скоро от разума, отколкото от сърцето. Това просто не ме засягаше.

Когато се свечери, стоплих една консерва на котлона и пуснах телевизора. Точно започваха новините. Емисията започна със спорт: УЕФА бе избрала Франция за домакин на европейското първенство по футбол през 2016 година. В Индия бил извършен атентат срещу пътнически влак със сто и петдесет жертви, отговорността за който била поета от наксалитите. И в този момент на екрана се появи познато лице, което ме изтръгна от вцепенението:

„...Действията на моя брат Луи нямат никаква връзка с групата „Барле“, която той напусна преди една година, за да се посвети на други дейности. Независимо какво е моето лично отношение към неговите възгледи за изкуството и за творбите, които той защищава, нямам никакво право да го споделям публично. Единственото, което мога да кажа днес, е, че нито аз, нито групата „Барле“ подкрепяме по какъвто и да било начин формите на творчество, които биха се оказали опасни за нашите деца.“

Значи, Давид предпазливо се дистанцираше от своя по-възрастен брат. Като се имаха предвид позициите и тежестта на неговото предприятие, бих могла да го разбера. И въпреки това не можех да се съглася с него. Освен ако не преследваше друга цел...

„– Значи, продължавате да твърдите, че нямате никаква връзка с изложбата Перманентен секс? – запита го журналистът.

– Абсолютно никаква. Можете да проверите: дори не бях поканен на откриването.

– Ала има твърдения, че вашата група е влагала акции в порнографски продукции, при това с участието на незаконно пребиваващи...

– Вижте какво, ако намеквате за аферата „Дьолакроа“, нямам какво да добавя. За нея трябва да се произнесе правосъдието. То има последната дума. Благодаря.“

Давид изчезна от обсега на камерата, която веднага се насочи към подобната на грамаден фалос кула „Барле“, където той влезе.

Върху екрана отново се появи маймунското лице на водещия, който отново подхвана старата песен:

„Аферата „Дьолакроа“, за която току-що стана въпрос, отново излиза на преден план. Спомняме си как наетият от групата „Барле“ финансов анализатор Стефен Дьолакроа, със задача да разшири обсега на инвестициите, бе заловен в трафик на порно актриси от Източна Европа, работещи нелегално във Франция. Днес осъденият на първа инстанция Дьолакроа минава в контранастъпление. След няколко седмици делото ще бъде разгледано от Апелативния съд. Той продължава да твърди, че ръководството на групата „Барле“ и лично Давид Барле са му наредили участие в дружеството East-X Prod. Принудили са го да си затваря очите за статута на тези жени и за техните условия на труд.

Освен чисто юридическата страна на случая, ние се заинтересувахме и от въпросните мрежи за трафик. Кои са тези млади жени, пристигнали от Румъния, България или Полша? Кой осъществява нелегалното им проникване на френска територия? До каква степен възложената им работа може да бъде приравнена към проституция? Репортаж, озаглавен Порно филми – Източна връзка, можете да видите в магазинното предаване Широк формат веднага след новините. Имайте предвид, че някои от сцените, които ще излъчим сега, не са подходящи за малолетни.“

Сега ми стана ясно защо Давид по такъв доста подъл начин се изплъзна от въпросите на интервюиращия. Поради предстоящото сливане с ГКМП достатъчен проблем му беше аферата „Дьолакроа“ и нямаше намерение допълнително да клати лодката с друг деликатен случай. Луи би трябвало сам да сърба попарата, която е надробил в резултат от своята еротомания, това си беше изцяло негов проблем. Доста предателско отношение към моя любим, което за момент ме накара да се свия от възмущение.

Гледах разсеяно лицата на екрана, когато поставеният до мен мобилен телефон изписка. Нов есемес, този път от Ребека Сибони.

Луи е силно разтревожен за теб.

Къде си? Обади му се.

Или се обади на мен.

Р.

Луи се тревожи? Луи така се е загрижил за мен, че се бори с безпокойството си, като прави секс с друга? Доста време съзнанието ми беше в плен на непристойни картини и думи. Трудно ми бе да се преборя с тях. Вече знаех, че Саломе е едно от любимите му момичета на повикване, професионалистка, която по-скоро обслужва постоянен кръг клиенти и не изпълнява случайни поръчки, които са свързани с неудобства и рискове. Ребека никога не бе споменавала за това, но твърде рядко някоя от нейните любимки ставаше жертва на отвличане, малтретиране или пък на свързан с насилие или унижение секс.

Питах се дали Саломе е продължила да бъде негова любовница през годината, която двамата прекарахме затворени в „Шарм“. Аз действително не бях придружавала Луи по време на редките му излизания и той спокойно би могъл да се среща с нея. Тъй като тук все още нямах Интернет, не можех да изгледам още веднъж техния видеозапис. Задоволих се с отделните, разпокъсани картини, които се бяха съхранили в паметта ми. Сега, като размишлявах, записите в блога все повече ме учудваха. Луи, нима същият този Луи, когото обичах заради умението му да играе с думите, се бе превърнал във вулгарен ексхибиционист, предпочитайки мръснишкото видео пред изяществото на словото? Подобно предателство спрямо собствената му личност ми причиняваше не по-малко болка, отколкото предателството към нашия годеж. За да не скъсам окончателно връзката между нас, се опитвах да си представя как бихме описали една или друга сцена в нашия „десет-пъти-дневно“, ако другата намереше място в него:

Той ляга по гръб, а тя се приближава към него бавно, безшумно, като диво животно, а острите върхове на малките й гърди са насочени към неговия член, който постепенно се надига. Движенията на задницата й вече следват ритъма на предстоящия полов акт. Тя е като метроном на нейната чувственост. Люшва се на една страна, после на другата, гъвкава, подобна на кукла неваляшка, движена от вътрешна сила.

Не се нанизва веднага. Нарочно изчаква. Докато ръцете на мъжа търсят набъбналите й гърди, тя леко отърква влажната си вулва в твърдия му пенис, който е достигнал такава ерекция, че се намира в хоризонтално положение над окосмената част. Тя дълго дръзни върха му с влажните устни, които като четка размазват циприна по неговия скротум, синкавите вени и нежната кожа около виолетовата главичка.

Тя поставя ръка върху устата на партньора си, без съмнение за да възпре молбите му най-сетне да минат към съществената част. Продължава изтезанието до момента, когато сама не издържа и всяко докосване на набъбналия й клитор до най-интимната част на мъжа разтърсва тялото й. Толкова е умела, до такава степен владее вълнообразните движения на ханша си, че няма нужда да прибягва до ръцете, за да вкара пениса в себе си. Изгладнялата й вагина й го поглъща отведнъж. Първоначално остава неподвижна. Изчаква сливането да стане пълно. При всеки натиск мъжът притваря очи и въздиша. Едва тогава тя започва танц с величествения си задник, люлее го небрежно и чевръсто, а партньорът постепенно изпада в опиянение. „Спри... Спри, повече не издържам“, изохква сподавено той.

Мобилният ми телефон започна да вибрира и прекъсна видението, в резултат на което в долната част на корема ми бе започнала да се оформя обичайната топка на възбудата.

Ребека продължаваше настоятелно да изпраща съобщения, докато най-сетне реших да й отговоря:

Да се видим. Къде и кога?

В крайна сметка кой друг, ако не неговата приятелка от младежките години можеше да повдигне отчасти завесата над Луи и тайнствените дебри на неговата личност? И най-малката частица истина, и най-незначителната случка би ми помогнала в безизходицата, която ме бе обзела.

Вече бях обърнала внимание на склонността на Ребека да урежда срещите си около туристическите забележителности на столицата. Ето защо мястото, което сега бе избрала, ни най-малко не ме учуди. От детските години не бях посещавала забележителния свод на магазина „Прентан“. Веднъж заедно с мама взехме метрото, за да направим обиколка из големите магазини по булевард „Осман“. Шедьовърът на майстора стъклар Бриер не бе изгубил нищо от своя блясък и внушителност. Докато чаках Ребека, кацнала на високата табуретка до кръглия бар, дълго съзерцавах с вирната глава безбройните остъклени пана.

– Красиво е, нали?

Пред мен стоеше Ребека, стегната в черно костюмче с кремави биета, все така елегантна дори след затварянето на „Нощни красавици“.

– Прекрасно е – потвърдих аз.

– Знаеш ли, че по време на войната витражите са били свалени един по един, за да бъдат запазени от бомбардировките? Едва през 1973 година се сещат къде са били оставени на съхранение и ги поставят обратно.

– Не знаех това.

– Хм... – промърмори тя, докато се покатерваше на съседната табуретка. – Все пак не сме се събрали, за да ти разказвам за чудесата на ар деко в Париж.

Варно беше. Веднага след като ни сервираха чашите капучино с прекалено много пяна, аз й разказах всичко, което бях научила от Давид за основаването на агенцията. Добавих освен това, че впоследствие съм проверила истинността на думите му.

Тя сви тънките си устни. Нямаше къде да отстъпва и дори не се опита да отрича фактите.

– Давид ти е представил създаването на „Нощни красавици“ като основна причина за всички проблеми на брат си... Ясно ми е защо. Само че става въпрос по-скоро за следствие.

– Следствие от какво?

– От излъганите му чувства.

– Към Орор ли?

– Разбира се. В продължение на двайсет години между тях ставаше въпрос само и единствено за нея.

Никога досега нито Луи, нито Давид или самата тя не бяха давали толкова прост и ясен израз на това любовно съперничество.

– За мъжа има само един начин да удави мъката си и да преодолее разочарованието.

– Сексът? – предположих аз.

– Не просто сексът – натърти тя върху последната дума. – А сексът, превърнал се в разврат, в оргия! Жена, която не е получила взаимност от желания мъж, най-много да похапне шоколад и да изгледа някой тъп филм с приятелки. Мъжът обаче се стреми да изчука всички жени, които биха му помогнали да забрави онази, която му се е изплъзнала.

– Количество, което да компенсира качеството.

– Нещо такова... – тихо се изкиска тя.

Това ни най-малко не променяше мотивите на Луи, но сега те ми се явяваха в нова светлина. Той бе не толкова болен, колкото отчаян. Това донякъде ме успокои и облекчи вътрешното напрежение, което ме обземаше всеки път, когато станеше въпрос за скритите страни от личността на Луи.

– Не мога да разбера защо ще се саморазрушава заради една жена, която дори не е била негова. Не е възможно толкова дълго да копнее по някакъв мираж – повиших глас аз.

– Лъжеш се. За него тя бе нещо повече от обикновена фантазия.

Останах безмълвна и за момент се отдадох на очарованието от цветове, които се спускаха над нас от висините на купола.

Това противоречеше на всичко, което бях чула от Давид. Орор бе избрала Давид, големия печеливш в състезанието, наложено от баща им, и двамата се бяха оженили. Според него това бе краят на историята.

– Преди или след брака на Орор с Давид? – запитах накрая аз.

– Преди и след.

Припомних си една фраза на Луи, парченце истина сред тъмната и плътна маса на неговите лъжи: „Дори му изневеряваше най-безсрамно“. Беше пропуснал да каже, че Орор го е правила със самия него.

Ребека отпи няколко глътки от капучиното и върху горната й устна остана ивичка сметана.

След като Давид с такова старание се опитваше да представи пред мен своя брат като човек с девиантно поведение, значи самият той бе станал негова жертва.

Навремето с Орор, а сега и с мен.

– Предполагам, че искаше да се видим, за да ми зададеш и други въпроси?

Беше отгатнала намерението ми. Внимателно, като подбирах думите си, аз й съобщих за съществуването на онзи проклет блог и за видеозаписите на него.

Чутото я накара да свие красивото си лице, върху което се очертаха прикритите до този момент от грима бръчки. Изглеждаше искрено изненадана.

– Цялата тази показност... Това никак не му е присъщо – отвърна колебливо тя.

– Зная. И въпреки това не може да има никакво съмнение. Особено текстовете очевидно са взети от нашия бележник.

– Тъй да бъде... – съгласи се с половин уста тя. – Признай обаче колко странно е Луи да ти изневерява...

Подчерта думата, сякаш я смяташе като твърде неподходяща, за да окачестви постъпките на Луи. Спомних си последния проект за татуировка, която ми показа Стефан вечерта преди неговото арестуване: Semper Fidelis. Винаги верен. Подобно обещание сега звучеше като ирония, но не можех да схвана каква бе целта на подобна провокация. Напълно нелепо.

– ...при това с жена на име Саломе – добави тя.

– Че какво чудно има?

– Първо, защото тя никога не му е била любимка...

Само че аз го бях срещнала за пръв път тъкмо в обятията на красивата метиска в деня, когато, колкото и да отричах тогава това, безвъзвратно се бях влюбила в него. Може би я смяташе преди всичко за компаньонка в буквалния смисъл на думата, за жена с впечатляваща външност, чието присъствие редом с него по време на появите му в обществото допринася за репутацията му. Защото в сравнение с нея аз далеч не бях онази тигрица с безупречни форми. Подобно на мнозина мъже, Луи правеше ясно разграничение между жените, с които да се перчи, и онези, които предпочита за леглото.

– Така ли?

– Саломе е конфликтна личност. А освен това никога не е крила увлечението си по Луи.

– Това означава, че ако му се прище лека забежка без последици, никога няма да се захване с момиче като нея.

Именно това ме тревожеше. Защо се бе спрял тъкмо на нея, ако това не беше просто една извратена игра между нас? Нима не би могъл да вземе някоя друга от богатия избор, който предлагаше Ребека?

Доста трябваше да настоявам, преди тя да се съгласи да ми даде адреса на Саломе.

– Саломе е псевдоним – поправи ме тя. – Истинското й име всъщност е Вероник Дюкло.

Далеч не толкова екзотично наистина.

– Ако те попита откъде си научила името и адреса, аз нямам нищо общо, нали?

Дали гневните изблици на Саломе наистина бяха толкова опасни? След като се разделих с угрижената Ребека, взех метрото до Халите, а оттам се прехвърлих на линия В по посока на Сен Реми ле Шеврьоз. Тъкмо тази линия бе нагледен пример за хроничните проблеми на транспорта към предградията и бе причина за постоянни оплаквания от страна на пътниците. За щастие, този път стигнах без непредвидени спирания до Бур ла Рен.

Домът на Саломе се намираше само на пет минути пеша от гарата и не след дълго натиснах звънеца с нейното име.

– Добър ден... Аз съм Анабел Лоран. Ел, ако предпочиташ – съобщих аз по домофона.

Последва мълчание, последвано от изщракване на входната врата. Застанах пред вратата на апартамента й, разположен на първия етаж на разкошната сграда.

– Какво търсиш тук? – посрещна ме грубо тя.

– Искам да поговорим за Луи.

– Че какво ми пука на мен? Той си е твой. Искаше го и си го получи.

Натиснах с ръка вратата, която тя искаше да затвори.

– Знаеш ли, че го заплашва затвор?

– Хм... чух за това. И какво ме засяга?

– Публикувал е в Интернет някои неща, които засягат именно теб... И които могат да му навредят по време на процеса.

– Какви неща? – омекна тя и изведнъж наостри уши.

Нарочно направих пауза, за да я поизмъча, а след това предложих сделка:

– Ако ме оставиш да вляза за две минути, мога да ти ги покажа.

Тя ме изгледа, поколеба се, след което отвори широко вратата и се отдръпна, за да ме пусне. Двустайният апартамент беше изцяло обзаведен с шведска мебел. Би могъл да присъства в някой каталог като пример за „оптимизация на ограничено пространство“.

Посочи ми във всекидневната включен лаптоп, поставен върху матовото стъкло на бюрото й:

– Чувствай се като у дома си. Само че побързай, защото трябва да излизам след петнайсет минути.

Включих блога Ел & Луи и открих, че видеото, което бях гледала директно, вече фигурира в архива. Кликнах върху бутона за възпроизвеждане и отвратителният запис веднага тръгна.

Саломе бе изоставила високомерието. Вече не можеше да отрече, че едно от телата, това на жената, сладострастна, гъвкава и предприемчива, принадлежи на нея.

– Откога е този запис?

– Гледах го директно... преди четири дни.

– Значи, не може да бъде.

– И поради каква причина?

– Защото тези записи са отпреди две години.

– Две години?

– Да. И ако това толкова те притеснява, можеш да бъдеш сигурна, че откакто сте заедно, не съм спала с Луи.

Дали блъфираше? Не открих върху лицето й характерните признаци на лъжата: погледът й не се отклоняваше вляво; не примигваше, не хапеше устни; не се потеше и не даваше да се разбере, че й е горещо.

– Как мога да бъда сигурна, че казваш истината?

Без да каже нищо, тя се обърна към екрана, взира се известно време в записа и в един момент включи на пауза. Върху кадъра беше Луи, обърнат леко наляво. Ясно се виждаха целият му гръб, тилът и...

– Това трябва да го знаеш по-добре от мен... Погледни лявото му рамо.

Върху него нямаше никакъв надпис!

– Преди малко повече от година твоят човек си татуира там розов храст, нали? – запита тя, възвърнала своята увереност.

В начина, по който говореше за Луи, имаше едва прикрито презрение: „твоят човек“. Въпреки това приех това определение за него като най-нежен израз на обвързаността му с мен. След като Саломе го смяташе за такъв, той наистина ми принадлежеше.

– Да... – промърморих аз.

– Ами обясни ми тогава защо в запис, направен преди четири дни, тази татуировка липсва?

12.

29 май 2010 година

Отдавна бях открила у себе си особени пристъпи на печал, които нарекох меланхолия в метрото. Честите спирания, постоянното редуване на тунели и спирки, неочакваните забавяния, ритмичното тракане на колелата, острото скърцане на спирачките, ленивият и досаден звън при затварянето на вратите, странната тишина, която цари във вагоните през върховите часове, всичко това предразполага към сънливост и мечтание, което ме отнасяше далеч, много далеч от градския пейзаж. Единствено метрото към предградията пробужда у мен това състояние.

На връщане мислите ми странно се лутаха от надеждата и облекчението към непонятното за самата мен чувство на огорчение. Последните думи на Саломе непрекъснато се въртяха в главата ми: „Обясни ми тогава защо в запис, направен преди четири дни, тази татуировка липсва?“.

Ако Луи не беше спал наскоро с бившата си любовница, какво целеше публикуването на това измамно видео в блога?

Чувствах се като някое от онези непредпазливи момичета, които са правили любов с непознат без презерватив и започват да виждат в най-леката хрема симптом на СПИН. Подобно на тях очаквах излизането на резултата – положителен, отрицателен? – сякаш отговорът бе въпрос на живот и смърт. За мен това бе просто отсрочка.

Докато влакчето се носеше безгрижно към столицата, приемайки с приближаването все повече и повече пътници, аз си припомних какво ми бе казала София преди няколко дни: „Вероятно е възприел това като някаква игра между вас“.

Ами ако всичко това наистина бе просто игра или по-скоро език, диалог, до който той прибягва от разстояние поради това, че не може да разговаря искрено с мен, когато сме заедно? При това положение всичко си идваше на мястото: тези факти бяха просто знаци, сигнали, които да ме накарат да действам. Може би това бяха тревожни послания, призиви за помощ, а аз се държах като сърдито дете, което се отказва при първата неприятност.

Давид определяше мястото на сексуалността в живота на Луи като обсебеност. Ала не трябваше ли тя да бъде възприета по-скоро като начин на общуване, единственият, с който той разполага? Единственият, който той владее? В такъв случай дългата поредица от изпитания, на които ме подлагаше (блогът бе просто пореден епизод, без съмнение по-зрелищен и оскърбителен от предишните), не бе нищо повече от доста брутален начин да възстанови връзката с мен, която смяташе за прекъсната? Или пък да я направи по-здрава отвъд думите и дори отвъд ласките? Сексът бе въздигнат в ранга на изкуство, на изтънчен способ за диалог и дали в резултат не би могъл да бъде сравнен с форма на телепатия? Начин за установяване на взаимност отвъд думите, телата и дори на насладите?

Ако това бе вярно, той нямаше така лесно да се откаже от странните си навици. И в такъв случай трябваше да се подготвя за живот, белязан от експерименти, някои от които не бяха далеч от гаврата. Бях ли готова да приема това? Да позволя вирусът на перверзното постепенно да прониква в мен, ден след ден, съпроводен от всички съпътстващи го неприятни последици?

Не, просто не можех да се съглася с този странен език, нуждаех се от просто и ясно обяснение, без всички тези сложни главоблъсканици. Исках само да ме прегърне, да почувствам свежия допир на кожата му до моята, устните му да се долепят до моите, за да ми вдъхнат доверието, което ми липсваше.

В моята гарсониера ме очакваха две добри новини: вече имах Интернет, а в пощенската кутия открих копие от акта за раждане на Давид, за което бях изпратила молба от кибер кафето на булевард „Себастопол“ чрез официалния уебсайт на кметството в Сен Мало. За щастие, благодарение на проекта за брачен договор от миналата година притежавах всички данни, с които да подкрепя молбата си: всички негови лични имена (Давид, Марк, Албер), датата на раждане, като отбелязах подозрителната дата 5 януари 1969 г., и най-сетне имената, фамилиите и родните места на неговите родители. Това бе напълно достатъчно да се сдобия със съответния сертификат.

Оказваше се, че никак не е трудно да откраднеш нечий живот, тъй като чрез уместно използваните оскъдни сведения бях успяла да получа официални документи от местната и държавната администрация относно Давид. Тъй като съмненията ми се бяха потвърдили, се обадих на нотариуса Вюрман:

– Добър ден, на телефона е госпожица Лоран... Търся господин Вюрман във връзка с моя брачен договор... Не, нямам намерение да го анулирам.

Откъде му бе хрумнала подобна идея? Толкова често ли се случваха подобни неща? Или в дискретната атмосфера на неговата кантора служителите бяха обсъждали и се бяха забавлявали с младата жена, която се отказва от брак с един мъж, за да се омъжи след това за неговия брат?

– Бих искала просто да уточня, че не желая наскоро купеният от мен апартамент да бъде включен като част от моето имущество... Да, точно така.

Рождената дата на Давид до такава степен ме бе обсебила, че изобщо не бях обърнала внимание на останалата част от документа. Канех се да го прегледам набързо, когато погледът ми бе привлечен от следното сведение: „Баща и майка неизвестни“. Прочетох го няколко пъти, сякаш за да усетя вкуса му. Баща. Майка. Неизвестни. Истинският смисъл се съдържаше в последната дума.

– Естествено, че са известни! – възразих аз пред самата себе си.

Понечих да се обадя на Давид или на кметството в Сен Мало, за да ги накарам да възстановят истината... Ала чия истина бе това? На Давид и Луи. Или може би също така на Арман и Ребека, които само мимоходом бяха споменали за детството на братята Барле.

И въпреки това документът бе пред мен, хладен и точен. Пъзелът лесно можеше да бъде подреден, но въпреки това картината си оставаше така неясна, че ми трябваха няколко минути, за да стигна до следното заключение: ако Давид бе дете на неизвестни родители, а всички в един глас го представяха като законен син на семейство Барле, чието име той бе превърнал в емблема... Това означаваше ли, че Андре и Ортанс са го осиновили? Знаеше ли Давид това?

Бях шокирана, почти замаяна, но въпреки това накрая се сетих за снимката, съхранена в паметта на моя смартфон. Две деца, едно от които Давид, редом с двама усмихнати възрастни. Двама непознати. Неизвестни родители? Значи, макар това да приличаше на семеен портрет, те не бяха истинско семейство? Вгледах се по-внимателно в изображението. Доколкото можех да съдя, мъжът и жената изглеждаха близки. В същото време между тях нямаше никакъв знак на интимност, характерна за семейна двойка: ръка през кръста на партньора, прегръдка през рамото, долепени бедра. Никакъв физически контакт между двете тела. Спазваха почетна социална дистанция. Може би кръстник и кръстница? Осиновители, влезли временно в ролята на мама и татко?

След богатата жътва на този ден това последно сведение внесе доста мрачна нотка.

В блога Ел & Луи, който можах да отворя за пръв път, откакто се бях нанесла в новото си жилище, бе пълно с нови текстове. Не чак толкова нови от моя гледна точка, тъй като почти буквално съответстваха на написаното от нас в „Десет-пъти-дневно“. Публикуването им не следваше хронологичния ред на нашите еротични авантюри в „Шарм“, а бе подчинено по-скоро на тематична логика, при която в отделни групи бяха подредени звуците и думите по време на любовната игра, също както и няколко раздела, посветени на миризмите.

Картината на долепените ни тела в първа стая би могла да пробуди у мен вълнение. Ако затворех за момент очи, почти можех да усетя необикновените тръпки, които предизвикваше Луи само като докоснеше с ръка кожата ми, онази изменчива вълна, която всеки път стигаше далеч от мястото на допира. Дланта, поставена върху корема ми, бе способна да накара да изтръпнат тилът и раменете ми; или пък върху гърдите, когато внимателното притискаше зърната и караше моето цвете мигом да се разтвори и да се покрие с роса.

Ала мисълта, че всичко онова, което би трябвало да остане между четирите стени на стаята и върху страниците на бележника, е предоставено без каквито и да било задръжки на жадните за уебсекс хищници, ме отвращаваше. Отначало се чувствах като изнасилена, ала като виждах обогатяването на блога и неговата популярност, постепенно си дадох сметка, че съм по-скоро ограбена. Отнет ми бе моят живот, насладите, оргазмите ми, „нежни като самата любов“, както ги определяше един певец, когото Луи много харесваше. Бях станала жертва на неприятните последици от известността: когато принадлежиш на всички, преставаш да принадлежиш на себе си. Ала макар да не можех да се сравнявам с филмовите звезди с техния блясък, все пак моята сексуалност предизвикваше гнусна възбуда и непознати ръце постепенно изместваха ръцете на Луи, започваха да ме опипват, да проникват в мен, подобно на напористи клиенти, които трескаво ровят в кошовете с обезценени стоки. Обезценена стока, ето в това се бях превърнала по негова вина.

Най-накрая се обадих на София. Дори когато ме дразнеше, дори когато вършеше глупости, дори когато проявяваше нахалството да бъде щастлива, докато аз съм нещастна, тя си оставаше моята най-здрава опора. Само тя знаеше как да ме приземи, да насочи мислите ми съм реалността, да се пребори с ирационалността на моите мечти и страхове. След като ми описа накратко началото на своята връзка с Фред, тя най-сетне обърна внимание и на мен.

– Ако наистина го обичаш, а аз знам, че е така, трябва да му помогнеш да се избави от тези пристъпи на безумие – заключи тя, след като изслуша дългата ми тирада.

– Лесно е да се каже... – оплаках се аз. – Но как да го направя?

– Ако продължаваш да се ровиш из всичките му еротични лудории, накрая сама ще си изпатиш и по никакъв начин няма да промениш начина, по който се отнася към теб.

– Но аз и не искам да го променям! – възкликнах с негодувание.

Исках той да бъде все така бляскав, горещ, свободно да дава израз на желанията си, каквито и да са те. Исках съвършените му ръце да галят до безкрай несъвършеното ми тяло. Нуждаех се от това повече от всякога, защото неговият допир разсейваше всички мои съмнения.

Не, не бях напуснала лишения от чувственост Давид, изцяло в плен на своите задължения и своя имидж, само за да попадна на същата скука. Сексуалността на Луи бе като буйна река, която от време на време излизаше от своето русло, но чиято мощ ми предлагаше далечно пътешествие сред непрекъснато променящи се пейзажи.

От друга страна, моята приятелка бе напълно права: достатъчно бе да предложа на Луи да се ожени за мен, вземайки по този начин надмощие в нашата връзка, и неговото поведение веднага ще се промени, приемайки крайни форми. Може би се заблуждавах, може би бях несправедлива в присъдата си. Ала именно такова бе моето впечатление.

– Все пак ти се ще донякъде да го промениш... Нямаш намерение чак до пенсия да го гледаш в Интернет как чука разни мадами с тела на манекенки.

– Хм... И какво предлагаш?

– Каквато и да е причината за това негово поведение, непременно има връзка с детството или младостта.

Ето че сега се опитваше да ми оказва психологична помощ. Спомних си, че преди да се запише в университета, дълго се бе колебала между курса по история, където се запознахме, и лекциите по психология. „Ако с танците не ми потръгне, ще се заема да помагам на деца в беда, споделяше тя на времето. Нещо като училищна психология.“ Шест години по-късно вече се гърчеше на подиумите за пийп шоу и гледаше децата отдалеч, докато играят с родителите си, по време на кросовете във Венсенската гора.

– На твое място – продължи тя – щях да се поровя в тази история със снимката и рождената дата. Със сигурност в нея има нещо много съмнително.

Измежду всичко, което бях споделила с нея, тя обърна внимание на онова, което беше свързано с миналото на нашите главни герои. Луи бе станал любовник на Орор и това, изглежда, се бе превърнало в една от основните причини за конфликта между двамата братя Барле. Без съмнение това бе един от възлите на тази невъобразима плетеница от страсти и ненавист. За разлика от онова, което ми бе подсказал Арман, наследяването на групата „Барле“ вече ми се струваше по-скоро второстепенен фактор за сблъсъка между тях. Мотивите бяха по-стари, по-дълбоки.

– Мислех си, че трябва да се интересувам по-скоро от Луи...

– Луи, Давид... И ти като мен виждаш, че двамата са свързани. Двете лица на бог Анус.

Това бе едно от ценните качества на София: да бъда забавна и в най-критичните моменти, без да стане ясно дали го прави нарочно, или спонтанно.

– Янус, Софи. Казва се Янус, богът с две лица – засмях се аз.

– Знам! Дори веднъж го видях върху трибуната на Националното събрание. Ти за каква ме вземаш?

Не споделих с нея вътрешното си усещане: не би могло да се обясни поведението на всеки от двамата братя, без да се проучи по-подробно роднинската връзка между тях. Имаше определено несъответствие в рождените им дати.

– Ако искаш да знаеш моята гледна точка – продължи София вече по-сериозно, – не можеш да обичаш някого, когото не си опознала истински. Инак се получава някаква каша.

Беше едновременно дълбокомислена и смешна.

– Казваш това, а се обвързваш с мъж, на когото сама твърдиш, че нямаш доверие – сопнах й се аз.

– Първо, никога не съм казвала, че съм влюбена във Фред. Просто движим заедно. А освен това опознаването на другия е само първи етап.

– А какъв е вторият, ако обичате, доктор София?

– Трябва да го приемеш такъв, какъвто е – отвърна тя, без да обърне внимание на сарказма ми.

– Шегуваш ли се? Та нали току-що ми каза точно обратното!

– Нищо подобно. Казах ти, че не бива да търпиш всички проявления на неговата природа в отношенията между вас. Ала, от друга страна, той трябва да е наясно, че познаваш тази негова природа и въпреки това го обичаш. Трябва да си готова да приемеш някои неща. Не всички... но някои.

Беше права. Имаше ли по-добър начин да му докажа своята привързаност от това да изкарам на бял свят някои негови скрити страни? Ако научех всичко за него, обясненията ми в любов вече нямаше да звучат кухо. Щях да зная каква истина се крие зад всяка любовна дума, дори тя да е груба, плашеща или болезнена. Подобна перспектива ме изпълни с удовлетворение и запълни празнотата, която чувствах тъй остро поради отсъствието на Луи.

Освен това съзнавах риска, който ще поема, ако реша да изследвам докрай Луи. Вече веднъж се бях опитала да науча нещо повече за Давид, да сваля една по една луковите люспи на миналия му живот. И всеки път това ме бе карало да плача, а не да се възхищавам.

Ето защо обещах пред себе си да не си съставям окончателно мнение за по-възрастния от братята Барле, докато не съм научила всичко за неговото минало и не съм изяснила подробно връзката му с неговия брат и с покойната Орор. След като бях нейна двойница, значи имах известни права, нали? Ето защо смятах да се превърна в археолог на нейната история. На тяхната обща история.

Не можеше и да става въпрос за нашия брак, преди да изровя всички останки на това толкова обременено минало, преди да извадя на светло всяко превърнало се във вкаменелост чувство, всеки скелет на тяхната любов и омраза. Мой ред беше да поставям условията.

Опитвах се да убедя себе си, че у мен няма и следа от чувство на реванш. Не издигах препятствия само за да накарам мъжа, когото обичам, да се блъска в тях. Искаше ми се разследването, което се канех да започна (това си беше истинско разследване, предвид множеството проучвания, които предстоеше да направя), да донесе избавление за всички. Не се съмнявах, че един ден Луи щеше да ми бъде признателен. Щеше да се убеди, че това разголване няма за цел да го унижи, а да направи душата му толкова достъпна, колкото бяха сърцето и тялото му.

След като веднъж бях взела решение, вече нищо не ме задържаше тук, затворена в това тясно пространство, изпълнено с тревога и несигурност. Очакваше ме Сен Мало с неговия свеж, пречистващ вятър, Сен Мало с неговите добре пазени тайни. Не ми бе необходимо много време, за да открия в Интернет къде трябва да търся решението на загадката, съдържаща се в акта за раждане на Давид: „Сен Серван, Община Сен Мало“. От 1967 година малкото селище Сен Серван, известно с разкошните си буржоазни вили, с кулата Солидор и останките от римската крепост Алет, бе присъединено към по-големия и прочут Сен Мало. Разположено бе на скалист нос, от който се откриваше прекрасна гледка към залива и към укрепленията на града. Въпреки че от този момент нататък Сен Серван бе обикновен квартал, вероятно по навик през следващите няколко години ражданията са били вписвани все още в неговия регистър. Това се отнасяше и за 1969-а и 1970 година, доказателство за което бе копието от акта за раждане на Давид пред очите ми.

Някой тихо почука на вратата и ме откъсна от мислите и приготовленията, които се свеждаха до това да натъпча в меката пътна чанта най-необходимото за кратък престой на брега на морето. Моят първи посетител! Вероятно бе някой досадник, пласьор по домовете или съсед, но въпреки това се развълнувах и с разтуптяно сърце отидох да отворя. Когато в дома на мама в Нантер чукаха по този начин, мама обикновено изразяваше гласно учудването си по един и същи начин: „Кой ли непознат ни безпокои в осем без петнайсет?“. Намекваше за телевизионно предаване отпреди моето раждане, по време на което двама не особено прочути участници се опитват да отгатнат самоличността на други двама, още по-малко прочути гости, маскирани като герои от романи или филми. Популярна навремето игра, по която тя се увличала. Много по-късно разбрах на какво се дължи това нейно увлечение: при всяко разкриване се е надявала, че някой от тях ще бъде един от любимите й актьори.

По някаква случайност моят посетител през онази вечер се появи точно петнайсет минути преди двайсет часа:

– Ще ми позволиш ли да вляза?

Тонът му бе много по-неуверен и държанието му като цяло, увисналите рамене, наведената глава показваха безпомощност и вътрешен смут, каквито никога преди не бях виждала у него. Повече от всякога се нуждаеше от бастуна, за да пази равновесие. Обърнах внимание на дръжката, която представляваше глава на горгона, чиито коси се спускаха като лъскави струи по тъмното дърво.

– Какво... – едва успях да промълвя аз със зареян зад гърба му поглед. – Кой ти даде този адрес?

Само преди няколко минути бях приключила разговора по телефона със София. Трудно можех да повярвам, че тя ме е издала.

– Нотариусът Вюрман. Не точно той, а неговата секретарка.

Спомних си младата блондинка с вдигнати на кок коси над нежната шия.

Вероятно Луи бе отишъл на място, за да заложи за пореден път на своя чар. В резултат на това без съмнение тя бе споделила с него моите планове за покупка на жилище.

– И знаеш ли кое е най-забавното? Казва се Клер. Клер Льоклер^3. И е секретарка на нотариус. Какво съвпадение! Животът предлага какви ли не игри на думи.

3 На френски Claire Leclerc се римува с clerc (секретар) и notaire (нотариус). – Б. пр.

– Мама пък работеше с една счетоводителка на име Полет Поньон^4.

4 Pognon означава „мангизи“. – Б. пр.

– Наистина ли?

– Абсолютно.

Тази шега, колкото и плитка да беше, разсея напрежението между нас и почти осезаемото ни смущение.

Той прихна, сетне изведнъж стана сериозен, какъвто го бях видяла първоначално, а по лицето му премина сянка, като морска мъгла по време на буря, която размива контурите на пейзажа.

– Хайде, влизай – поканих го накрая аз.

Той пристъпи напред и спря в средата на единствената стая, като огледа околното, все още полупразно пространство. Би могъл поне от любезност да направи някакъв комплимент, нещо като „много приятно“, „много кокетно“ или „тъкмо като за теб“, но се въздържа от всякакви коментари, а аз се сдържах и не зададох безбройните въпроси, които напираха в мен.

Вече знаех, че сама трябва да намеря отговорите, сама да разкрия тайните около неговата личност, при това без той да разбере. Нямаше смисъл да го призовавам към откровеност. Сега единственият начин да се сближа с него бе да се гмурна в миналото му като в бурен океан, осеян с разнопосочни течения, които постоянно изместваха линията на хоризонта. Това бе начинанието, с което сега имах намерение да се захвана. Неговите думи, колкото и нежни, красиви и искрени да изглеждаха, щяха да бъдат като измамни вещи, като пробити спасителни жилетки, които постоянно щяха да потъват под мен.

Ето защо не му споменах за видеозаписите в сутерена, нито за блога или дори за Саломе и изпълненията му с нея, които бях изгледала. Най-малко от всичко пък за основния предмет на моето издирване, особено след лъжата, която бях чула от него: седемте месеца, които деляха неговото раждане от това на Давид. Защо да го карам да говори и по този начин да го принуждавам да се опитва да ме измами за пореден път в момент, когато пред мен бе неговото тяло, единствената осезаема истина, излъчвайки нежна топлина, в която жадувах да изгоря.

До момента, когато към полунощ той си тръгна, не разменихме повече нито дума. Този път случилото се между нас не бе игра, а израз на необходимост. Всеки от нас болезнено чувстваше липсата на другия и най-малкият упрек би потиснал порива на изострените ни сетива. Кой би предпочел да засити своята жажда за искреност пред възможността да пие направо от мътния извор на насладите?

Придърпах го към току-що купеното легло и започнах да го събличам. Той не се възпротиви, удивително покорен, след като досега неизменно бе налагал волята си над нашите желания.

Когато членът му оживя между устните ми, дълъг, твърд, влажен от нетърпение, аз легнах по корем и му предложих неговата любима поза, покорна, смазана под тежестта му, с извити бедра, които очакваха той да ги разтвори с гальовните си ръце и да изстиска сока между тях. Ала докато главичката на пениса му с обичайната трескавост си пробиваше път сред гъстата растителност, скриваща вулвата ми, аз бях обзета от странно вдъхновение. Всеки път бях отлагала този момент, следвайки ту естествената си сдържаност, ту дирейки насладата, която постигахме чрез други способи, като в края на краищата той се превръщаше в далечна цел, във върховна награда за него, а и за мен.

За да разсея всякакво колебание относно намеренията си, навлажних с устни показалеца си, протегнах ръка назад и го вкарах в непокорното, напрегнато отверстие. Отначало само върха, а след това целия пръст. При всяко движение навътре повдигах задник, сякаш невидим ремък минаваше под хълбоците ми и ме придърпваше нагоре. Луи стоеше неподвижно, прехласнат от неочакваната за него гледка.

Повторих същото със средния пръст, който беше по-дебел и дълъг. Ала нищо не можеше да се сравни с неописуемата вълна блаженство, съпроводена с болка, когато усетих в себе си неговия член. Отначало главичката си проби път, борейки се със съпротивата на сфинктера, а не след дълго го поех целия като змия, която поглъща плячката си. Първоначалното разкъсващо чувство отстъпи място на усещането, че съм пълна отвътре като натъпкана с бельо торба. Сега разбирах вулгарните изрази, които мъжете използват, за да назоват тази рядка прелест и ужаса, която тя предизвиква у жените. На няколко пъти едва не отхвърлих неумолимото копие, което ме пронизваше. Ала сега вече той се бе отпуснал върху мен с цялата си тежест и нямах никаква възможност да му се изплъзна.

Все пак той изчака няколко минути, преди да продължи сладостното изтезание, с бавно и предпазливо постъпателно движение, очевидно стараейки се по-скоро да ме очарова, отколкото да ме измъчва. Едва си поемах дъх. Долната половина на тялото ми бе като заредена с експлозив, който всеки момент ще избухне, без да мога да определя дали този взрив ще ми бъде приятен. Тогава, сякаш доловил колебанието ми, той хвана ръката ми и я пъхна под корема. Повелята беше напълно ясна. Започнах със съвсем леко докосване, но тъй като членът му бе потънал в тясното отверстие, реших, че трябва да се заема с основното. Докато той бе някъде в дълбините, аз се посветих на най-важното. Никога преди не бях усещала с пръсти клитора си толкова твърд и еластичен. Той се противеше, отскачаше при всеки натиск, удивителна оргазмена топчица от каучук, която откликваше на случващото се зад него.

Не съм сигурна дали съм извикала, когато той се изпразни в мен, когато гъстата гореща лава бликна във вътрешностите ми и ме ужили като насекомо. Дали произнесох името му? Или пък, зашеметена и признателна, съм простенала моето собствено име?

13.

30 май 2010 година

Едва впоследствие осъзнах ползата от моята капитулация. Както и да постъпя, каквито и свързани с него разкрития да направя в бъдеще, не исках Луи да ме възприеме като враг. Предлагайки му моето последно укрепление, позволявайки му да обладае мястото, където никой преди него не бе прониквал, аз опровергавах предварително всеки негов упрек. След като се отдавах изцяло на желанията му, нима не бе в реда на нещата и той от своя страна да разкрие пред мен всички ъгълчета на своята личност? Нима върху везните на компромиса красивите ми бедра не тежаха поне толкова, колкото сумата на неговите тайни?

За разлика от метрото, високоскоростният влак не предразполага към мечтания. Още в първите минути содомитските ми спомени се изпариха и аз изпаднах в полусънно състояние, докато композицията се носеше вихрено в нощта. В последния момент бях успяла да взема от гара Монпарнас влака за Бретан, където се надявах да открия отговорите на толкова мои въпроси. А може би щях да стигна и до окончателно решение.

Естествено, не бях споменала пред Луи за това мое пътуване. Не бях предупредила и София, а още по-малко Фред или Ребека. Не исках да чувам предупрежденията им, тревогите и мрачните им предсказания. Трябваше да запазя ума си бистър и свободен, а не да го размътвам с приятелски съвети и противоречиви напътствия.

След двучасова дрямка, прекъсвана от звън и детски крясъци, влакът спря за няколко минути на гара Рен, където слязоха две трети от пътниците. После продължи малко по-бавно и с повече поклащане, тъй като релсовият път бе по-стар. Оживлението около мен, постоянното местене на багажи окончателно ме извадиха от вцепенението. Не след дълго бях съвсем будна. Сега във вагона цареше спокойствие, нарушавано на моменти от остро изскърцване.

Бяхме останали само неколцина, излегнати върху седалките с теменужен цвят, и аз използвах момента, за да отида до тоалетната, която до този момент постоянно бе заета. Докато свалях слиповете, неволно погледнах отражението си в огледалото. Бях си същата, както преди една година, и същевременно толкова различна. Бих могла да се закълна например, че гърдите ми са понатежали. Дали трябваше да отдам тази промяна на възрастта, или пък на постоянното внимание, което им бе отделял Луи, смучейки зърната им като кърмаче?

Макар да не бях отслабнала, лицето ми бе станало някак по-фино, с по-ясни и изразителни контури. В него личеше повече характер, сякаш по силата на особен миметизъм, свързващ влюбените, то бе възприело някои черти от Луи. Запитах се дали в замяна не бях предала на него част от моята закръгленост и младост...

Една последна подробност привлече вниманието ми и макар да се постарах да не я разглеждам като поредно доказателство за разпадането на нашата двойка, бях доста смутена: три седмици след като Стефан направи моята татуировка, тя започна да се губи под окосмяването, което, макар оскъдно, бе достатъчно да покрие венериното ми хълмче. Нямаше да мине много време и подобно на горско животинче, сгушено под гъстия листак, рисунката щеше да стане невидима. Щеше да остане единствено споменът за този вълшебен знак за нашата любов.

Тези впечатления, прибавени към случилото се предишната нощ, ме накараха веднага да грабна перото. Или по-скоро да се заема с клавиатурата на мобилния телефон, в постоянна връзка с моя ноутбук, чиято памет щеше да съхрани предназначените само за мен размисли.

Вече нямаше да се боя от пиратско проникване до моите записки, нито от неправомерното им публикуване. Да, именно сред приспивното люшкане на този вагон се роди моят нов проект. След като трябваше да намеря отдушник на моите съмнения и тревоги, а бележникът „Десет-пъти-дневно“ бе мъртъв от момента, когато Луи го бе обсебил, реших да напиша книга или по-скоро мемоари. Във всеки случай да оставя след себе си някаква писмена следа. Тъкмо на това внезапно обзело ме желание дължите страниците, които четете в този момент.

Що се отнася до сюжета, предчувствах, че той ще ме отведе към неизследвани територии, ще се превърне в тази история, в моята история, в историята на една жена, която използва своето тяло, за да изтръгва тайните на мъжете, които я обладават. Или как сексът се превръща в еликсир на истината, във вълшебен проявител.

Написах първите думи, после първите редове, а не след дълго и първата страница, докато през това време влакът приближаваше крайбрежието: Никога не съм принадлежала към категорията жени, които твърдят, че всички хотелски стаи си приличат. Че не са нищо повече от анонимно пространство, без собствен облик. Обикновени хладни помещения с еднакво обзавеждане, предоставящи стандартни удобства от днес до утре.

За мой късмет в Сен Мало от небето се процеждаше навяващ печал дъждец, а фестивалът „Забележителни пътешественици“, събиращ всяка година писатели, авантюристи и кинодейци от целия свят, бе приключил преди няколко дни. Именно благодарение на съчетанието от тези два фактора, още щом напуснах гарата, успях да си намеря стая в чисто нов хотел, при това с изглед към морето. Докато минавах покрай кея, за пореден път можах да се убедя в животворното действие на този край, където всеки полъх носи мощен мирис на водорасли.

Просторната стая във формата на Г бе обзаведена пестеливо в лаунжд стил, който влизаше в противоречие с твърденията ми от първата глава на моя разказ. Човек едва ли би могъл да си представи нещо по-безлично от това помещение, на което трудно бих могла да припиша какъвто и да било спомен. Но това нямаше значение. Чувствах се капнала. Веднага щом се пъхнах под плътната завивка, потънах в дълбок сън, продължил чак до сутринта и осеян с видения и спомени за друга една стая. Така отново се озовах в първа стая, видях всяка от любимите ни пози, сякаш прелиствах страница по страница въображаема „Кама Сутра“. Веднъж достигнах оргазъм, докато бях на колене, друг път се бяхме слели в безконечно 69, като всеки от нас довеждаше другия на крачка от върха, а след това внезапно прекратяваше ласките, сякаш за да удължи изтезанието още няколко секунди.

След тази поредица от нощни миражи се събудих подмокрена и разтърсвана от спазми на незадоволено желание.

– Добро утро, госпожице, какво ще желаете, чай или кафе?

Над масата за закуска се бе навела млада жена с безизразна усмивка и празен заешки поглед. Изглеждаше така, сякаш времето бе спряло в очакване на моя отговор.

– Чай, ако обичате.

– Имате късмет. Днес времето е хубаво.

Игриви слънчеви лъчи очертаваха тънкия й силует. А що се отнася до късмета... Трудно ми бе да споделя нейния оптимизъм.

– Да... – съгласих се аз без особен възторг.

– За пръв път ли идвате в Сен Мало?

За нещастие, бях попаднала на служителка от хотелската верига, която следваше буквално предписанията за обслужване на клиентите и явно по време на обучението бе научила наизуст формулата ДДС: Д(обър ден), Д(обре дошли), С (какво мога да ви бъда полезна?).

– Не. Родителите ми са от този край – излъгах, без да й позволя да продължи с добре научения урок. – Знаете ли в колко часа отварят кметството?

– О, да. През работен ден в осем и половина.

Очевидно не бе подготвена да попадне на туристка, която се интересува преди всичко от местната управа, и затова най-накрая ме остави на мира. Завърна се с тежък метален чайник, от който се издигаше пара, и този път мълчаливо напълни чашата ми с гореща вода.

Поне бе добре осведомена, защото точно в осем и трийсет влязох във внушителния двор на кметството, разположено в ренесансов дворец по средата на укрепения град.

– Вие по какъв въпрос?

Служителката в отдела „Гражданско състояние“ бе същински негатив на сервитьорката в хотела: съсухрена стара брюнетка, точно толкова начумерена, колкото другата бе приветлива. Тук не можех да се надявам на формули на любезност от типа ДДС. Нищо повече от въпрос, зададен с рязък тон и презрителен поглед над увисналите на носа бифокални очила.

– Добър ден... Бих искала да потвърдите дали този документ съответства на оригинала.

– Какво е това? – запита тя с гримаса на отвращение.

– Копие от акт за раждане.

– Не е вашият, нали? – посочи името тя, обзета от подозрение.

Давид Барле: не можеше до такава степен да е късогледа, та да ми припише подобно име.

– Не, това е моят бъдещ съпруг.

– Хм... А имате ли някакво доказателство? Семейна книжка?

– Не. Но мога да ви представя нашия брачен договор.

Добре че се бях сетила да взема със себе си всички документи, с които разполагах, дори онези, които по принцип не би трябвало да ми потрябват. Тя хвърли поглед към страницата с подписите, където фигурираше и моят подправен подпис, след което изчезна без всякакъв коментар, но явно удовлетворена. Завърна се след няколко минути, влачейки крака, прегърбена от десетилетията, прекарани сред купищата скучни книжа.

– Съответства.

– Изцяло ли? Включително родителите на...

– Вече ви казах, че съответства – прекъсна ме тя, сякаш отряза въпроса ми с нож за хартия. – Да не би да има хиляда начина да съответства?

В никакъв случай не биваше да ядосвам канцеларска мишка от нейната порода.

– Благодаря, много сте любезна – дарих я аз с приветлива усмивка.

Престорих се, че си тръгвам, след което се върнах пред гишето.

– Не бих желала да злоупотребявам с търпението ви...

– Какво има още? – изджавка тя.

В този ранен час бях единствената посетителка в приемния салон на кметството. Така че моето присъствие не пречеше на никого, освен на нея и на желанието й да подремне върху камарата документи.

– Нали при вас са и смъртните актове?

– Да.

– Бихте ли могли да проверите едно име?

– Кое име?

– Делбар.

– Роднина ли ви е?

– Не... – признах аз, след като не ми хрумна никаква лъжа. – Това е майката на бившата жена на моя съпруг.

Тя ме изгледа накриво и сякаш неразбиращо. Макар молбата ми да бе странна и лишена от всякакво основание, видях, че е готова да изпълни всяко мое желание, само и само час по-скоро да се отърве от мен.

– Знаете ли собственото й име?

– Съжалявам... – поклатих глава аз.

Тя затрака с все сили върху клавиатурата, сетне замря с увиснали във въздуха подпухнали пръсти:

– Имате ли поне представа кога е починала?

– Някъде от началото на седемдесетте години до днес.

– В такъв случай... – промърмори през зъби тя.

Прерових паметта си, за да открия някаква подробност, съхранила се след предишното ми посещение, която би могла да улесни задачата й. Единственото, което се сетих:

– Делбар е може би фамилията й по мъж.

– А моминското й име?

– Нямам представа. Но нейният съпруг се е казвал Жан-Франсоа. Ако не се лъжа, е починал през 2005 година.

– Жан-Франсоа Делбар? Нотариусът? – вдигна любопитно вежди тя.

– Да.

Нищо чудно, че в малък провинциален град като този служителите в кметството да познават видна личност от местен мащаб. След като още известно време чука по изтърканата клавиатура, тя произнесе безизразно:

– Намирам една Флоранс Делбар, по баща Монрозие, омъжена през 1965 година.

– Това е тя! – възкликнах аз с донякъде прекомерно въодушевление.

– Само че според моя регистър... тя все още е жива.

Каза това, сякаш подобно откритие щеше да ме разочарова. А в действителност това бе най-важното сведение, до което се бях добрала по време на моите проучвания. Най-сетне ключов свидетел на младостта на Давид, Луи и Орор! Най-сетне техен близък, избягнал смъртта...

Не исках да злоупотребявам с търпението й, затова не я запитах дали разполага с актуален адрес на въпросното лице. Ала „така или иначе“ съдбата бе на моя страна, защото името на Флоранс присъстваше в телефонния указател, който прегледах с помощта на един от компютрите във фоайето на кметството.

„Алеята на липите“ бе малка уличка без изход и без особено очарование във вилната зона Параме, разположена на около два километра източно от центъра на Сен Мало. Тъй като се очертаваше времето да бъде хубаво, въпреки северния вятър реших да отида там пеша по пътя покрай плажа Сийон. Дори в слънчев ден като този ориентираният на север бряг бе предоставен на волята на студените въздушни течения, които носеха през лятото прохлада, а през останалата част от годината мраз.

Пътем с наслада наблюдавах изменчивия цвят на морето, който в зависимост от разстоянието до брега и светлината варираше от почти прозрачно изумрудено зелено до метално сиво.

На номер седем зърнах малка къща, която с гранитните си каменни стени и сивия плочест покрив по нищо не се отличаваше от съседните. В продължение на две минути упорито натисках звънеца без резултат и без да усетя някакво движение вътре. Ето защо опитах късмета си на номер пет, откъдето най-сетне се показа дребничка жена с престилка и ролки на главата.

– Добър ден, госпожо – поздравих я аз, отправяйки към нея най-приветливата си усмивка.

– Вие ли сте госпожицата от дружеството?

– Не. Търся вашата съседка госпожа Делбар. Само че, изглежда, не си е у дома...

– Никак не е чудно. Много рядко я виждаме.

Очевидно окуражена от този първи контакт, тя слезе по стъпалата и се приближи до желязната ограда, за да ме огледа по-добре. Върху лицето й се изписа удивление и тя любопитно присви очи.

– Вие май сте й роднина? Да не сте нейната племенница?

– Да – блъфирах аз.

– Не я ли предупредихте, че ще идвате?

– Не... Минавам случайно.

– Нямате късмет. Тя почти не излиза от вкъщи... Освен когато отива да навести своя мъж в Рокабей, разбира се.

Вече бях посещавала гробището и знаех къде се намира гробницата на семейство Делбар, така че разбрах какво има предвид.

Благодарих й най-сърдечно и побързах да си тръгна, преди да ме е отрупала на свой ред с въпроси. Отправих се към Рокабей този път по вътрешните широки улици с вили от двете страни, строени в началото на миналия век, на завет от най-силните пориви на морските ветрове. В синьото небе над мен малки облачета бягаха със скоростта на падащи звезди.

Пред будката на входа видях гробаря, четирийсетгодишен мъж с огромни гъсти бакенбарди, с ръце, облегнати върху дръжките на оранжева количка. Дадох му знак с ръка и той веднага се приближи.

– С какво мога да ви бъда полезен, млада госпожице?

Очевидно не ме позна, но от предишното ми идване заедно със София бе минало повече от година.

– Знаете ли дали тук има гробница на фамилия Барле?

– Барле? Като тогова, дето го показват напоследък по телевизията?

Помислих си, че нарочно подчертава грубия си селски говор.

– Точно така – потвърдих аз.

– Я да видим...

При тези думи той извади от вътрешния джоб на изцапаната с пръст винтяга окъсан тефтер и несръчно започна да го прелиства, като непрекъснато плюнчеше пръст.

– А, ето... Барле. Парцел Е 17. Ей натам – насочи той наляво мръсния си показалец. – Да дойда с вас, ако искате.

Дари ме с усмивка, която откри два реда проядени зъби, след което с тежка крачка ме поведе сред лабиринта от пресичащите се под прав ъгъл алеи, тикайки пред себе си количката. Същински Харон, който никога не се разделя със своята лодка. Ала въпреки постоянното общуване с мъртвите той ни най-малко не бе скъсал с живите. Въодушевлението, с което той се зае да ми бъде водач, показваше спонтанната му привързаност към всичко, което носи в себе си частица живот. Видях го как с младежка пъргавина внимателно заобиколи гърчещия се в калта дъждовен червей, който инак лесно би могъл да премаже под тежките си гумени ботуши, и си помислих, че често му се налага да прави крачка встрани, като се има предвид, че това място гъмжи от пълзящи твари.

– Андре и Ортанс Барле – обяви тържествено той, като посочи скромен на вид гроб, но чийто златен надпис не оставяше никакво съмнение относно ранга на неговите обитатели.

– Само двамата ли са?

Мъжът отново запрелиства съсредоточено тефтера, а сетне вдигна към мен поглед на старо куче.

– Май че да... Изглежда, не ще да са тукашни. Обикновено при нас концесиите са за няколко поколения от една фамилия.

Вярно бе, че семейство Барле бяха избрали Сен Мало за лятна резиденция едва след като богатството им бе позволило това. Според обясненията на Арман, които още помнех, родният им край бе на юг, в околностите на Нант.

Върху надгробния камък бяха отбелязани само годините на раждането и смъртта, но не и месецът и денят. Въпреки това ми направи впечатление, че и двамата съпрузи Барле бяха починали през 1990 година.

– Не разполагате ли с точната дата на смъртта им?

– Хм... Имам я. По изключение.

– Защо?

– Защото и двамата са починали в един ден. На 6 юли 1990 година.

– Сигурен ли сте?

– Освен ако дамичките от кметството не са ми разправяли врели-некипели.

– От „Гражданско състояние“ ли?

– Оттам. Само че не виждам защо ще се шегуват с такива работи.

За момент си спомних лукавата физиономия на жената, с която бях разговаряла сутринта, и лесно си представих как се гаври с наивник като него.

Ако пък бе казала истината, очевидно причината за смъртта на двамата бе една, при това по всяка вероятност свързана с трагичен инцидент. Спомних си, че Арман бе проявил прекалена уклончивост около обстоятелствата, при които Андре и Ортанс си бяха отишли от този свят. Отбелязах също така, че това се бе случило само десетина месеца след смъртта на Орор. Дали между двата епизода имаше някаква връзка? Или през онази година сляпата съдба се бе стоварила върху главите на Давид и Луи?

– Сигурно това е точната дата – успокоих го аз. – А не знаете ли как са изгубили живота си?

– Е, не... По онова време съм бил на осемнайсет години и такива работи не са ме интересували.

Погледът му се плъзна по задника ми, стегнат в простите джинси, сякаш да покаже какво го е вълнувало тогава и че дори сега не е напълно безразличен към мен. Ала стори това с такова трогателно простодушие, че аз изобщо не се разсърдих.

Откакто Луи бе обхванал голото ми тяло първо с очи, а след това с ръце, се бях сдобила с повече усет към вниманието на мъжете. Влеченето на Луи по мен сякаш бе открило пътя на техните сподавени желания. Липсата на отговор от моя страна ни най-малко не ги охлаждаше и аз постепенно започвах да свиквам, донякъде подразнена, донякъде поласкана. При това моята увереност във въздействието ми над тях си беше почти същата, както по времето, когато си въобразявах, че никой не ми обръща внимание.

Мобилният телефон започна да вибрира в чантата ми и сложи край на тези мои размисли. Сякаш нарочно съобщението бе от Луи. Ала вместо признания и благодарност за онова, с което го бях дарила предишната вечер, получих следното практическо указание:

Ел & Луи

Login: elleetlouis

Парола: hoteldescharmes

В замяна на любовното признание той ми предоставяше възможност на свой ред да публикувам в блога. Нима си въобразяваше, че това може да представлява за мен някакъв интерес?

Освен похотливия гробар и мен, наоколо нямаше жива душа. Нищо чудно в този ранен час и през работен ден. Ето защо дребничката фигура в жълт дъждобран, която се появи сред редиците надгробни камъни, веднага привлече вниманието ми.

– Тъй... Ако вече не ви трябвам, ще ви оставя – обади се някак разочаровано моят водач.

– Да... Разбира се. Много ви благодаря.

– Приятен ден!

След като за последен път ме дари с нащърбена усмивка, той се отправи към портала, тикайки количката, и не след дълго се изгуби сред сивия мрамор на паметниците.

Жълтият дъждобран продължи да се движи, докато в един момент се спря, доколкото можех да преценя, там, където се намираше гробницата на семейство Делбар. Приближих се и постепенно различих във фигурата с качулка дребна русокоса жена, минала шейсетте. Вероятно тя също ме бе забелязала, защото вдигна плахо очи и продължи забързано по алеите.

– Госпожо! Госпожо, ако обичате!

Канех се отново да я повикам, но тя ускори крачка и съвсем заприлича на уплашено птиче. Ясно видях как, без да се обръща, махна с ръка в знак да я оставя на мира, сякаш искаше да се отърве от досадно насекомо или от неприятна гледка.

– Госпожо Делбар?

14.

30 май 2010 година

Поставете се за момент на нейно място: дъщеря ви, починала преди повече от двайсет години, ненадейно се появява в гробището, където са положени тленните й останки! И този призрак не е разложен, прояден от времето и червеите, дори не е остарял, а напротив, съхранил е изящните младежки черти, които помните от времето преди смъртта й. Съвършено привидение, осезаемо и реално като оригинала, което говори и ви преследва, когато се опитате да избягате от него. Привидение, което притежава всички качества на живите. Бях нещо много повече от ектоплазма: бях двойница на дъщеря й!

– Госпожо Делбар... Бих искала да ви кажа две думи.

Късокрака и трътлеста, жената с жълтия дъждобран не можеше да върви много бързо. Скоро я настигнах и я хванах за ръката в опит да я задържа.

– Оставете ме!

– Нали вие сте Флоранс Делбар?

– Че какво ви засяга това? – сопна се тя.

След като не отрече, значи бях права.

Тя се дръпна, но не толкова силно, че да се отскубне. Обърна се към мен и най-после можах да я разгледам. На пръв поглед нямаше нищо общо с дъщеря си и следователно с мен. Беше ниска, пълна и червендалеста, а лицето й бе сплеснато и имаше формата на топка за ръгби. Късата прическа на острите й руси коси изобщо не й подхождаше, защото още повече подчертаваше подпухналите й черти.

– Вие не знаете коя съм. Но знаете на кого приличам, нали?

Пуснах ръката й, убедена, че вече няма да се опита да избяга, тъй като у нея любопитството взе връх над страха. Предизвикателството ми постигна ефект, но тя продължаваше да мълчи, а само ме гледаше с широко отворени от изумление очи, зачервени от сдържаните сълзи.

– Орор е мъртва – промълви накрая тя, сякаш за да убеди сама себе си.

– Зная това. И не съм дошла, за да ви плаша...

– А в такъв случай защо сте тук? Коя сте вие?

Стоеше нащрек, но ми бе ясно, че първата бариера от недоверие е преодоляна. Ако не исках да припадне пред мен, трябваше веднага да прехвърля разговора върху позната почва и да й дам няколко опорни точки:

– Казвам се Анабел. Анабел Лоран. Преди малко повече от година се запознах с братята Барле. По-скоро откри ме единият от тях. Смятам, че разбирате защо...

Макар че продължаваше да мълчи, очите примигнаха недоверчиво, но все пак в знак на съгласие.

– За малко да се омъжа за Давид. Сега съм на път да приема предложението за брак на Луи. Но преди това... Бих искала да ви задам няколко въпроса. Няма да ви бавя. Обещавам.

Тя обърна поглед към алеите в съседство, сякаш диреше пътя за бягство, който като по чудо щеше да се открие пред нея и тя ще успее да ми се изплъзне, неуловима като заека на Алиса. Накрая се примири и разтегна устни в пресилена усмивка:

– Добре... Само няколко минути...

Авеню „Мока“ изобщо не заслужаваше името си, защото в близост не се виждаше нито едно кафене, бар или бирария. По предложение на Флоранс Делбар изминахме триста-четиристотин метра по посока на гарата и стигнахме до „Рьоле“, скромно кафене с масленозелен навес и реклама на неизвестна марка бира на фасадата.

Седнахме, поръчахме кафе и доста време не продумахме. Флоранс Делбар сякаш все още заемаше отбранителна позиция и диреше и най-малкия предлог да избяга. Чувствах, че и най-незначителният жест, най-беглото засягане на болезнената за нея тема ще я накара да се затвори в черупката си и тогава нямаше да постигна нищо. Трябваше да претеглям всяка своя дума, но също така да успея да я спечеля, да прибягвам до заобикалки, а не да я атакувам фронтално... Ето защо, след като отпих една гореща глътка, най-сетне събрах кураж и започнах:

– Не прилича много на вас...

– Моля?

Думите ми сякаш я пробудиха от сън.

– Орор и вие... Между вас няма голяма физическа прилика.

– Вярно – съгласи се тя неохотно, сякаш преживяваше болезнено този факт.

Веднага се постарах да смекча недотам сполучливото начало.

– Може би е приличала повече на вашия съпруг?

– Не... И на него не.

Подобно признание предполагаше продължение, но ми беше ясно, че ако я подканя, тя ще ме отреже, без да ми даде втори шанс.

Слънцето, което за момент се бе скрило зад облаците, отново се показа и огря нашата маса, разположена досами прозореца. Под лъчите му очите й ми се сториха необичайно блестящи. Очевидно все още не бе преглътнала сълзите си, както си бях въобразявала. Всеки момент можеха да рукнат и да ме лишат от възможността да чуя от нея онова, на което се надявах.

– Понякога приликата се проявява през поколение. Аз например...

– В случая с Орор поколението няма значение – прекъсна ме тя. – Ние я осиновихме.

Извади от чантичката си носна кърпа с бродерия от виолетки и дискретно като мишле избърса носа си.

Осиновена. Това бе единственото логично обяснение. Също както Давид е бил осиновен от семейство Барле поне според моите предположения.

Флоранс Делбар сякаш ми бе признателна, че не зададох въпросите, които напираха в мен, а я оставих да излее сърцето си свободно и по начина, който сама бе избрала. Моята роля се свеждаше да отпуша бутилката на спомените и сега бе неин ред да пълни чашата ми.

– Двамата с Жан-Франсоа не можехме да имаме деца. По онова време техниките ин витро все още не съществуваха.

Думите й ме накараха да си припомня документалния филм, който бях гледала по телевизията преди няколко месеца, посветен на Амандин, първото френско дете в епруветка, родено през осемдесетте години.

– Ако искахме на всяка цена дете... – добави тя – единственият начин беше да си осиновим.

– Все пак... Вероятно формалностите са били не толкова сложни като днес?

Тази си представя дължах на един стар плакат с изображения на чисти и приветливи сиропиталища, обитавани от грижливо сресани русокоси дечица, които кротко очакват бъдещите майки и татковци да ги отведат в някой потънал в зеленина домашен кът във френската провинция. Според мен такива са били осиновяванията по онова време.

– О, не, не си въобразявайте подобно нещо... Особено ако решите да осиновите във Франция дете в ранна възраст. Разрешението получихме бързо, само за няколко месеца... Ала ни трябваше три пъти повече време, за да открием дете, което отговаря на нашите желания. Намерението ни бе да осиновим дете до три години.

– На колко години беше Орор, когато вие я... срещнахте?

– На седем. От доста време бе изоставена в сиропиталището недалеч от Сен Мало.

– Никой ли преди вас не я бе избрал?

– Не. А само да я бяхте видели тогава... Беше толкова сладка!

Нямаше нищо по-лесно от това да си представя муцунката на малката Орор: достатъчно бе да си припомня моите детски снимки.

– И как си обяснявате това?

– Не мога да си го обясня. Както ви казах, повечето приемни родители търсят по-малки деца. Като минат две или тригодишна възраст, шансът за осиновяване намалява и си остават в продължение на години по сиропиталищата, без никой да им обърне внимание.

– Значи, е възможно преди това да е била в други приемни семейства?

– Случват се такива неща, разбира се... Но при нея не беше така. Инак в Сен Броладр щяха да ни съобщят.

Сен Броладр беше малката община, разположена между Канкал и Мон Сен Мишел, на трийсетина километра от Сен Мало, където по онова време се е намирало най-голямото сиропиталище в областта.

– И какво ви казаха за причините да се озове там?

– Откровено... почти нищо. По онова време според правилата самоличността на детето не се съобщаваше на новите родители, нито пък обстоятелствата, при които е останало сираче. Единственото, което научихме за Орор, бе, че се намира там от пет години. Осиновихме я, въпреки че беше твърде голяма според нашите критерии.

Пет години. Пет безкрайни години! Пет години в обща спалня, натрапено съжителство, липса на любов. Годините, които детските психиатри определят като решаващи за оформяне на личността и от чието протичане зависи какъв ще бъде човекът до края на живота си.

– Какво беше впечатлението ви, когато я видяхте за пръв път? Имам предвид от психологическа гледна точка. Не ви ли се стори объркана? Агресивна?

Чутото от Арман по неин адрес придобиваше ново значение: депресията на Орор, синдромът „Бордърлайн“, честите кризи...

– Няма такова нещо. Напротив, беше лесно за гледане момиченце. Винаги весело, отзивчиво. Същинско ангелче.

Подобен профил изобщо не съвпадаше с представата за изоставено от пет години сираче, нито пък с младата, психически разстроена жена, която двамата Барле ми бяха описали.

Дали Орор бе играла театър пред новите си родители, за да не бъде отхвърлена за пореден път? Или пък много години след това някакво събитие бе пробудило у нея старите травми? Може би срещата с Давид и Луи, а след това конфликтът между тях, който неволно бе разпалила отново, бяха станали причина тя да стигне до крайности?

Наближаваше обяд. Това се чувстваше по миризмата, която нахлуваше в салона откъм кухнята, дафинов лист и печено месо, а също така по цвета на напитките в чашите. Група работници от строежа на медиатека, точно срещу гарата, влязоха шумно и изпълниха пространството със смехове.

– Хей, Зе – провикна се някакъв мъж със силен португалски акцент, – коя беше твоята жена?

В заведението ние двете бяхме единствени жени и Флоранс Делбар внезапно се изчерви като божур.

– Беше ми казал, че предпочита русите, а!

Смеховете им станаха още по-силни, когато видяха как шегата им бе подействала на по-възрастната от нас.

Единият от зидарите, най-старият от групата, със сбръчкано лице и сиви слепоочия, може би същият този Зе, приближи до нас и кимна:

– Извинете, госпожи...

– Няма нищо – прекъснах го аз с пресилена усмивка.

– Имат нужда от разтоварване. Предишната седмица един човек загина на строежа.

Виждах, че тези обяснения не са достатъчни да успокоят моята събеседничка. Ако мъжът не бе застанал между нея и изхода, непременно щеше да се втурне навън.

– Загинал човек? – престорих се на заинтригувана аз.

– Един много стар господин. Към деветдесетгодишен, ако не и повече. Камионът даде заден ход, а шофьорът не го видя...

– О!... – възкликнах този път съвсем искрено аз. – Колко печално.

– Много печално. Затова им се ще да се поразтушат.

– Разбирам – съгласих се в опит приключа разговора.

Той посочи с пръст нашата маса.

– Кафетата са от мене.

– Не, няма нужда – възпротивих се аз.

– Напротив... Настоявам.

Той се завъртя на токове и през мен се мярна слабата му, почти мършава фигура, която неволно ми напомни друг мъж. Една от причините за въздействието, което оказваше Луи върху мен, бе, че постоянно го откривах навсякъде около мен ту за момент, ту като натрапчив образ у най-различни хора, подобно на маска, която минава от лице на лице. По този начин намирах утеха за липсата му.

Миражът продължи не повече от секунда и въпреки това успя да се превърне в цял сценарий. Видях се как ставам от мястото си и тръгвам след мъжа в изцапан с боя и цимент работен комбинезон. Той без колебание се отправи към мръсната мъжка тоалетна и влезе в единствената кабинка. Там се обърна към мен, отправи ми добре познатата усмивка на Луи и зачака с ръка върху ципа, готов да го отвори. Долепих се до него, сама направих това и припряно бръкнах дълбоко в широкия му панталон. Вече беше надървен и лесно измъкнах твърдия му член, който така рязко изскочи навън, че издутата и влажна главичка се оголи от само себе си. Острата му, почти лютива миризма веднага ме привлече към него. Също както в тоалетната на кафене „Антикер“, коленичих и поех между устните си виолетовата, подпухнала от желание плът.

Вече бях на път да вкарам в полуотворената си уста целия му пенис, когато той рязко отблъсна челото ми:

– Не така...

– Желая те! – простенах аз, давайки израз на горещата вълна, която се надигаше между краката ми.

– Ние също... Всички ние те желаем.

В този момент трима от приятелите му на свой ред се вмъкнаха в миниатюрното квадратно помещение и затвориха вратата. Всеки от тях държеше вирнатия си член в очакване техният началник да им даде знак. Мнимият Луи ме обърна към тях, като че бях някаква играчка, опря едната си ръка в гърба ми, прокара другата под корема ми и придърпа задника ми към себе си. Дори не успях да окажа съпротива, когато той вкара в мен члена си, който като бетонен стълб прониза вагината ми.

В същото време възкривият пенис на едрия чернокож работник потърси достъп до устата ми. Двамата мъже не координираха желанията си и въпреки това постигнаха някакъв ритъм, така че докато единият от тях извършваше движение напред, другият се отдръпваше и под действието на тези две бутала много скоро бях на път за избухна. Ала тъкмо в момента, когато бях пред прага на оргазма, двамата ме оставиха и отстъпиха място на другарите си, които веднага заеха свободните места в мен, които гладно ги поеха. Новите завоеватели бяха още по-дебели, по-твърди и с по-остра миризма от предишните. Дори не исках да зная колко дни, изпълнени с труд и пот, ги бяха докарали до това състояние. Самата аз ги миех в себе си.

Сякаш чух двойникът на Луи да ги подканя:

– Хайде, момчета! Разкатайте я!

Това подканяне предизвика още по-варварско нашествие в моите два телесни отвора, които бездруго пламтяха и отделяха сладникав сок.

Усетих как пенисите им почти едновременно се издуха още повече, а ръмженето на два гласа ми даде знак, че скоро ще свършат. И тъкмо тогава, сякаш изпълняващи категорична заповед от страна на техния началник, те се откъснаха от мен и обляха с горещи струи задника ми, устните и бузите, като към тях се присъединиха и другарите им, които приключиха мастурбирането с пъшкане на заситени животни.

Аз самата така и не стигнах до оргазъм, но бях достатъчно възбудена при мисълта за удоволствието, което им бях доставила...

Силуетът на бригадира, който се отдалечаваше в снопа светлина, идващ откъм вратата, внезапно ме върна към реалността. Как бях могла да изпадна в плен на подобно видение тъкмо в момента, когато жената пред мен споделя тъй важните за мен сведения?

Мъжът отиде до бара, посрещнат от колегите си като победител.

– Охо! Май че Зе си е сменил предпочитанията! – провикнаха се те, а през това време госпожа Делбар се надигна с намерение да ме остави на веселата им компания.

– Почакайте! – задържах я с ръка аз.

Тя замръзна за момент стъписана, но през това време успях да набера върху мобилния си онази снимка. Върху екрана се появи изображението на коледната елха, почти толкова ясно, колкото и оригиналът. Отчетливо се виждаше Давид като малък. Обърнах телефона към госпожа Делбар и тя го погледна безучастно.

– Познавате ли това момче?

Прорязаните й от венички очи проследиха погледа ми, сякаш се опитваха да отгатнат дали не й готвя някаква клопка.

– Това е Давид Барле – призна едва чуто тя.

– А кое е другото дете с издраскано лице?

Виждах как с всяка секунда губи самообладание.

– Не, аз... – вдигна вежди тя.

– Да не би да е вашата дъщеря?

– Не! – повиши глас госпожа Делбар, готова да преодолее слабата ми съпротива и да си тръгне. – Не виждам как биха могли да се окажат заедно на снимка отпреди сиропиталището!

Видях я как пребледня, изведнъж осъзнала какво неволно признание бе направила пред мен. Сама се бе издала в спонтанен порив веднъж завинаги да приключи с това. Водена от интуицията си, реших да стигна още по-далече:

– Искате да кажете, че са се познавали преди началото на любовната им история?

Чувствах, че е на път съвсем да рухне, и затова я накарах да седне. Тя се подчини без съпротива, а по румената й, по детски закръглена, като направена от порцелан буза се търкулна едра сълза.

– Запознали са се в Сен Броладр. Така е... – глухо промълви тя. – И двамата са сираци.

Това бе окончателното обяснение на неправдоподобната разлика във възрастта на двамата братя Барле. Това бе обяснението също така на необикновената, едва ли не болезнена привързаност на Давид към Орор, довела го дотам, че да предложи на нейната двойница онова щастие, което тя самата не бе успяла да вкуси.

– Искате да кажете, че заедно са прекарали детството си?

Тя кимна мълчаливо, очевидно потънала в неясни спомени.

– Знаете и колко време са живели заедно?

Всяка споделена година на подобно място, белязано от нищета и страдание, бе допринесла за укрепване на чувството, което ги свързва. Вече осъзнавах, че споделената болка ги е прилепила един към друг като сиамски близнаци.

Ала съсипаната Флоранс Делбар можа само да махне с ръка, след което се втурна навън, без този път да се опитам да я задържа. Беше очевидно, че няма да чуя вече нито една дума от нея. Тайната на снимката с коледната елха си оставаше непокътната.

15.

31 май 2010 година

Най-важният урок по журналистика не се научава по време на лекциите. Дори моят мустакат професор бе запазил по този въпрос виновно мълчание. А всъщност правилото е съвсем просто и може да бъде изразено с едно изречение: реалността не е на наша страна. По никакъв начин и при никакви обстоятелства.

Начинаещият журналист, изпълнен с мечти за репортажи и заглавия на първа страница, наивно вярва, че фактите представляват обширна градина, чиито зрели плодове сами ще паднат в ръцете му, за да се превърнат в статия. Това изобщо не е вярно. Истината се съпротивлява. Бунтува се, подиграва се с вас и непрекъснато се стреми да ви се изплъзне. Истината на терен, както се казва на професионален жаргон, е измамна фасада, съставена от поредица заблуждаващи паравани, всеки от които се издига пред вас като препятствие.

Препятствието, с което се сблъсках този ден, ми се стори непреодолимо:

– Сен Броладр?

Служителката от Отдела за медико-социални грижи в департамента Ил е Вилен от другата страна на линията едва не припадна.

– Това не е ли най-голямото сиропиталище в региона?

– Но това е било преди много време, госпожице... Закрито е преди повече от двайсет години!

Препятствие номер едно.

– А!... Но все пак архивът му е наличен?

– Да, при нас е, както и цялата документация относно осиновяванията в департамента.

– Разбирам. Възможно ли е да направя една справка?

– Зависи какво имате предвид... Архивът е при нас, в Рен.

– Издирвам документите за пребиваването на две деца, обитавали Сен Броладр през седемдесетте години.

– Това вашите родители ли са?

Постоянно забравях тази подробност: разликата във възрастта между мен и Луи и Давид често водеше до объркване. Дали трябваше да излъжа? Прецених, че в определен момент ще се наложи да докажа моята самоличност, и измамата щеше да се разкрие от само себе си.

– Не... Но единият от тях е мой девер.

– В такъв случай не мога да ви помогна. Освен ако не разполагате със съдебно постановление, разбира се.

Препятствие номер две.

Въздъхнах дълбоко, прецених ситуацията и продължих настъплението.

– Само един въпрос: какво е станало със сиропиталището?

– Имате предвид сградата ли?

– Да... Съществува ли още?

– Струва ми се, че е изоставена. Имаше няколко проекта да бъде преустроена в луксозен хотел, само че нито един от тях не бе реализиран и сега сградата се руши. Много жалко, защото е забележителна от архитектурна гледна точка...

Няколко справки в Интернет бяха достатъчни, за да науча, че пансионът „Сен Жозеф“, както го бяха нарекли сестрите от францисканския орден, е построен в началото на ХХ век в характерния за Нор Па дьо Кале стил. На няколко стари пощенски картички се виждаше величественият вътрешен двор и камбанарията, извисяваща се над главното здание.

След раздялата с Флоранс Делбар по-голямата част от следобеда прекарах в квартала Рокабей, като бродих из пустите улици, осмисляйки онова, което бях научила от приемната майка на Орор.

Разходката ми помогна не само да се поразсея, но и да изясня положението. На два пъти все пак се отбивах в близките бирарии, за да утоля жаждата си, а след това изядох две палачинки с масло. Междувременно прегледах в мобилния си телефон получените през деня съобщения.

Освен кода за достъп до блога, друг знак от Луи нямаше. Не ми бе ясно дали това означава, че спазва наложената от мен дистанция, или пък се възползва от нея, за да продължи с осъдителните си постъпки.

Преди да се завърна в хотела, приседнах на един огромен кнехт с формата на пенис, покрит с олющена черна боя. Унесох се, гледайки движението на крановете по кея Дюге-Труен, най-достъпната зона на търговското пристанище в Сен Мало. С контейнерите, подобни на гигантски кубчета за игра, всичко изглеждаше толкова просто. Те така чудесно се подреждаха – без изненади, без уловки.

Двойният сандвич, който си поръчах в стаята, не можеше да се сравни с приготвения от Изиам в „Шарм“, но благодарение на него постигнах чувството за ситост и спокойствието, от което сега се нуждаех. След благотворния душ се сгуших в пеньоара с миризма на чисто пране, захапах препечения хляб със сочна плънка и пуснах телевизора, като разсеяно проследих вечерните новини. Ала ето че поредното съобщение привлече вниманието ми и ме накара да се задавя. Кашляйки шумно, вперих очи във водещия:

„Неочаквано развитие в случая с галерията „Соваж-Барле“, при който, нека ви напомня, Луи Барле, по-големият брат на генералния директор на медийната група „Барле“, вече е в ръцете на правосъдието. Днес следобед прокуратурата на град Париж му отправи официално обвинение, което гласи: предлагане на материали с порнографско съдържание на малолетни и подбуждането им към неприст...“

Това обясняваше мълчанието на Луи. В този момент той трябваше да подготви защитата заедно със своя адвокат, проучвайки подробно материалите от разследването в търсене на слаби места.

„... затвор за Луи Барле е все по-вероятна хипотеза, след като стана ясно, че той има вече няколко присъди за ексхибиционизъм.“

Значи, случаят с колата, за който ми бе споменал Давид, не беше измислица и присъстваше в съдебното му досие. Не виждах нищо романтично във факта, че моят бъдещ съпруг е обект на съдебно преследване. Не бях от жените, които въздишат по лоши момчета.

Отпих голяма глътка газирана вода в опит да прочистя гърлото си.

„Ала според новинарския сайт „Медиатак“ най-утежняващите обстоятелства в случая с Луи Барле не са миналите му деяния, а сегашните му постъпки, които могат да бъдат определени най-малкото като скандални...“

Разлях чашата в момента, когато, заедно с няколко милиона французи, видях върху екрана да минават избрани моменти от блога Ел & Луи.

Ала за разлика от останалите зрители, разкритията по адрес на Луи Барле за мен не бяха нещо ново. Човекът, станал плячка на обществената злоба, бе мой мъж. Бе моята любов. Принадлежеше на мен, защото го обичах. Бе част от моя дъх, от моята кожа, от моята ДНК.

„Става въпрос за сайт в Интернет, в който той открито споделя безразборните си връзки с професионалистки в областта на секса, като стига дотам да излъчва директно изпълненията си с тях...“

Изумлението ми стигна своя връх, когато се появи собственикът на „Мадиатак“ Ален Бернардини, за да опише разкритията на журналистите.

Оказа се, че това е същият онзи професор, когото обожавах като студентка и когото уважавах преди всичко за неговата неподкупност и свобода на мисълта. Ето че сега се превръщаше в мой враг. Бях не разочарована, а направо зашеметена от неговата демагогия и опортюнизъм.

Благодарение на безжичния Интернет в хотела можах да установя катастрофалните последици от тази клеветническа кампания в медиите. Дори най-толерантните коментатори, скрити зад псевдоними, осъждаха разгласяването до най-интимни подробности на личния живот и на развратното поведение от страна на Луи Барле. Нямаха нищо против да прави каквото си ще, но не и да го прави достъпно за непълнолетни. Никак не бе чудно, че Антоан Гобер и неговите помощници от АРВУОУ бяха в първата редица на тази атака, доволни от тази първа победа над човека, който според тях олицетворяваше упадъка на нашето общество.

През нощта трудно заспах. Въпреки климатика в стаята сънищата ми бяха трескави, спохождани последователно от Давид, Бернардини, Гобер и Саломе, която ги разпалваше един след друг и всеки път ми намигаше подигравателно, сякаш искаше да ми каже: „Както виждаш, никак не е трудно да ги накараш да говорят онова, което искаш“.

На сутринта реших да напусна хотела и отново да се настаня в „Рош брюн“, къщата на фамилията Барле в Динар, разположена на десетина километра от другата страна на залива.

Времето се бе оправило и докато минавах с таксито по крайбрежния път през Сен Серван, не откъсвах поглед от възхитителната гледка. Шофьорът ме остави до западния край на нос Малуин, в началото на крайбрежните скали, по които бяха накацали разкошните вили, строени в началото на миналия век. Доста се учуди, че го накарах да спре пред тази изоставена къща, но щедрият бакшиш го накара да си спести коментарите.

В завръщането ми на това място може би имаше нещо зловещо, след като вече знаех, че съм двойница на Орор, загинала долу, сред скалите. Ала все пак се надявах да открия други важни сведения, подобни на онези, които ме бяха накарали да тръгна по следите на семейство Делбар. За щастие, на тръгване се бях сетила да взема големия ръждясал ключ.

Също както преди година, най-напред избърсах праха от пода и от мебелите, а след това проветрих просторните помещения. Вътре нахлу северният вятър, който сега не бе толкова силен и носеше по-скоро живителна свежест.

След солидната закуска реших да си спестя почивката, за да посветя останалата част от деня на подробно проучване на вилата, много по-щателно от първия път, когато бяхме заедно със София. Не пропуснах нито един шкаф, нито едно чекмедже, нито една пластинка на паркета или стена, която да отеква на кухо, тъй като не бях забравила за скривалището в кабинета на Луи. Дори изследвах няколко пъти някои от най-подозрителните места в спалните на първия етаж. За съжаление, не открих нищо ценно, само няколко овехтели дребни украшения, чиято стойност си бе отишла заедно с обитателите на този дом. Очевидно умът ми и петте ми сетива не бяха достатъчни.

След като не попаднах на нищо ново, реших да прегледам още веднъж семейните снимки, защото помнех, че предишната година така и не бях успяла да отворя две от чекмеджетата. Тук нямаше никакъв подходящ инструмент с изключение на металните закачалки и няколко тъпи ножа. Затова реших да прескоча до бараката в дъното на градината, откъм морето, точно до стълбите, които водеха към крайбрежния път.

Тя представляваше дъсчена постройка с покрив от ръждива ламарина, доста мизерна на вид в сравнение с пищната вила. Вратата нямаше ключалка, а разбитият катинар сочеше, че някой преди мен вече бе влизал в нея с взлом. Реших, че предметите, представляващи някакъв интерес, вече отдавна са задигнати. Оставаше ми само да дръпна вратата и да се вмъкна сред полумрака, осеян с всякакви вехтории. По средата имаше по-голям предмет, затрупан в течение на годините с ненужни вещи, които като по чудо пазеха равновесие. Оказа се, че това е малка моторница от лакирано дърво, подобна на прочутите „Рива“ от петдесетте години. Бе толкова разбита, че не можеше да се разбере какъв модел е, ала когато се наведох, открих, че корпусът има пробойна отпред на десния борд.

– Я да видим... Какво се е случило с тебе? – прошепнах, докато опипвах колебливо олющения лак.

Макар лодката да остана безмълвна, отговорът беше очевиден: явно се бе натъкнала челно в подводна скала. За силата на удара можеше да се съди по размерите на зейналата дупка отдясно. Стана ми чудно защо не бе потънала и как бяха успели да я изкарат на буксир. Може би злополуката бе станала съвсем близо до брега. Възможно бе тази „Рива“ да се е нанизала върху скалата и след това отливът да я е повдигнал и е направил възможно извличането й на пясъка.

Ала най-важният въпрос за мен бе: защо семейство Барле бяха запазили тази разбита лодка?

Надявах се сред вехториите да открия и други интересни вещи, затова продължих да ровя, забравила, че бях дошла за инструмент, с който да отворя чекмеджетата.

В резултат от принудителни прояви на ловкост и с цената на немалко нападали по главата ми предмети и драскотини успях да се промъкна под лодката. Веднага го видях: ръждясало сандъче с формата на куб, оставено направо на земята. Беше малък сейф с цифрова заключалка. Познанията ми в областта на сейфовете не бяха по-големи от тези за лодките, но моделът ми се стори доста стар. Бронзовата боя се лющеше от металната повърхност като стара кожа. Без да разчитам особено на успех, се опитах да завъртя циферблата. Той напълно очаквано оказа съпротива и единственото, което постигнах, бе да натъртя дясната си ръка.

– Хм... Изглежда, отказваш да окажеш съдействие.

Справянето с подобна ключалка далеч надвишаваше възможностите ми и вече не виждах как ще мога да се справя със собствени сили. Въпреки това реших да не се отказвам. Никой не крие току-така сейф, ако в него няма нищо важно. Макар да се съмнявах, че ще открия вътре някакви ценни предмети, предчувствах, че съдържанието под дебелата метална броня представлява интерес за мен.

За да прикрия безсилието си, го огледах от всички страни и от дясната му страна, почти на равнището на земята, открих участък, където ръждата бе достигнала доста дълбоко. Грабнах наслуки една стара лейка и след като нанесох няколко звънки удара на това място, установих, че металът се рони, и не след дълго там зейна малък отвор. Стана ми ясно, че с подобно импровизирано сечиво няма да се справя, но нямаше да постигна повече дори да използвах истински чук.

Все още пазех картичката с номера на таксиметровата служба и след по-малко от четвърт час колата ме очакваше пред входната врата.

– Има ли наблизо магазин за инструменти?

По обед, през работен ден пътят беше почти пуст, а в хипермаркета почти нямаше клиенти. Пътят на отиване и връщане и покупката на малка газова горелка за трийсетина евро не ми отнеха повече от един час.

Върнах се при сейфа, коленичих пред него като пред идол, сложих си слънчевите очила, за да предпазя очите си, и следвайки упътването, запалих горелката. Синкавият пламък захапа корозиралия метал.

Резултатът направо ме удиви. Всеки път, когато приближавах късия плътен език от пламък, той сваляше нов пласт метал. Краищата на отвора грееха в красив червен ореол и не след дълго той придоби размерите на монета от две евро. Двайсет минути по-късно бе колкото капачка от буркан и не бе минал половин час, когато реших, че вече мога да пъхна три пръста, палеца, показалеца и средния, използвайки ги като щипци. Оставаше да се надявам, че предметите ще минат през отвора.

Преди да опитам, трябваше да изчакам металът да изстине. Обзе ме напълно ирационален страх, че вътре може да се таи някакво животно, обезумяло от времето, прекарало в този затвор, което ще ме захапе за ръката. Очевидно нищо подобно не се случи и вместо това напипах малък картонен плик. По-навътре открих още няколко, без да мога да определя точно колко са на брой. Отне ми доста време, докато извадя всичките, като използвах най-подходящите за целта инструменти, които открих в къщата, сред които и чифт китайски клечки за хранене.

С помощта на фенерчето на мобилния телефон се уверих, че вътре не е останало нищо.

Отнесох почернелите пликове в спалнята, където бяхме прекарали нощта със София, и ги подредих пред себе си върху леглото. Преди да потъна в дълбок сън, изтощена от положените усилия, успях да зърна, че нечия ръка бе надраскала с молив в горния край на всеки от тях – Давид, Орор, Ортанс, Андре... Всеки от тях имаше свое досие.

Що се отнася до почерка, надписал документите, веднага го разпознах без всякакво колебание въпреки натежалите си от сън клепки: беше почеркът на Луи.

16.

Сънната парализа е смущение, което настъпва в началото и в края на парадоксалния сън. Освен вцепеняването на мускулите, на което дължи названието си, тя е придружена от трудно определими халюцинации, тъй като те смесват реалността на будното съзнание и свръхестествените видения на съня. С други думи, би могло да се каже, че в такива моменти лицата и ситуациите напускат обсега на въображението и проникват в реалния декор на стаята, където се намира спящият. Смущаваше ме това, че мнимият Луи, когото бях видяла в лицето на бригадира Зе, бе в състояние да ми се яви във всеки един момент от моето ежедневие, дори когато бях будна. Луи бе заел такова място в моето либидо, че бе достатъчно сетивата ми да се възбудят леко под действието на външни фактори като повишаването на околната температура, за да се появи пред мен неговият образ, при това като участник в най-неприличните сцени, които би могъл да си представи човек.

Докато лежах разсъблечена сред пръснатите по леглото, белязани от неговата ръка листи, той нахълта в спалнята, която, ако се съдеше по някои предмети, бе принадлежала на Давид.

Приближи до мен с пръст върху устните в знак, че трябва да пазя тишина. Едва тогава забелязах, че е гол, целият в татуировки, а върху лъскавата главичка на пениса му виси породена от желанието сребърна капка, която се отрони върху бедрото ми. Той я докосна с пръст и без да ме пита, я размаза върху вулвата ми, без да пропусне нито една гънка розова плът, която постепенно се зачервяваше от нахлуващата в нея кръв. Дори не се наложи да ме подканя, защото аз веднага разтворих бедра и открих пред него достъпа до моята интимност. Продължи да я гали, потапяйки от време на време пръст в течността, като внимаваше да не докосне калпачето на клитора.

Зад гърба му изплува неясна фигура, обвита в странен ореол, който не ми позволяваше да я разпозная. Въпреки това бих могла да се закълна, че е жена, при това гола, чийто пол ясно личеше по широките и тъмни ореоли на гърдите и по окосмения триъгълник. Луи не изглеждаше изненадан от нейната поява, сякаш дори я очакваше, защото, без да погледне, протегна ръка към нея. Жената постави върху дланта му малък правоъгълен предмет, който той веднага пъхна между бедрата ми. Това бе джобно огледалце, с помощта на което да мога да виждам пространството между тях.

След това хвана дясната ми ръка и я положи върху вулвата ми в знак, че трябва да започна сама да се галя. Това ми напомни анонимната бележка, изпратена от него няколко месеца преди това, съдържаща разказ за начина, по който бях открила моята сексуалност. Намерението му сякаш бе да ме върне към този отминал момент, когато бе започнало всичко, когато си бях дала сметка за тайната, скрита между краката ми, и за нейната загадъчна прелест.

– Хайде – прошепна той на своята партньорка.

Тя заобиколи леглото и застана до главата ми, така че пубисът й бе досами лицето ми, а нежните му косъмчета гъделичкаха носа ми. Близостта ми позволи да доловя миризмата на нейната вулва и с изненада открих, че напомня моята. Вдигнах очи и видях лицето й, което бе точно копие на моето. Това бе Орор, жива, сякаш никога не бе намирала смъртта си в морето.

Никак не се изненадах, когато по знак на нашия общ любовник тя започна да се гали. За момент самата аз останах неподвижна, но увлечена от нейните движения, продължих да й подражавам. Насладата, която изпитвах, се преливаше в нейната, а сетивата ни бяха в плен на едни и същи усещания. Кой по-добре от мен би могъл да разбере какво чувства в този момент?

Погледът ми се местеше от нейната вулва към моята и това още повече ме възбуждаше.

Най-смущаващо бе държанието на Луи, който стоеше неподвижно и сякаш изпитваше наслада от гледката. Чувствата му сякаш бяха изцяло съсредоточени в очите, които той не снемаше от вулвите ни, тъй широко разтворени, както не би могъл да го стори и най-грамадният пенис.

Постепенно аз и моята двойница ускорихме ритъма, опиянени от синхрона, като нейните движения повтаряха с фотографска точност моите. Стигнахме до оргазъм едновременно, в един и същи спазъм, в един и същи вик. Вълната на удоволствието бе мощна като морски талаз, който тъй рязко повдигна тялото ми, че за момент притворих очи, за да понеса тласъка.

Когато най-сетне ги отворих, открих, че лежа посред разхвърляните около мен листи, сама в стаята.

С все още залепнали от няколкото часа неспокоен сън очи, се надигнах с мъка, грохнала, с болезнено изтръпнали мускули на краката, като след няколкочасово бягане. По тъмния правоъгълник на прозореца разбрах, че следобедната ми почивка се е проточила до мръкване.

Бях гладна и готова да се втурна към най-близкия ресторант. Ала също така нямах търпение да разкрия истината, съдържаща се в разпилените около мен документи, върху които безогледно се бях въргаляла. Реших най-напред да прегледам смартфона.

Връзката не беше много добра, но достатъчна, за да мога да се включа в блога Ел & Луи. Когато моят мъж даваше израз на любовта си дори в сънищата ми, с пълно право можех да му отправя предизвикателство на негов собствен терен.

С помощта на получената от него парола се свързах и отворих новата страница.

Имаше безброй възможни начини за отразяване на моя последен фантазъм и за споделяне с читателите чрез блога на главозамайващия екстаз, в който ме бе оставил. Ала само един имаше значение за мен. Само един би постигнал пълно съответствие.

Двамата с Луи си бяхме изработили собствен код, таен език, който само ние разбирахме. Той почиваше върху определени правила, които да следват ласките, и варираше в зависимост от посланието, което искахме да отправим. Като езика на жестовете, използван от глухонемите, нашият волапюк съчетаваше движения, разкриващи намерения, и други, които съответстваха на буквите от азбуката. Така например „обичам те“ се изразяваше чрез леко докосване на лявата гърда и кръгообразни движения, чийто брой зависеше от силата на чувството.

Така описанието на моя сън се сведе до следното по-слание: „Обичам те“ (пощипване на гърдата), „липсваш ми“ (полуразтворени устни в очакване на дълбока целувка), „имам нужда от теб“ (нежно пъхнат във вагината пръст), „искам да те видя“ (движение на клепките като по време на оргазъм), „това положение ми е непоносимо, чакам твоя отговор“. Всеки друг освен него би видял в подобни жестове страстните движения на нимфоманка. Ала той щеше да ги разбере. Ако в този момент се намираше пред монитора, не би могъл да остане глух на моя зов. За да бъда пределно ясна, озаглавих посланието си със Завръщане в първа стая и се подписах с умалителното, което той понякога използваше: Бел.

Когато приключих, стомахът ми куркаше както никога преди, но установих, че е твърде късно за вечеря в града. Целият бряг тънеше в среднощно вцепенение. За щастие открих в килера зад кухнята пакет юфка с изтекъл преди десетина години срок, така че успях да заситя глада си с ригате без сол, без масло и без сос.

След като напълних стомаха си, пристъпих към работата, която ми предстоеше.

Първият документ, който привлече вниманието ми, с обозначение Родители, бе небрежно откъсната от вестник статия. Не бе ясно кой бе вестникът, но видях най-отгоре датата: 7 юли 1990 г. Заглавието, отпечатано с едри букви, бе: Злополука с моторница в Динар, завършила със смърт. Върху избледнялата снимка, чийто растер размазваше чертите на лицата, познах Андре и Ортанс Барле на борда на моторницата „Рива“, усмихнати, и, както предположих, фотографирани през някое лято, предшестващо трагедията.

С дълбока скръб жителите на Динар научиха снощи за смъртта на Андре и Ортанс Барле. Андре Барле, генерален директор на медийна група, прие нашия град в сърцето си, откакто, в средата на шейсетте години, придоби вила „Рош брюн“, най-прекрасното цвете на нос Малуин. Така двамата трайно се установиха на това място, като обичаха да повтарят, че то съчетава „елегантността на родния им Нант с дивото опиянение на бретонското крайбрежие“. Тук те прекарваха почти всички празници и отпуски.

Фаталният инцидент, сложил край на техния живот, е станал вчера, към 16 часа, докато били на разходка в залива на Сен Мало с тяхната моторница „Рива“. По наши сведения по време на драмата управлявал синът им Луи, все още твърде неопитен. Моторницата се движила с прекалено голяма скорост и не могла да избегне скалата, която изтърбушила корпуса и изхвърлила двамата пасажери извън борда. Луи Барле успял да се залови за остъклената част на кабината и така се спасил въпреки сериозната травма на лявото коляно. Безжизнените тела на родителите му били извадени малко по-късно и незабавно откарани в болницата на Сен Мало, където била установена смъртта им. Прокуратурата в Рен е започнала предварително разследване, но всички данни сочат, че става въпрос за грешка при управлението.

Всички жители на Динар, които искат да изразят своята подкрепа към семейство Барле, са поканени да присъстват на погребалната церемония, която ще се състои на 9 юли в 11 часа, в църквата „Сент Енога дьо ла Ранс“, а погребението в гробището Рокабей на Сен Мало.

За пръв път лъжите на Луи излизаха пред мен на бял свят в резултат на странично свидетелство и на материално доказателство, на което бях попаднала случайно. Неприятното усещане бе толкова силно, че за малко не повърнах трудно смилаемото ригате, и ми трябваше доста време, за да се съвзема от обзелото ме вцепенение, притиснала длани към корема, в опит да обуздая спазмите, които го разтърсваха. Значи, той не бе наранил коляното си в опит да спаси Орор, както твърдеше. Това бе станало по време на злополучния инцидент, погубил и двамата му родители; инцидент, за който, според тази публикация, той бе пряк виновник.

Защо бе смесил в едно самоубийството на Орор и тази трагедия? Дали за да прикрие от мен отговорността за гибелта на своите родители? Въпреки късния час и оборилата ме умора, въпреки неравната борба между натежалите клепки и любопитството аз си дадох кратка почивка, след което отново се заех с купчината документи, покрили леглото като немилостива пяна. Защото не се съмнявах, че онова, което предстоеше да открия и по-нататък в тях, щеше да бъде не по-малко ужасно. Инак Луи не би си дал труда да укрие в бараката тези ненавистни за него спомени.

След като събрах сили, отново се заех за работа. Инстинктивно протегнах ръка към документа, който Луи бе отбелязал като Давид. Това бе официалният акт за осиновяване от страна на Андре и Ортанс, издаден от Отдела за медико-социални грижи в департамента Ил е Вилен на 28 ноември 1976 година. Той веднъж завинаги потвърждаваше, че Давид наистина бе роден на 5 януари 1969 година. Следователно не би могъл да бъде биологичен брат на Луи. От другите два листа не научих нищо по-различно от онова, което вече бях чула същата сутрин от Флоранс Делбар: Давид действително бе обитавал сиропиталището в Сен Броладр, преди да бъде окончателно поверен на грижите на семейство Барле.

За втори път с помощта на датите стигнах до изумителното заключение: Давид и Орор са се познавали от най-ранно детство и при всички случаи преди така наречената юношеска „любов от пръв поглед“ на плажа в Динар.

В замяна на това горчиво съжалявах за крещящото отсъствие на подробности относно произхода на осиновеното момче и причините, довели до неговото изоставяне от биологичните му родители. Затова документите, които държах в ръка, не казваха нищо.

Едва след като счупих нокътя си, докато свалях кламера в горния ляв край на листовете, открих закрепената към тях снимка. Откачих я и възкликнах от изненада:

– Какво ли пък означава това?

На преден план се виждаше неумело издълбан с ножче върху дървена основа полузаличен надпис: сърце с вписани в него две букви със знак + между тях. Орор + Давид.

Поредната лъжа на Луи, който ми бе заявил, че Давид и Орор са се запознали вече като възрастни. „Когато бях на двайсет години, а Давид на деветнайсет“, бе ми казал той още при първата своя изповед. Лъжливо твърдение, потвърдено от Ребека...

Напразно дирех нови извинения за Луи, беше ми ясно, че не това е най-важното. Сега вече основният въпрос бе: кога Луи бе научил истината? Кога бе узнал за отколешната силна връзка между доведения му брат и Орор? Беше ли пробудило това у него ревност, чувство, което той така и не бе успял да потуши? Дали то го бе накарало навремето да отнеме жената на Давид, както неотдавна бях научила от Ребека? А по-късно и самата мен, нейната съвършена двойница.

Тази богата жътва ме накара да потърся сред пластовете прашна и пожълтяла хартия всичко, което напомняше фотография или пък свързани помежду си документи. Упорството ми бе възнаградено, защото не след дълго попаднах на страница, посветена на последното действащо лице, на онази, която бе побрала в себе си всички желания, всички намерения, всички тайни: Орор.

Първоначално не обърнах внимание на текста, а се съсредоточих върху прикрепената към листа снимка. Беше портрет на млада жена, едва ли не момиче, в поза, която мигом разпознах. Това сякаш бях аз! Или по-скоро почти съвършено копие на позата, която бях заела върху снимката, която София толкова харесваше и на която Луи ме бе видял за пръв път... Продължението ви е известно.

Тук поразителната прилика между нас изглеждаше едва ли не свръхестествена. Същият жест, същата усмивка и положение на тялото създаваше у мен впечатлението, че съм неин клонинг. Представих си какво бе изпитал Луи, когато, седемнайсет години след смъртта на Орор, бе попаднал върху това нейно съвършено отражение. Какво е било неговото изумление! Ребека не бе споменала за мен пред двамата братя не от ревност, а за да смекчи въздействието от моето съществуване върху тях.

Най-сетне минах към втория документ върху официална бланка на взаимоспомагателна каса. От съдържанието разбрах, че това е шестмесечна карта, която дава право на Орор да получава парична добавка. Отначало този лист хартия ми се стори отблъскващо банален, но когато видях датата на издаване, дъхът ми секна: 1 януари 1992 година. Повторих я на глас няколко пъти, сякаш за да убедя себе си. 1 януари 1992 г., тоест повече от две години след смъртта на Орор Делбар, по мъж Барле. Заблудата на учреждението беше пълна, тъй като на всичко отгоре писмото бе изпратено на адрес улица „Мандел“ № 118, някогашния апартамент на семейство Барле, но обитаван по това време от Луи. Какъв ли интерес представляваше това удостоверение за него? Взаимоспомагателната каса на Орор възкресяваше мъртвите. Що за чудо!

Преди окончателно да потъна в сън с натежала глава и объркан от тези разкрития ум, любопитството ме накара отново да надзърна в блога. Нямаше да мога да спя спокойно, ако не видя какво бе отговорил Луи на моето кодирано послание.

Сякаш желязна ръка притисна гърдите ми и за момент спря дъха ми, когато видях новата публикация. Беше подписана от Луи и озаглавена кратко: Стаята. Тя бе продължение на фантазма от мястото, където го бях прекъснала, и представляваше непохватно сафическо описание, което ми се стори съвсем недостойно за перото на Луи и твърде далеч от обичайните му фантазии.

Правата жена се навежда към другата. Тя хваща едната й гърда и я стиска, сякаш иска да я смачка. Нейната притежателка продължава да лежи и прави гримаса на удоволствие и болка.

Ала най-разочароващ бе не посредственият стил. Не, просто текстът не съдържаше нито един от елементите на нашия интимен език. Липсваше дори лекото докосване на гърдата, знак за повторение на обяснението в любов.

– Това не е той... Това не е той.

Продължих да си повтарям това, докато се унасях. Луи не бе автор на тези редове. Никога не би отказал да продължи тайния диалог с мен. Никога не би излъгал по такъв груб начин моето очакване. Никога...?

17.

1 юни 2010 година

Заминала? Къде е заминала?

Такъв е животът: прекарваме го в задаване на глупави въпроси на хора, които не могат да отговорят. Ето защо в професията на журналиста има нещо рицарско: той преследва една изначално изгубена кауза. Дали съм споменавала, че реалността се съпротивлява на усилията ни да проникнем в нея? Нещо повече. Тя ни се изплъзва, убягва ни, изтича между пръстите ни. Възприятията ни сякаш са неспособни да проникнат в околния мир.

Дребничката съседка ме позна едва когато приближих до оградата. Аз я различих по яркозелените пантофки и роклята-блузон на едри виолетови цветя. Вървеше толкова бавно, че измина половин минута, докато стигне до мен и видя по погледа й, че ме е познала.

– А, племенницата на госпожа Делбар! Успяхте ли все пак да я откриете? – запита тя с прекомерно според мен любопитство.

– Да, да... Само че като същинска глупачка забравих да поискам новия номер на мобилния й телефон.

– А, да... Мобилния телефон.

Тя кимна така, сякаш й говорех за машина на времето. Явно бе чувала за подобно чудо по телевизията, но то никога нямаше да проникне между стените на гранитния й дом.

– Виждали ли сте я от вчера насам?

– Струва ми се, че се прибра на свечеряване. След това не знам. Чух вратата й да хлопва след края на новините по телевизията.

Това означаваше към осем и половина или девет без петнайсет вечерта в зависимост от канала и продължителността на рекламите.

– А тази сутрин не сте ли забелязвали нещо?

– Не, нищо. Обикновено чувам машината й за спресо откъм кухнята. Но не и тази сутрин. Не е чудно да е заминала.

Явно следеше всичко, което правят съседите й, по-скоро за да запълни ежедневието си, отколкото от нездраво любопитство. В крайна сметка знаеше твърде малко за хората, които я заобикаляха, нищо повече от обичайните шумове и небрежните поздрави от входната врата.

Ала всичко сочеше, че Флоранс Делбар се беше измъкнала вероятно за да си спести неудобните въпроси.

Благодарих на възрастната дама, сбогувах се и се обадих на моя приятел с таксито, което само след няколко минути вече ме очакваше на пътя край плажа Сийон. Колата му беше удобна, изборът на музиката, която пускаше, приемлив, а самият той не беше разговорлив, което напълно ме устройваше, предвид мрачното ми настроение. Времето бе все така променливо, ту преваляваше, ту плахо се мяркаше слънчев лъч и имах усещането, че всеки път се озовавам на нова място. Четвърт час по-късно бях пред „Рош брюн“.

– Да ви изчакам ли?

– Не... Благодаря, много мило от ваша страна. Ще ми се да повървя, ще ми подейства добре.

Поради липса на допълнителни сведения от страна на Флоранс Делбар отново се зарових в купчината документи, открити в сейфа, за да открия някакви подробности, свързани с детството на Орор и Давид. Питах се преди всичко къде е направена снимката със сърцето и техните инициали. Дали в Сен Броладр? Близкият план не даваше никакви детайли от декора, които да ме насочат.

Уви, сред хартията нямаше много фотографии.

В замяна на това открих втора статия за смъртта на семейство Барле. Беше публикувана няколко дни след случилото се и съдържаше по-точни указания около набързо приключилото разследване на местната полиция. В едно отношение опровергаваше първата: макар останал във вътрешността на лодката, Луи изгубил съзнание и бил отвлечен от вълните. Благодарение на спасителната жилетка останал на повърхността и след като дълго бил носен от течението в залива, накрая бил открит от рибар, който незабавно го откарал в болницата, за да му бъде оказана първа помощ.

– Защо ли пък да не похапна?

Хм. Самотата явно не ми действаше добре. За да не откача съвсем, си дадох срок от двайсет и четири часа, а след това да се завърна в Париж.

Големият плаж на Динар отстоеше от вилата само на десетина минути пеша. Спомних си за любезния сервитьор, който бе обслужил мен и София по време на предишното ми посещение.

За щастие, той беше на своя пост, макар малко по-закръглен, отколкото си го спомнях.

– Ами че аз ви познавам... Вече сте идвали, нали? Ако не се лъжа, не бяхте сама? С вас беше приятелка. Брюнетка...

Със свободната си ръка той изобрази къдриците на София, примамката, с която тя безотказно привличаше мъжете.

– Вярно. Сигурно и тя ще дойде. Много й хареса тук.

След като си поръчах неприлично количество виенски сладки, които полях с портокалов фреш, тъй като на терасата почти нямаше клиенти, той започна разговор, от който реших да се възползвам.

– Отдавна ли живеете тук?

– Открай време – отвърна той, изпъчвайки гърди. – Динарец съм до мозъка на костите.

– Тогава вероятно се чували за злополуката с една моторница отпреди двайсет години. Двама души са загинали, а третият е бил прибран от някакъв рибар?

Имаше вид на четирийсетгодишен. Ако наистина винаги бе живял по тези места, не би било зле да го накарам да поразрови паметта си.

– Ама разбира се! Рибарят, който спаси момчето със строшено коляно, е бивш съпруг на сестра ми. Вярно, за кратко бяха женени. Празните бутилки, които Ивон хвърляше в морето, бяха повече от раците, които вадеше, ако разбирате какво искам да ви кажа...

– И къде може да се намери сега този Ивон?

– За щастие на всички, се отказа едновременно от рибарството и от пиячката. Сега работи в цеха за ремонт на кораби в Келмер.

– Далече ли е?

– Никак. В залива Троктен, надясно оттук, веднага след естакадата, по пътя за Сен Мало. Чудесно е за разходка. Искате ли да му се обадя, че ще наминете да го видите?

– Не... Не, благодаря.

Той се оттегли с празната табла и ме остави да довърша сутрешното си пиршество сред тишината, нарушавана единствено от далечния прибой и крясъците на чайките. Докато се справях с хрупкавите кроасани с масло, оглеждах плажа Еклюз, най-посещавания в Динар. До началото на отпуските оставаше още един месец и приветливият му вид нямаше нищо общо с плътния килим от плажни кърпи, които не след дълго щяха да го покрият изцяло.

От лявата страна, в подножието на огромен хотел, точно в началото на крайбрежния път, зърнах редица плажни кабини. Конструкцията от петнист бетон бе покрита със синкави плочи и заемаше изцяло този застроен участък от брега. Всяка кабина бе отделена от съседната с полувградени във фасадата колони. Вратите бяха еднакви, от бяло дърво с малко прозорче по средата. Предположих, че само заможните семейства, пристигащи тук заедно с гъмжило от русокоси, добре сресани дечица, можеха да се възползват от тях. Хрумна ми нещо и след като преглътнах последния залък, реших да огледам отблизо това място.

Вратите, естествено, бяха заключени. Ала когато стигнах почти до другия край на редицата, до кабината с номер шейсет и осем, забелязах малък участък, където беше олющена непрозрачната боя, предназначена да скрие от любопитни погледи голите задници на къпещите се. Тъй като нямаше пряка слънчева светлина, вътрешността не се виждаше добре. Въпреки това различих разядената от солта и пясъка дървена облицовка по стените, покрита със синкав лак. Веднага познах, че това е синият фон от снимката. Значи, сърцето с инициалите на Орор и Давид беше издълбано някъде тук, в една от тези малки кутии, зад една от тези врати, може би дори зад тази, на която се бях облегнала, внезапно задъхана от вълнение. Колкото и незначително да бе това откритие, усетих как сърцето ми се свива, сякаш тук някъде се таеше частица от самата мен, готова всеки момент отново да излезе на бял свят.

Сервитьорът имаше право. Келмер наистина не беше далече и пътят дотам бе приятен. Дори прекосяването на река Ранс по бента придаваше на разходката допълнително очарование. Отвъд наклонът ставаше доста стръмен, но не след дълго завих надясно, по една от обраслите със зеленина пътеки, които се спускаха към селото. Тя свърши пред док, от двете страни на който имаше множество лодки и корабчета в най-различно състояние. Редом с готовите да излязат в открито море траулери се виждаха останки, които напомняха покрити с ръжда скелети. Наоколо имаше камари отпадъци, но това опустошение ни най-малко не накърняваше красотата на гледката към блесналия на слънцето малък залив. Недалеч зърнах някакъв мъж в брезентов панталон и шапка с цвят каки, наведен над далекоглед, вероятно любител орнитолог. Необитаемите островчета отсреща наистина гъмжаха от всякакви видове птици, някои от които доста редки, които бяха намерили там естествено убежище. Качулат гмурец, тъмногръд брегобегач, голям свирец, черна гъска... Различните им оперения биха привлекли погледа на всеки, който се интересува от птици.

– Прощавайте... Тук ли се намира цехът за ремонт на кораби?

– Да – отвърна непознатият, без да се отлепи от окуляра.– Макар че, ако питате мен, това е по-скоро гробище за кораби...

На няколко метра оттам имаше проядена от стихиите метална табела с едва четлив надпис: Цех Лоик Керваз – Ремонт на всякакви кораби. Ала тъдява не се мяркаше никакъв Лоик, край стапела нямаше душа. Най-сетне зад грамаден метален корпус забелязах дървена барака, откъдето идваха звуците на музикално предаване по радиото. Вратата беше широко отворена. Приближих се и срещу мен изскочи мъж с матроска фуражка на главата. Явно се смути, когато се оказа очи в очи пред натрапница като мен. огледа ме набързо, подръпна космите на рижата си брада и без поздрав запита:

– Вие коя сте?

– Аз... Аз търся Ивон.

– За какво ви е притрябвал?

– Искам да му задам някои въпроси.

– Да не сте от Социалното осигуряване?

– Не. Нямам нищо общо. Годеница съм на мъжа, когото той е спасил преди двайсет години.

– Нямам какво повече да кажа по въпроса – троснато отвърна той, като сви рамене, готов да се пъхне обратно в бараката. – Вече съм разказвал всичко от игла до конец поне десетина пъти.

Вероятно Ивон вече не се напиваше всеки ден, но носът му си беше все така подпухнал, клепките – увиснали, а лицето му бе съхранило червените петна, присъщи на заклетите пияници. Да не говорим за грубостта, която според мен не бе предназначена само за досадници като мен.

Е, поне го бях открила.

– Да ви почерпя, ако нямате нищо против...

Той ме изгледа, сякаш му бях обещала едновременно ада и рая.

– Да не си мислите, че така ще ме купите?

Беше толкова нелюбезен, че всяка моя дума можеше да го накара да млъкне и да ме прати по дяволите.

– Не, просто...

– Влизайте – прекъсна ме той, като ми посочи вратата на дървения коптор. – Тъй или иначе, на два километра наоколо няма кръчма.

Вътре цареше страхотен безпорядък. Помещението напомняше едновременно канцелария и работилница, като камари всевъзможни документи се валяха редом с плувнали в масло части от двигатели, и над всичко това се носеше острата миризма на бензин и на тютюн.

Той спря радиото и измъкна изпод бюрото бутилка с кафява течност без етикет и две чаши със съмнителна чистота. С покровителствен жест ги напълни и ми подаде едната.

– Я пийнете от това. Приготвя го едно тукашно момче. По-добро е от всички онези свинщини, дето ги продават в супермаркета.

Постарах се да скрия отвращението си и поех една глътка от адското питие, което изгори гърлото ми като почистващ препарат, но остави в устата ми изненадващо приятен вкус.

– Бива си я, а? – ухили се той и ми намигна.

Отвърнах му с любезна усмивка.

– Не е лоша.

– Та какво искахте да знаете за онзи момчурляк?

– Казва се Луи Барле.

Всеки път, когато произнасях цялото му име, тонът ми ставаше твърд, а погледът пламенен като на самка, готова да брани със зъби и нокти своя самец. Той отново ме изгледа, този път по-сериозно, и на две глътки почти изпразни своята чаша.

– Барле... Вярно. Трябваше да се сетя.

– Защо?

– Защото през онази година на това семейство му се случиха какви ли не работи.

– Имате предвид злополуката?

– Не само... Тогава не само вашият човек излезе в залива да си търси белята.

Опитах се да прочета какво има предвид по лицето му, което го състаряваше поне с десет години.

– Струва ми се, че не разбирам...

– По онова време водех една гемия за лов на крабове и морски паяци.

– И какво общо има семейство Барле?

– Между нас, моряците, тайни няма. Когато на някого му се случи случка, същия ден всички знаят за нея. Тъй че има-няма шест месеца, преди да се разбие моторницата, един колега спаси друго момче от същото семейство.

– Давид...

– Може и тъй да му е името... Беше я братовчед, я брат на другия... Вече не помня какво разправяха тогава.

– Да, бил е брат му. И какво се е случило с него?

Той вдигна вежди в знак, че не знае.

– Тъй и не се разбра... Май се опитал да помогне на своята мацка. Та моят авер го измъкнал някъде край вилите на Малуин. Само че момичето май така си останало на дъното.

Гледах го занемяла. Според онова, което бях чула последователно от Давид, Луи и Ребека, съпругът на Орор не би трябвало да се намира в Динар през онази вечер. Коледната вечер през 1989 година. Техните разкази съвпадаха в едно отношение: Давид, наскоро назначен от Андре като негов наследник начело на фирмата, е заминал по спешност за Париж. Защо всички те ме бяха излъгали? Поради каква причина Давид бе приел да бъде съпругът, който изоставя депресираната си жена в самия разгар на обзелата я криза и навръх новогодишните празници? Какво означаваше тази размяна на ролите? Дали за да снеме от Луи отговорността за смъртта на родителите му? Трудно можех да си представя как Давид приема подобна измама само за да защити своя съперник, който при това не бе негов същински брат...

При това техните версии така добре се съчетаваха, че очевидно бяха плод на предварителна договорка. Дори нещо като съглашение, помислих си аз. Главата ми бе замаяна от техните лъжи и от изпития алкохол. Кога бяха съчинили тази измислица и за кого точно бе предназначена тя?

– Знаете ли дали Давид Барле е бил ранен? – запитах аз, отърсвайки се от алкохолните пари и от мислите си.

– Май че да, но леко. Драскотина на ръката или на бедрото... Не помня точно.

Поех си дъх, погълнах остатъка от контрабандното питие в чашата и запитах:

– Може би на китката?

– Възможно.

Благодарих му толкова сърдечно, колкото ми позволяваха направените от него разкрития и недотам апетитната му длан, след което се отправих обратно към „Рош брюн“, разкъсвана от противоречиви мисли.

Измежду всички чути измислици имаше една, която бе особено оскърбителна за мен. Откакто бях забелязала копринената превръзка върху лявата китка на Давид, всички обясняваха този свенливо прикриван белег като резултат от опит за самоубийство, последвал смъртта на Орор. Ала след като не се бе опитал да пререже вените си, би ли трябвало да приемам отчаянието на Давид за чиста монета? Опитвах се да прогоня ужасната перспектива, която подобна възможност откриваше пред мен: дали не само че не се бе хвърлил да я спасява, а по-скоро самият той я бе блъснал в бурното море?

– Доктор Пулен? На телефона е Анабел Лоран.

– А, здравейте. Как сте?

– Вече съм по-добре.

Не бях му се обаждала от погребението на мама. Той се бе завърнал в своя кабинет в Нантер, а аз към новия си живот в Париж. Все пак бях сигурна, че е съхранил нежни чувства към мама дори след смъртта й. В крайна сметка именно той я спаси преди последния й престой в болницата. А и бях запазила номера му в паметта на моя телефон.

– Съжалявам, че ви безпокоя, но бих искала да ви помоля за една услуга.

– Слушам ви.

– Бихте ли могли да направите справка за хоспитализацията на човек, извършил опит за самоубийство?

– Зависи... Кога се е случило това?

– Преди двайсетина години.

– Доста време е минало... И в коя болница?

– Не съм съвсем сигурна. Или в Бретан, в Сен Мало, или в Париж, в Шестнайсети или в Девети район.

– Хм... Няма да е лесно. Регистрите отпреди двайсет години не са на електронен носител. Освен това и картоните може да са забутани някъде из кашоните. Все пак мога да опитам – приключи той в опит да ме обнадежди.

Бе достатъчно тактичен да не ме попита с каква цел искам от него това сведение. Преди време бях споделила с него увлечението си по разследващата журналистика и сега вероятно този мотив му бе напълно достатъчен.

Продиктувах му името и фамилията на Давид, номера на социалната му осигуровка, в който бе включена мнимата му рождена дата, и се въоръжих с търпение, като превърнах завръщането си в дълга разходка, зяпайки витрините на скъпите магазини в центъра на Динар. Двайсет минути по-късно доктор Пулен ми позвъни.

– Не може да се твърди със сигурност, че господин Барле никога не е предприемал подобно нещо – започна предпазливо той, – но при всички случаи във въпросните болнични заведения няма регистриран опит за самоубийство нито през осемдесет и девета, нито през деветдесета, нито дори през деветдесет и първа година. Нито в обществените, нито в частните болници.

Явно бе решил да разшири обсега на издирването с двете години, последвали смъртта на Орор, което изключваше всякакви последици с късна дата. Може би Давид Барле бе затаил вътре в себе си болката, но вече беше напълно очевидно, че никога не бе посягал на живота си. Самоубийството му бе толкова мнимо, колкото реално бе богатството му.

18.

2 юни 2010 година

След като напразно опитах да се свържа с Франсоа Маршадо на служебния му телефон в Економист, а след това и на личния му номер, реших да обобщя моите разкрития от последните двайсет и четири часа. Беше странно, че се чувствах разстроена не толкова от тях, защото потвърждаваха мои отколешни предположения, а по-скоро от мотивите, ръководили някои участници в тази фамилна история. И особено мотивите на Луи.

Начинът, по който бе съставил за всеки от своите близки същинско досие, побрало в себе си тайни и изненади, никак не подхождаше на мъжа, с когото живеех от една годна насам. А това повдигаше куп въпроси за отношенията му с тях и на първо място с неговия осиновен брат Давид. Тази съвкупност от компрометиращи материали ми напомняше някоя от онези информационни бомби в бизнеса или политиката, предназначени да извадят от равновесие противника или да предотвратят евентуално нападение, откъдето и да идва то. След като до този момент нито едно от тези сведения не бе излязло на бял свят, бях склонна да приема втората хипотеза. Тези папки трябваше да послужат като щит срещу всяка възможна атака.

От кого искаше да се предпази Луи с помощта на тези оръжия за масово поразяване? Очевидно от своя брат. Но защо? Или може би самият факт, че Давид е осиновен, би могъл по някакъв начин да застраши Луи?

– Маршадо, слушам ви.

– Добър ден, Франсоа. Обажда се Ел Лоран.

– Ел? Каква приятна изненада – пресилено се въодушеви той. – Може би сте обмислили моето предложение и сега ми звъните, за да ми кажете, че го приемате?

– Не, съжалявам...

Настъпилото мълчание показа, че съм на път да разваля доброто му настроение, но той все пак реши да не се издава:

– И по какъв повод тогава имам честта?

– Намирам се в Динар. В „Рош брюн“.

– Радвам се, че сте намерили време за почивка – подхвърли той с незлобива ирония. – Само че това с какво ме...

– Не съм на почивка. Проучвам архивите на семейство Барле. Е, това-онова може да се открие тук.

– И попаднахте ли на интересни неща? Ех, „Рош брюн“ – въздъхна с носталгия той. – Не съм стъпвал там след сватбата на Давид и Орор.

Понякога забравях, че двамата приятели се познават отдавна. А това означаваше, че Маршадо непременно се е срещал с Орор. Означаваше също така, че бе разпознал в мое лице нейна двойница още вечерта, когато ме бе наел като момиче на повикване и когато се запознах с Давид.

– Много интересни – отвърнах уклончиво аз. – Затова ви се обаждам. Бих искала да споделя с вас някои подробности... струва ми се, неизвестни.

– Само че, ако отново започнете да вадите пред мен някакви професионални компромати за Давид, спомнете си какво ви казах: сбъркали сте адреса – заяви с по-рязък тон той.

– Не са професионални, а персонални. И за разлика от това, което си мислите, нямам намерение да провалям великите му проекти. Изобщо не ми пука за тях.

– В такъв случай какво искате?

– Да разбера истината за отношенията му с Луи.

Дочух как отпи от чашата кафе, след което отново се обади:

– В такъв случай ви желая успех. Имайте предвид, че други преди вас вече са си строшили зъбите.

– Кой?

– Ребека Сибони например.

– Ребека не влиза в сметката. Повече от двайсет години е влюбена в Луи.

– Вярно. Тъкмо това е общото между вас.

– И какво точно е общото между нас? – сопнах се, готова да се нахвърля върху всеки, който обиди дори с една дума моя любим.

– Пристрастието към Луи в цялата тази история.

Насоката, която пое разговора, определено не ми харесваше. Той предварително опровергаваше аргументите ми, сякаш привързаността ми към по-възрастния от братята Барле изопачаваше моя подход към фактите.

– Не искате ли да чуете това, което имам да ви кажа?

– Искам... – въздъхна той. – Обадете ми се, когато се върнете в Париж.

От първото посещение в „Бригантен“, единствената гей сауна в Сен Мало, бях съхранила смътни спомени, свързани с мощни мъжки пъшкания. Сигурна бях обаче, че не им бях дала номера на моя мобилен, тъй като вечерта там бе организирана от Луи изцяло в духа на повелята „неизвестното ще изследваш“.

И все пак тази следобед получих оттам съобщение, което би трябвало да бъде примамливо:

Всички в замъка!

Вечер на изненадите за всички, гейове, хетеро,

самотни мъже и жени

Тази вечер в 21 часа

Среща в „Бригантен“, единствения малуински пристан

на насладите!

Вход: 50 € за сам мъж, 30 € за двойки, 15 € за сама жена.

Подобно обещание не звучеше особено правдоподобно за онзи, който вече бе посещавал заведението. То бе долепено до склад от сива ламарина насред промишлената зона и ни най-малко не съответстваше на изисканите и претенциозни фантазии, за които мечтаят повечето жени. „Бригантен“ отговаряше напълно на вкусовете на обичайните му посетители: хард секс почти без любовни игри, без много церемонии и чувства. Всеки можеше да влезе, да се задоволи с първото тяло, което му попадне, и след това да си тръгне с удовлетворени примитивни желания. Всяка мисъл за истинска еротика бе толкова неуместна, колкото бе и самата покана. Всички в замъка? По-скоро всички в бардака!

От друга страна, подозирах, че самата покана не ми е била изпратена случайно, без намеса от страна на Луи. За пореден път ми изпращаше послание, макар то да бе необичайно тромаво и грубо. Що за човек беше той? Какво се криеше зад този призив към разврат? Нима ме бе последвал дотук? Дали по този начин не ми определяше среща, както се бях заблудила предишния път, когато всички последствия бяха останали за моя сметка?

При тази мисъл коремът ми се сви, гърдите ми се втвърдиха, вулвата ми омекна, покорна пред желанието, което я изстискваше всеки път, когато се сетех за неговия парфюм, за нежната му кожа и за твърдия му член. Ами ако сега наистина ме очакваше там? Ами ако ми предоставяше възможност да удавя съмненията си във вълните на страстта? Ами ако тъкмо там ни предстоеше да преживеем моменти, които да бъдат също толкова силни, нежни, лудешки и преди всичко приятни като този, по време на който го бях приела в моя дом, в моя задник? Дали тъкмо това място не бе най-подходящото, за да започнем всичко отначало?

Част от самата мен изгаряше от желание и смяташе, че това е начинът отново да поема инициативата. Друга обаче предпазливо отхвърляше всякаква близост между нашите тела, докато душите ни не постигнеха хармония. От чисто практична гледна точка бях взела със себе си само два пуловера, чифт стари памучни слипове и едни джинси... Нищо що-годе секси и за пред хора.

Не можех да се реша и обърканите ми аргументи бяха готови да отлетят при първия полъх на съмнение. Луи чудесно знаеше какво въздействие оказва върху мен.

Тръпката, появила се между бедрата ми, предизвика контракции на ануса, а след това се разпростря към перинеума и устните. Изкушението бе твърде силно. Внезапно се сетих нещо и започнах да ровя из гардеробите.

Бинго!

В дрешника на спалнята открих три рокли, които очевидно бяха принадлежали на Орор. Една на цветя, предназначена за разходки с велосипед, друга, по-официална и с дълбоко деколте, за коктейли. Третата, скрита най-отвътре, ми се стори най-подходяща. Беше черна, съставена от бюстие и два насложени волана, единият с бродерия, а другият от прозрачен воал, доста къса и определено подчертаваща формите ми по толкова предизвикателен и сладострастен начин, че едва не се изчервих пред огледалото.

Усещането на нейните стари дрехи върху кожата ми толкова ме смути, че забравих да си сложа бельо.

– Къде отиваме? – запита ме шофьорът на таксито с дяволит тон, очевидно доволен, че ме вижда отново, особено облечена по този начин. – Пак ли в магазин за железария?

– Отиваме...

Внезапно ме досрамя да съобщя направо адреса на гей сауната, убедена, че пикантната й слава му е добре известна. Ето нещо, което възпитанието, на което ме бе подложил Луи, все още не бе успяло да преодолее: губех самообладание всеки път, когато трябваше да дам публичен израз на моята сексуалност.

– Отиваме в промишлената зона.

– В Декуверт? В търговската зона до пристанищните складове? – зачуди се той. – Че по това време всичко е затворено!

– Имам среща там. Ще минат да ме вземат и веднага заминаваме.

– Окей, няма проблеми – съгласи се той с неприкрит скептицизъм.

Що за човек би ми уговорил среща привечер на подобно място?

Без спиране колата стигна до Сен Мало. На третото кръгово движение, което смътно разпознах, накарах шофьора да ме остави.

– Сигурна ли сте, че всичко ще бъде наред? Не искате ли да изчакам, докато пристигнат вашите приятели?

– Благодаря... Няма нужда.

– Добре тогава... Приятна вечер.

В този момент нямах никаква представа до каква степен вечерта, организирана в „Бригантен“ за хетеросексуалните клиенти, ще съвпадне с обяснението, което бях дала на шофьора.

Тръгнах по безлюдната и зле осветена улица със складове и хангари от двете страни и едва ли не с облекчение зърнах малка група хора край ламаринената постройка, точно до будката пред входа на сауната. Бяха оскъдно облечени, силно гримирани и похотливите прегръдки на някои двойки не оставяха никакво съмнение относно начина, по който имат намерение да прекарат нощта.

Тъкмо стихнах до тях, когато недалеч спря микробус и шофьорът даде кратък сигнал с клаксона, за да привлече вниманието ни. Той слезе от колата и разпознах културиста с бръснат череп, който пропускаше клиентите при първото ми посещение.

– Готови ли сте за живот в замъка? – провикна се весело той.

– Няма ли да изчакаме още малко? – запита рижа красавица със закръглени форми, стегнати в рокля от бял латекс. – Люси и Марк казаха, че също ще дойдат, но още не ги виждам.

– Не се притеснявайте, тръгваме след десет минути. През това време можете да се качвате и не забравяйте да си сложите превръзките върху очите. Има по една на всяка седалка.

Очевидно повечето се познаваха и бяха свикнали с подобни изпълнения. Както установих по-късно, общността на развратниците представлява тесен кръг, съставен от различни кланове, като всеки член поне веднъж се е включвал в някой от другите, особено в малък град като този. Ето защо вероятно за тях аз бях едва ли не извънземно. По погледите, които ми хвърляха обаче, разбрах, че присъствието на нов участник им се нрави, особено когато това бе жена с моята физика.

Отчаяно дирех сред тях силуета на Луи, жадувайки срещата с него, тялото му, долепено до моето, но купето се напълни и аз реших, че може би ме очаква на мястото, където отивахме.

След като огледа своето паство, мъжът с бръснатия череп даде сигнал за тръгване. Нощното пътуване с превързани очи и ритмичното поклащане на микробуса за мен не бе лишено от определено очарование. Чувството, че следвам чужда воля, сякаш бе прелюдия към момента, когато щях да отдам и тялото си.

Носихме се така поне половин час, който прекарах в напразни опити да отгатна към кой замък, близо до Сен Мало, сме се отправили. Край мен от всички страни валяха предположения:

– Сигурен съм, че това е замъкът на руснака... От месеци е обявен за продажба.

– Дворецът на Акунин? Никак не ми се вярва... Той се намира в Сен Серван, по посока на Во Гарни. Ако бяхме потеглили на запад, щяхме да чуем шума на пристанището.

– Да не би да отиваме в Комбур? Ще се чукаме в дома на Шатобриан!

Аз самата се питах кой момент ще избере Луи, за да се появи, и дори започвах да се съмнявам в неговото присъствие. Дали щеше да ме изостави на тази зажадняла за секс безчувствена и безлика орда?

Пристигането ми поднесе първото разочарование, споделено от моите спътници. Когато свалихме превръзките, установихме, че няма никакъв замък. Пред нас се издигаше голяма сграда, подобна на манастир, оградена от висока порутена стена, обрасла с плевели.

Второто ми огорчение бе, че никой не ни посрещна, нито Луи, нито кой да е друг.

– Някой има ли представа къде се намираме? – дочух дрезгавия глас на една тъничка брюнетка.

Никой не й отговори, дори служителят от „Бригантен“, който сякаш подготвяше изненадата и не искаше да назове мястото. Ала след като минахме отвъд полуотворената желязна врата и влязохме в просторния вътрешен двор, не успях да прикрия изумлението си.

– Сен Броладр... – възкликнах полугласно аз.

– Какво? Какво казваш? – запита жената до мен.

– Зная къде сме... В сиропиталището Сен Броладр.

Главната постройка, камбанарията... Въпреки запуснатия вид на сградата тя малко се различаваше от пощенските картички, които бях открила в Интернет.

Бръснатият дангалак ме стрелна с очи и предпочете да се обърне към останалите, за да ги поведе към вътрешността:

– Ще видите, никога не сте разполагали с толкова про-странство и с толкова легла, където да безчинствате!

Основното спално помещение, което също съответстваше на старите снимки, беше устроено специално за случая. По принцип беше предназначено за петдесетина души, а ние бяхме не повече от петнайсет.

Подът беше почистен набързо, но стените си бяха в предишното състояние. Само леглата бяха нови, осветени на равни интервали от големи канделабри върху чугунени триножници. Обстановката като цяло напомняше по-скоро обиталище на призраци, отколкото дворец от Хиляда и една нощ, но новодошлите изглеждаха доволни, а някои дори подсвиркваха от възхищение. Край мен вече започна размяната на първите ласки.

– Прощавайте – обърнах се аз към културиста. – Очакваме ли някого?

– Не, освен вас, други няма. Разочарована ли сте? Искате ли да ви върна в Сен Мало?

Долових във въпроса му нотка на съчувствие.

– Не... Не, ще остана.

В крайна сметка със или без Луи, със или без разюздан секс, трябваше да се възползвам от случая да последвам стъпките на Орор и Давид. Отделих се от групата, която вече се бе разпределила по двойки, мъже и жени, жени и жени, и дори двама мъже, за да огледам спокойно останалата част от сградата.

Значи, тук са се срещнали двамата. Без съмнение тук са изпитали първите детински трепети. Очевидно момичетата и момчетата са заемали отделни спални. Двете сирачета вероятно не са спали в тази зала. Ето защо минах в съседните помещения, водена от лунната светлина, тъй като нощта бе настъпила. Разпознах трапезарията по колоните и няколкото оцелели маси и кухните в съседство, където, изглежда, за известно време бяха намерили приют бездомници. Посетих също така библиотеката, която бе празна, с изключение на няколко проядени от плъховете книги, захвърлени на пода. Нямаше нито един документ, нито една снимка по стените или в албум, никаква осезаема следа от присъствието на Давид и Орор на това място. Малка синя врата в дъното на коридора ме отведе в съблекалнята и там го открих: сърце, издълбано в олющената боя и в мазилката. Въпреки сумрака можех да се закълна, че то бе дело на същата ръка, нарисувала сърцето от снимката, открита в сейфа.

Исках да се уверя и приближих, като почти опрях нос в стената. Проследих с пръст очертанията. Същите извивки, пълни с вяра в бъдещето.

Ала макар втората буква наистина да бе Д като Давид, първата бе съвършено различна: Е. Неволно си помислих, че това е Е като Ел.

– Идваш ли с нас?

Едва не изкрещях от уплаха.

Рижата в рокля от бял латекс, чиито пищни, но стегнати форми още по-добре се открояваха на синкавата светлина и донякъде напомняха тялото на Алис, бе застанала на няколко крачки от мен с приветлива усмивка. Не бях усетила кога ме е проследила.

– Жалко... Вече имаш няколко почитатели, които те очакват в спалното.

– А, така ли? – промълвих аз по-скоро изненадана, отколкото смутена.

– Да знаеш, че и аз съм от тях.

При тези думи тя съкрати разстоянието между нас със сладостно потриване на бедрата, без предупреждение долепи устни до моите, едната й ръка обхвана тръпнещите ми гърди, а другата с властен жест сграбчи задника ми. Дланта й бе влажна.

Отдръпнах се съвсем леко, но това бе напълно достатъчно, за да я накара да се намръщи, но веднага след това лицето й отново се разведри.

– Само не ми казвай, че не ти се иска – погледна ме предизвикателно тя.

– Не... Не знам.

Това бе чистата истина. В този момент не бях способна да анализирам чувствата си. Непрекъснато се люшках между страха и желанието, между порива да избягам оттук и да се отдам. Тя бе разкошна жена и през ума ми мина мисълта, че може би е подарък от Луи, а това накара корема ми да се свие от вълнение, което се прехвърли на вулвата ми и тя затрепери като малко, изплашено животинче.

Жената, изглежда, усети това, защото без много церемонии пусна ръка под полата и подплатата и я притисна към влажните и вече полуразтворени устни. Можех да доловя тежкия, наситен парфюм, който се съчетаваше с естествената миризма на мускус, което, както предположих, идваше от нейната вулва.

Когато пъхна в мен средния си пръст, аз я улових за китката с намерение да я възпра. Ала насърчена от учестеното ми дишане и от неволно извитата снага, тя го завъртя, като всеки път достигаше онзи грапав участък, допирът до който ме накара за притворя очи от наслада. Вече се бе долепила до мен и можех да почувствам гърдите й, притиснати в моите, горещото й дихание и изпънатия й от нетърпение корем. За хищница като нея аз не бях нищо повече от лесна плячка. Явно бе, че умира от желание по мен, което издаваше интимната миризма откъм бедрата й, която постепенно изпълваше околното пространство.

– Само посмей да ми кажеш, че не ти харесва... – прошепна тя на ухото ми.

Възможно бе да ме е набелязала и пожелала още при качването ни в микробуса. Затова това, че сега се подмокрям, потръпвам и примирам от наслада при всяко нейно докосване, бе за нея победа, която бе съмнение й доставяше удоволствие.

Ала без тя да си дава сметка, в тази тъмна съблекалня, изпаднала в плен на натрапчивите си спомени и на изгубената си любов, аз се отдавах не на нея. Движението на пръста й сякаш го правеше по-голям. Започвах да различавам позната извивка, позната дължина, острия издут връх, изпънатата до скъсване кожа, всичко това ми бе до болка близко до последната пулсираща веничка. Не, тя изобщо не съзнаваше това, но всъщност пенисът на Луи бе този, който се движеше вътре в мен. Той проникваше все по-навътре, изтръгвайки от гърлото ми признателни стенания.

– Да... ДА!

– Преструваш се на невинна, но всъщност си една малка мръсница!

Изобщо не чувах непристойните й забележки. Оргазма си дължах на друг, през друго време, на друго място и курвенските й подмятания не можеха да ме засегнат.

– Хей, ти май си на път да свършиш?

Въпреки умението, което проявяваше в тази игра, силата на контракциите я изненадаха. Бликналата от мен струя обля ръката й и потече по прашния под.

Да, бях свършила, но не благодарение на нея, а на Луи. На Луи, чието отсъствие вече можех да запълня при всеки удобен случай, при всеки достатъчно осезаем контакт от мъж или жена, всеки от които би могъл да бъде негов заместник.

19.

3 юни 2010 година

Текстът, изображението. На кое от тях да вярвам? Това е въпрос, който всеки студент по журналистика в един момент си задава. Думите тежат, думите претеглят. Ала единствено изображенията притежават способността да слисат читателя, само те могат да завладеят съзнанието му така, че вече да не го изпуснат и да прекъснат една по една нишките на критическото му чувство. Двете медии са в непрекъсната неравна борба и преживените от мен огорчения в телевизията ме бяха запратили в лагера на победените, на думите, които никой не чете.

И въпреки това именно текстът ми помогна да разоблича човека, който се опитваше да омърси Луи чрез този отвратителен блог. Бях снела всякакво съмнение от моя любим. Ала след като Луи не беше автор на този компрометиращ сайт, тогава кой? Кой би могъл да го злепоставя в толкова труден за него момент? Антоан Гобер? Колкото и враждебно да бе настроен той към него, изобщо не виждах как отмъква нашия „Десет-пъти-дневно“, за да подхранва чрез него почти ежедневните си публикации в Интернет. Това предполагаше съучастие с хотел „Шарм“, което не можех да си представя. Според мен Изиам беше невинен също както другите грумове и камериерки. Оставаше господин Жак. Ала при всички случаи малко вероятно бе председателят на АРВУОУ да влезе в каквато и да било връзка с управителя на хотел със съмнителна репутация.

Обратния път изминах отново със скоростния влак, но този път нито за момент не затворих очи през трите часа до Париж. Чувствах облекчение при мисълта, че Луи няма нищо общо с блога, но бях смутена от останалите му лъжи и това оставяше в устата ми горчив вкус. Може би Луи не бе чудовищният ексхибиционист, за какъвто се опитваха да ми го представят, но загадката около братята Барле си оставаше непокътната.

Измъчвана от тези мисли, едва се сещах за случилото се през последната нощ. След моята среща на лунна светлина с рижата красавица продължих да страня от основната група и целомъдрено изчаках края на любовните им игри, след което Бръснатия череп ни откара обратно в Сен Мало. За щастие, живееше на западния бряг на Ранс и бе така любезен да ме остави недалеч от вилата. Вече се зазоряваше и имах време само за един последен оглед на помещенията, да прибера моите съкровища и да се отправя към гарата.

Бях обещала на Франсоа Маршадо да му се обадя веднага след завръщането си, но изпитвах насъщна необходимост най-напред да се прибера в моето гнездо. Бях се настанила в гарсониерата само преди няколко дни, но за мен тя бе вече уютно убежище, където мога да събера силите и мислите си.

– Улица „Трезор“, в квартал Маре – съобщих решително аз на шофьора, след като се качих в таксито на гара „Монпарнас“.

Първото нещо, което ми направи впечатление, когато влязох във входа на сградата, бе, че пощенската ми кутия вече е препълнена. От нея стърчаха няколко еднакви дебели плика формат А4. Грабнах ги припряно и побързах да ги отворя.

Всеки от тях съдържаше дебел топ изписани на ръка листи. Почеркът бе същият, който открих върху откритите в Динар записки. Почеркът на Луи.

Ала макар да разчитах на някаква изповед или може би извинение, още от първите редове разбрах, че съдържанието е от съвсем друго естество. Като ехо на моите литературни проекти, текстът имаше хибридна форма.

Бе озаглавен Азбуката на твоето тяло и всяка рубрика бе посветена на част от моята анатомия, кратка еротична новела, изтъкваща нейното предназначение. Очевидно някои части бяха почерпани от ярките спомени от първа стая, макар стилът да бе по-изискан от описанията в „Десет-пъти-дневно“. Повечето новели обаче описваха въображаеми ситуации, граничещи на моменти със свръхестественото: например върху лявата ми буза се появявало розово петно с формата на буквата С всеки път, когато съм имала желание за секс; при всеки оргазъм от вагината ми изскачали букви, които се подреждали в поема.

На места откривах дискретни следи от някои пози, присъщи на нашия еротичен код. Луи изпъстряше писанията си с едва прикрити сладостни признания, които действаха като балсам на моето изтерзано сърце. Препрочитах някои пасажи, за да се убедя, че не съм се заблудила и че неговата любов блика от неспокойните извивки на буквите, които на моменти ставаха нечетливи.

Задник (същ. м. р.): тази гъвкава плът притежава съвършена закръгленост, приятна пълнота, идеална извивка и представлява божествен завършек на хълбоците. Понякога ми се струва, че има свой собствен живот. Притежателката на този горд задник можеше да се разхожда край мен, пренебрегвайки ласките ми. Ала задникът непременно биваше привлечен от моите длани, които всеки път се долепяха до него и прекарваха така минути и дори часове. Още при първия досег за деня, с неговата еластичност, неволно го приветствах радостно, както се поздравява близък приятел: здравей, драги. Той се състои от две части, аз имам две длани. А това ще рече, че сме създадени един за друг.

Любовта му не се поддаваше на анализ поради различните и сложни форми, които приемаше, но от друга страна, разкриваше своята многоликост, когато се съсредоточеше върху някой от моите женски атрибути. Тя бе лирична за моя задник, палава към бедрата ми, носталгична при съзерцание на тила ми или похотлива към устните ми. Луи нямаше за цел да подреди пъзела на моето тяло, а да разкрие чувствата си към мен, и това толкова ме развълнува, че сълзи потекоха по бузите ми, които той описваше като „захарни ябълки, които никога няма да се стопят от докосването на езика ми, дори ако ги смуча до безкрай“.

Луи не отговаряше на мобилния. Нито пък на телефона в дома на госпожица Марс. Желанието да го видя, да говоря с него, да го докосна бе толкова силно, че не след дълго вече бях в метрото, на спирка „Сен Пол“.

– Луи? Луи, тук ли си?

Ледена тишина изпълваше величествената сграда. Макар да знаех, че тук съм си у дома, все пак се чувствах като натрапница и чуках на всяка врата, преди да вляза, за да не обезпокоя някого. Колкото по-голямо е едно пространство, толкова повече време е необходимо, за да се приобщиш към него, а аз бях пребивавала твърде кратко в този плашещ в много отношения дворец, за да оставя в него някакъв осезаем белег.

Ала това не бе единственото нещо, което ме смущаваше: стаите бяха прекалено чисти, прекалено подредени, спокойствието – прекалено дълбоко. Беше ми напълно ясно, че от дни насам Луи не се бе завръщал тук.

Изневиделица се появи Фелисите и така ненадейно се омота в краката ми, че едва не я настъпих.

– Оставихме те сама тук, миличка...

Последвах я, докато тя с мяукане ме водеше към кухнята, където напълних догоре купичката й, и бях възнаградена с мъркане, което следваше ритъма на моите ласки.

– Не знаеш ли къде е отишъл?

Щеше ми се да вярвам, че знае отговора и че беснее вътрешно, защото не може да ми отговори. Ала тя хрускаше крокетите и изобщо не ми обръщаше внимание. След като си напълни корема, се отправи в дирене на някое огряно от слънцето място, за да поспи.

Бях обиколила два пъти сградата, без да намеря спокойствието, обзело котката, когато подрънкването на връзката ключове ми напомни за съществуването на сутерена.

Слязох доста предпазливо и от пръв поглед разбрах, че уредбата е изключена. Нищо не показваше, че напоследък е била използвана, но въпреки това любопитството ме накара да включа една по една десетте камери. Изобщо не се изненадах, когато установих, че всички стаи в дома на госпожица Марс са отчайващо пусти.

Ала върху двата екрана, включени към камерите в съседния дом, от пръв поглед се виждаше, че там цари оживление. В спалнята без колебание разпознах Давид. Много по-изненадваща бе компанията му. Състоеше се от две дългокоси блондинки, едната от които се бе настанила върху слабините му, докато другата й бе подложила задника си. Двете действаха усърдно, като придружаваха всяко свое движение със съответното пъшкане.

– Иессс! – стенеше с нарастваща сила жената, яхнала Давид.

Другата без всякаква ревност се радваше на впитите във вулвата й устни.

Славянският акцент, вероятно руски, не оставяше никаква сянка на съмнение: бяха професионалистки в областта на секса. Съмнявах се обаче да са от състава на „Нощни красавици“. Очевидно бяха обикновени момичета на повикване, тръгнали на една от онези секс обиколки из Европа, по време на които руски, украински или полски проститутки правят престой в поредния град, а диспечерката им урежда срещите по Интернет.

Докато наблюдавах заниманията на Давид, се сетих за аферата „Дьолакроа“, която отново излизаше на дневен ред, и то в най-критичния момент от неговата кариера. Дали тези две хлапачки не бяха дошли по прословутите канали от Източна Европа? Как се наричаше продуцентската къща, чрез която групата Барле се бе компрометирала?

Бях чула названието, но в момента ми убягваше. Почти по инерция натиснах червеното копче за запис. Които и да бяха те, откъдето и да идваха, щяха да останат в паметта на уредбата. Щяха да се запечатат завинаги там, докато стенат от удоволствие, вкопчени една в друга.

Макар да не бяха толкова скъпи, колкото компаньонките made in France, вероятно тези създания струваха немалко пари на Давид, защото изборът му бе паднал върху първокачествени екземпляри: възраст около пълнолетието, прозрачна кожа, съвършено тяло, дълги коси и сладки муцунки: все качества, с които биха спечелили точки на конкурс за манекени.

Ала, като изключим екзотиката, трудно можех да проумея мотивите за подобен избор. Самата аз, а преди мен Орор бяхме доказателство, че негов тип са пълничките, пищни брюнетки, а не тези крехки, безвкусни същества.

Сякаш за да ме опровергае, правата жена прояви неочаквана дързост, като се наведе към допирната точка между другите двама участници. Тя пъхна глава между коремите им, протегна острия си розов език и започна да гали с него последователно основата на члена на мъжа и клитора на другата жена. Правеше го с такова старание, че приятелката й скоро получи оргазъм. Давид бе доволен от това разнообразяване и на свой ред се изпразни върху алабастровия корем на едната и върху алените устни на другата.

Трябваше да заснема този епизод. Все пак, преди тримата да изчезнат от екрана, по рефлекс извадих смартфона, включих го на запис и успях да съхраня сцената с все още вирнатия му пенис, който изстрелва съдържанието си срещу целомъдрените им на вид лица.

Тъй като тук действието бе към края си, реших да хвърля един поглед към салона. На пръв поглед там нямаше жива душа, но при по-внимателно вглеждане долових известно движение. До масата зърнах приведена фигура. Лицето на мъжа беше осветено от сребристия екран на лаптопа. Беше се разположил в дъното на салона, на най-отдалеченото от камерата място, при това в профил. При това положение ми бе трудно да позная кой е.

Огледах командното табло и не след дълго открих знак във формата на лупа, редом с ротативен бутон. Завъртях го в едната посока, след това в другата и успях да приближа образа, за да мога да различа лицето на човека, който енергично чукаше по клавиатурата. Това бе Ив, главният програмист на БТВ.

Бях го срещала един-два пъти по коридорите на телевизията, но помнех ролята, която бе изиграл миналата година в уволнението на Алис Симонсини. Именно той бе заловил сегашната годеница на Давид в неприлично положение с художествения директор Кристофър Хиймс, който също бе изгонен след този инцидент.

Отново извадих мобилния и като го насочих към чернобелия екран, направих няколко снимки, които при първа възможност щях да покажа на Фред. Той със сигурност щеше да потвърди самоличността на този човек. Що се отнася до причините за неговото присъствие в салона на генералния директор, признавам, че не намирах нито едно логично обяснение. Ала и в това отношение отново разчитах на сведения от първа ръка, които можеше да ми даде моят бивш.

Преди да се кача горе, отстъпих пред изкушението да огледам още веднъж записите. Подбрах онези, до които още не бях стигнала при предишното си посещение. Освен смътното вълнение, на което бях в плен, все още се надявах да открия мъжко лице, различно от това на Луи: дори най-незначителна физическа подробност, която ще го оневини.

Уви, за пореден път върху монитора се появи анонимното тяло, суховато и без отличителни белези, което би могло да принадлежи на когото и да било.

Този път партньорката му бе доста различна от жената на предишните записи. По масивната й задница и гънките, които тук-там се открояваха по кожата й, разбрах, че е на средна възраст, много по-зряла от останалите създания, но надарена с вулгарен чар, разкошни гърди и удивителни трапчинки до всяка от тях. Предположих, че това е нейна запазена марка.

Легнала по корем, тя бе подложила задник и бедра на партньора си, който се бе настанил между тях и усилено блъскаше. Камерата показваше ту половите им органи, от които се отделяше белезникава пяна, знак, че отдавна са започнали, ту лицето на жената в профил, усмихната и с блажено изражение. Изглежда, изпитваше необикновено удоволствие от действията на Луи и приемаше всеки негов тласък с продължително стенание.

За момент кадърът спря върху две гънки в долната част на гърба, две вдлъбнатинки с формата на f, което ми напомни прословутата фотография на Ман Рей Цигулката на Енгр.

Отново запечатах кадъра в паметта на мобилния телефон.

Качих се в хола с намерение веднага да си тръгна, но преди това трябваше да запася с храна Фелисите. Щеше ми се да се обадя на Арман, за да поверя на грижите му моята мустаката щерка, но ми се стори, че би било неуместно тъкмо в този момент да звъня на съседната врата.

– Всички те изоставят, красавице... – въздъхнах аз, докато галех копринената козина на котката.

Към нея ли бяха отправени тези думи, или към самата мене?

Телефонът ми започна да вибрира и това разсея обзелата ме печал. В гласовата поща имаше съобщение от скрит номер. Беше пристигнало, докато съм се намирала в сутерена, където нямаше обхват. Гъгнив мъжки глас с припрян и суховат тон избълва онова, което имаше да ми каже:

„Здравейте, Анабел, на телефона е Жан-Марк Зерки. Както ви е известно, аз съм адвокат на Луи Барле. Ще бъда кратък. Откакто бе освободен, моят клиент е подложен на преследване от страна на медиите и папараците. По мое настояване за известно време се оттегли от публичния живот. Той ми възложи да ви съобщя, че не ви отбягва, но би желал настоящото му местонахождение да остане в тайна. Ето защо в близко време няма да можете нито да разговаряте, нито да се срещате с него. Зная, че за вас е трудно да приемете подобно положение, но става въпрос за неговата защита и сигурност... Надявам се да проявите разбиране. Вече бе заплашен от някои крайно десни групировки. Засега няма място за тревога, но предпазливостта е наложителна. А, да, и още една подробност: той няма нищо общо с блога, за който бе съобщено по телевизията. Засега не ни е известно кой стои зад тази манипулация, но ви приканвам да не обръщате внимание на публикациите в този сайт, нито пък на имейлите, които бихте получили от него. Имаме сериозно основание да смятаме, че е налице пиратско проникване в неговия компютър и поща. Не отговаряйте на писмата, пристигнали от неговия адрес. Смятам, че засега това е всичко. Скоро отново ще се свържа с вас. Приятна вечер“.

20.

4 юни 2010 година

Този път Франсоа Маршадо беше без панамена шапка и в тъмен костюм, а освен това не се държеше така непринудено и едва ли не самодоволно, както по време на предишната ни среща. Истината бе, че оттогава насам положението на неговия другар Давид Барле се бе доста усложнило. Този път бе избрал не повърхностния декор на кафенето „Марли“ с откритата тераса, а уютната и дори натруфена обстановка на бирария от началото на миналия век на площад „Шатле“.

– Искам да ви предложа сделка – веднага му заявих аз, прескачайки обичайното предварително дърдорене.

Излегнат в креслото и опънал ръце върху облегалките, той смръщи саркастично вежди и подхвърли подигравателно.

– Сделка? Откакто започнахте разследване, говорите като шпионка от телевизионен сериал.

– Аз ще се съглася да поема прословутата хроника за Давид... а вие ще ми помогнете да получа достъп до източници относно фамилията Барле, с които засега не разполагам.

Той отпи от чашата чай „Мариаж Фрер“ (етикетчето с марката „Марко Поло“ висеше отстрани на фаянсовата чаша) и ме изгледа невъзмутимо, опитвайки се да разгадае намеренията ми.

– И защо да ви предоставям каквото и да било за нещо, което вие, така или иначе, сте готова да приемете?

– Първо, защото изобщо не е сигурно, че имам желание да се занимавам с тази хроника...

– Хайде де! – прекъсна ме той. – Ако беше така, нямаше да ми се обадите.

– ... а освен това притежавам информация за нашия общ приятел, която вие нямате.

Тъкмо в този момент известен актьор, който играеше в съседния театър, влезе в заведението, разтваряйки червената плюшена завеса на входа, все едно че се намираше на сцената. Той се озърна, няколко чифта очи веднага се отправиха към него и вълна от любопитство премина през салона, докато той отиваше към избраната от него маса, недалеч от нас. С изненада открих, че в действителност е много по-млад и енергичен, отколкото изглеждаше от екрана на телевизора.

– Чудесно, слушам ви. Какво толкова сензационно и загадъчно сте открили, че аз да не го знам?

– Няма да ви кажа веднага. Искам преди това да поемете задължението да ми помогнете в моите проучвания.

– Прието.

Поех си дълбоко въздух като плувец преди скок и се хвърлих с главата напред, подканена сякаш от гръмотевицата, която проехтя отвън, подобно на барабан в последното действие на театрална пиеса:

– Давид не е син на Андре и Ортанс Барле. Живял е в сиропиталището Сен Броладр и е бил осиновен на седем или осемгодишна възраст. С други думи, бил е достатъчно голям, за да знае какво се случва.

– Знае го – потвърди високомерно Маршадо. – Дори сподели навремето това с мен.

Не биваше да му позволявам да вземе инициативата. Ето защо, докато навън рукна пороен дъжд и принуди минувачите да се разбягат във всички посоки, побързах да добавя, гледайки предизвикателно моя събеседник:

– В такъв случай вероятно ви е споменал също така, че той и Орор са се познавали още в сиропиталището?

– Глупости – отрони той след моментно стъписване. – Запознали са се на плажа в Динар. Били са на шестнайсет-седемнайсет години. Луи лесно може да го потвърди. Достатъчно силно ревнуваше брат си, за да забрави подобно нещо...

Предпочетох да не коментирам последните му думи и бръкнах в чантичката си, за да извадя откритото в „Рош брюн“. И преди всичко снимката със сърцето, издълбано в плажната кабинка. Подадох му я и зачаках неговата реакция.

– Мислите ли, че един седемнайсетгодишен ще се забавлява с подобни неща? – подхвърлих предизвикателно.

Все така сдържан, той пое снимката, дълго я гледа и накрая заяви:

– Не виждам какво доказва това. И само върху тази рисунка ли се крепи вашата теория? Много неубедително.

– Запознах се с приемната майка на Орор в Сен Мало. Казва се Флоранс Делбар.

Като прескочих подробностите, му описах нашата среща, признанието на госпожа Делбар за Сен Броладр и накрая за внезапното й изчезване, очевидно за да избегне въпросите ми относно връзката на Давид с нейната дъщеря.

– От това, което чух, заключавам, че тази жена не е съвсем с всичкия си. Може да ви разкаже всякакви небивалици, за да придаде важност на дъщеря си...

Дали според него мъката бе помрачила ума на майката?

– И какво толкова, ако Давид и Орор са се запознали, преди да навършат шестнайсет години? Това не е новина, която си струва да бъде публикувана на първа страница.

Нежеланието му да приеме истината ме дразнеше. Ето защо извадих мобилния и с няколко натискания на клавишите открих снимката на Давид и момиченцето със заличеното лице до коледната елха.

– Какво е това? – запита той, изведнъж станал по-сериозен, и се надигна от креслото.

– Уместен въпрос. Давид лесно може да бъде разпознат. Само че останалите... Единственото, което знам, е, че това не са нито семейство Делбар, нито семейство Барле. И че, доколкото може да се съди по възрастта на Давид, снимката е направена преди постъпването му в сиропиталището.

Маршадо неочаквано пребледня и аз разбрах, че съм спечелила решаваща точка. Смущението му беше очевидно. Почти осезаемо. Ала без съмнение това не бе достатъчно, за да го накарам да промени мнението си.

На две маси от нас прочутият актьор се изправи като на пружини в мига, когато в бирарията влезе с мокри коси млада нашумяла певица, с трийсет години по-млада от него. Той й отправи заучената усмивка, която бе негова запазена марка, редом с патетичните му тиради и скандалните изяви по телевизията. Втурна се да я посрещне и я прегърна покровителствено през раменете, а край нас няколко мобилни телефона веднага увековечиха тази гледка. Изглежда, връзката им бе придобила официален характер, за да си позволят подобно нещо.

– Да не си въобразявате, че това момиченце може да е...?

Не довърши въпроса си, без да обръща внимание на водевила, който се разиграваше на две крачки от нас.

– Орор? Не може да се твърди със сигурност. Но е една от възможните версии.

– А тези двамата... – промълви той, сочейки двамата възрастни, които стърчаха от двете страни на децата. – Кои ли са?

– Нямам никаква представа. Приемно семейство, служители в сиропиталището... Могат да бъдат какви ли не.

На свой ред той сподели с мен оскъдните си спомени за Жан Франсоа и Флоранс Делбар, родителите на Орор, които бе видял само веднъж, преди двайсет години, на сватбата на Давид. Неговото описание на госпожа Делбар напълно съвпадаше с представата, която си бях изградила за нея по време на кратката ни беседа.

– Предстоят ни още разкрития.

– Възможно е – съгласи се той, играейки великолепно ролята на верен и неподкупен приятел. – Трябва да имате предвид обаче, че това изобщо няма да накърни отношението ми към Давид.

– Не искам от вас да предавате вашия приятел. Вече ви казах, че ви предлагам само да ми помогнете да разбера естеството на връзките му с неговия брат.

– Ако става въпрос само за това, всичко е наред – усмихна се той в опит да си върне убягващата му непринуденост.

Докато говореше, се сетих за сцената с Давид и двете руски компаньонки. Дали на Маршадо бе известна тази страна от живота на Давид? Дали пък не споделяше с него от време на време подобни развлечения? Или пък представата му за неговия приятел бе чиста и неопетнена като сълза?

За момент се поколебах дали да разкрия всичко, но се въздържах. Ако исках да го задържа поне още известно време на моя страна, не биваше прибързано да изгарям неговия идол. Огорчението, което щях да предизвикам, нямаше да бъде в моя полза.

Ала в този момент сякаш се намеси съдбата, защото той неволно натисна един бутон на мобилния ми телефон, който все още държеше в ръка, и върху екрана започнаха да се редят един след друг кадри. Най-напред зърнах снимката, на която Давид се изпразва върху двете рускини, след нея безликия мъж, притиснал пищната червенокоса жена. Той ги изгледа безмълвно, с втренчен поглед и стиснати челюсти. После нервно се върна на главното меню и почти захвърли телефона върху масата, сякаш той изгаряше ръката му.

Очаквах да даде израз на възмущението си, да започне да говори за лош монтаж, едва ли не за заговор, но не каза нищо. Нервно бутна димящата чаша чай настрани и повика с жест сервитьора.

– „Джак Даниелс“, ако обичате. Без лед.

Сетне, сякаш тези дяволски снимки изобщо не съществуваха, продължи прекъснатия разговор:

– Споменахте преди малко за „източници относно фамилията Барле“, с които засега не разполагате... За каква информация по-конкретно става въпрос?

– Бих искала да получа достъп до архивите на Отдела за медико-социални грижи в департамента Ил е Вилен.

– Оставете ме да позная: става дума за досиетата на Давид и Орор?

– Нещо не може да остане скрито от вас. Справките са разрешени само за роднини по пряка линия или със съдебно постановление.

Той смръщи вежди, присви глава между раменете и уверено заяви:

– Хм... Имам познат в кабинета на министъра на социалните грижи. Бих могъл да уредя това.

– Чудесно.

– Нещо друго?

Макар досега да бе отхвърлял моите молби да помогне на Луи, реших, че сега е моментът отново да мина в настъпление.

– Да... Антоан Гобер.

– Че какво общо има той с Давид?

– По принцип никакво. Само че ожесточението, с което напада Луи, ми се вижда доста странно. Ще ми се да знам на какво се дължи то. Предполагам, че не е станал председател на АРВУОУ веднага след като е завършил училище. Все е работил преди това някъде.

– Окей – промърмори моят събеседник. – Ще видя какво бих могъл да открия за този тип. Само че нека се разберем предварително: не може да става и въпрос да използвам намереното срещу него в Економист.

– Съгласна съм.

Следващите пет минути обсъждахме как ще изглежда моята хроника и се разделихме тъкмо когато дъждът бе престанал, докато през това време шейсетгодишният актьор вече бе пъхнал ръка под полата на младата си приятелка, а тя тихичко пискаше, боейки се да не привлече допълнително любопитството на околните.

– Ето, сама виждаш... – прошепна ми Маршадо и ми посочи с очи скандалната двойка, минавайки неочаквано на „ти“ – Не бива да съдим прекалено строго онези, които постоянно са обект на обществено внимание. Когато всички погледи са насочени към тях, една грешна стъпка може да ги провали. А животът е дълъг, ако от най-ранна възраст си център на внимание.

Също както след първото ми пътуване до Динар, реших, че непременно трябва да се срещна с Ребека. Взех метрото и трийсет и пет минути по-късно натиснах звънеца на входа на авеню „Мандел“ № 118. Както предишния път, бившата ми шефка не изглеждаше изненадана, че пристигам без предупреждение. Тя отвори вратата и ме покани в малкия двустаен апартамент на деветия етаж, облечена в розов анцуг със златни нишки.

– Влизай... Искаш ли чай?

– Не, благодаря.

Влязох в малката спретната всекидневна, същата, каквато я бях видяла година преди това. Единствената разлика бе, че кашоните с архивите на „Нощни красавици“, натрупани в ъгъла, бяха изчезнали, вероятно унищожени или пренесени в мазето.

– Значи, Саломе се оказа склонна да сътрудничи?

Събитията от последните дни почти бяха заличили от паметта ми тази среща, продиктувана от внезапния порив на ревност.

– Да речем, че получих потвърждението, което очаквах... И останах жива – пошегувах се само донякъде аз.

Домакинята изчезна за момент в кухнята и скоро се върна с чаша горещ чай в ръка, а парата, която се издигаше от нея, замъгляваше чертите на лицето й като върху стара снимка. В известен смисъл тя бе част от историята на семейство Барле и затова нейното свидетелство бе ценно за мен, макар да ми го предоставяше капка по капка, сякаш бе китайско мъчение.

Също както малко преди това с журналиста, най-напред й разказах какво съм открила в Бретан, за да я накарам да си развърже езика и да бъде малко по-откровена с мен: актът за осиновяване на Давид, снимката със сърцето, многозначителният разказ на Флоранс Делбар и пр.

Отначало тя ме слушаше невъзмутимо, стиснала пълната чаша, за да затопли ръцете си, въпреки че в стаята изобщо не беше студено, сетне прие носталгичното изражение, което бях видяла последния път.

– Давид и Орор не са искали пребиваването им в Сен Броладр да се разчува извън семейния кръг.

– Защо?

– Вероятно от стеснение. Или пък за да заличат неприятните спомени... Предполагам, че ако се запозная с бъдещия си съпруг в затвора, няма да искам целият свят да научи за това.

Звучеше доста смислено.

– Значи, когато са се сгодили, родителите им са знаели, че просто са се преоткрили и не може да се говори за обикновена любовна история?

– Не и в онзи момент.

– След като има неофициална версия за тяхното запознанство, вероятно има и официална?

– Истината е, че никога не са преставали да се виждат. Още през лятото, последвало тяхното осиновяване, са се срещали на плажа в Динар. Първия път случайно. Давид прекарва ваканцията в „Рош брюн“ с новата си майка, с новия си брат и с Арман. Самата Орор живее в Сен Мало, а семейство Делбар обикновено са ходели на плажа Бон сьокур или на Сийон. С изключение на онзи ден... Вероятно се е случило през юли или август седемдесет и осма година.

– И знаете ли защо са отишли да се къпят в Динар?

– Не... Може би просто за да сменят обстановката. Или пък за да се видят там с роднини. Само че от онзи ден нататък Орор постоянно искала да ходят на плажа Еклюз.

– А Делбар не са ли я питали защо?

– Вероятно са приели това като невинен детски каприз и затова не са й отказали... Съгласили са се заради нея да изминават по няколко километра до Динар.

– Всеки ден ли?

– Почти всеки ден – потвърди тя. – Спомням си, че май по онова време Флоранс Делбар напуснала работа. Искала да се посвети изцяло на дъщеря си.

– И нито за момент не се е усъмнила, че момчето, с което Орор си играе, идва от същото сиропиталище като нея?

– Имай предвид, че когато твоето осемгодишно момиченце се забавлява заедно с момченце, което си има майордом и живее в най-прекрасната вила по крайбрежието, и през ум няма да ти мине да се притесняваш... В крайна сметка те са били просто деца, които си играят. Не са създавали проблеми. Нито Флоранс, нито Ортанс са подозирали каквото и да било.

Представях си как търчат от единия до другия край на плажа, как строят пясъчни замъци и се замерят с малките топчета от изсъхналите водорасли. Накрая се скриват в плажната кабина номер шейсет и осем, за да оставят там завинаги своя отпечатък.

– Откъде знаете всичко това?

– От Луи. Бил е ужасно ревнив, че осиновеният му брат предпочита да прекарва времето си с някакво момиче, вместо да си играе с него. Тъкмо по това време той също се е влюбил в Орор. Непрекъснато ги следял, наблюдавал ги и затова пръв разбрал, че между Давид и тази хлапачка има по-силна и по-стара връзка.

Защо ли не бях изненадана?

– И нищо ли не е казал на родителите си?

– Напротив. Споделил подозренията си с Ортанс, но тя го накарала да не казва нищо на никого. И Луи послушал майка си.

Това ме трогна. Вълнуваше ме и мисълта, че моят любим е живял дълги години в апартамента на долния етаж, само на няколко метра под краката ни.

– И какво е станало по-нататък?

– През следващите години продължили да се срещат. Лете, разбира се, но също и през другите ваканции по време на учебната година. Коледната, великденската... Били неразделни. Когато станали на петнайсет-шестнайсет години и започнали да флиртуват, нещата се уредили от само себе си, все едно че всеки от тях вече бил член на другото семейство. Останалите били очаровани от това, че двете другарчета от плажа са се влюбили, а след това са се сгодили...

– Предполагам, с изключение на Луи?

– С изключение на Луи, разбира се...

Тя взе от масата малка кутия от тъмно дърво и извади от нея черна пластмасова тубичка. Измъкна електронна цигара и я пъхна между устните си. Издуха няколко облачета пара без всякакъв мирис и това сякаш й донесе успокоение. Въпросният предмет добре й служеше, като при това й придаваше тайнствен и благороден вид, който би възхитил немалко куртизанки, чиито имена носеха стаите в хотел „Шарм“.

– И как е реагирал на вестта за сватбата?

– Много зле. Още повече че между него и бъдещата му снаха вече е имало тайна връзка, която той е смятал за страстна и неразрушима.

– И въпреки това Орор е избрала Давид – заключих вместо нея аз. – Предпочела е старата си привързаност пред моментното увлечение.

– Не – възрази тя, като поклати глава. – Та избра Давид не заради миналото... Даже напротив.

– Не съм сигурна, че ви разбирам...

– Тя избра властта, Ел.

Властта?

– Още преди сватбата Андре бе определил Давид за свой наследник – обясни тя, преди да съм продължила с въпросите.

– А това по какъв начин се е отнасяло за Орор?

– Това бе реванш не само за Давид, но и за нея... Редом с него, тя се е надявала да сподели славата му и че това ще излекува собствените й рани. И двамата са се нуждаели от реванш в живота.

Сен Броладр. Сиропиталището. Преживените мъки и неясното бъдеще.

Веднъж изгубил надпреварата с Давид и директорското кресло на групата „Барле“, Луи губи и Орор. В замяна на това, избирайки Давид за свой рицар, тя печели всичко, всичко, което би могло да й помогне да навакса разбитото си детство. Поне привидно.

Без да каже нищо, Ребека стана и като ме остави за момент, отиде в спалнята. Когато се появи отново, държеше в ръка малък плик, който ми подаде с видимо вълнение.

– Какво е това?

– Поканата за тяхната сватба.

Отворих внимателно плика и извадих пожълтяла от времето картичка. Тя трептеше между пръстите ми, сякаш напечатаните върху нея думи всеки момент щяха да изригнат. Трябваха ми няколко секунди, за да се справя с шрифта, който бе толкова изискан, че трудно се четеше:

Флоранс и Жан-Франсоа Делбар,

Ортанс и Андре Барле

с радост ви канят на сватбената церемония на техните деца

Орор и Давид,

която ще се състои в събота, 18 юни 1988 година, 15 часа,

в катедралата „Сен Венсан“ в Сен Мало.

Младоженците ще бъдат щастливи да ви приемат

в 18,30 часа

на чаша вино и на предвидената след това гощавка

в ресторант „Мезон дьо Брикур“,

улица „Дюгесклен“ № 1 – 35260 Канкал.

Тъкмо 18 юни. В деня, когато съм навършила две години.

Явно щеше да ми бъде трудно да съхраня на моя смартфон тази ценна реликва Ето защо реших да запиша основните данни – дата, час и място, след което върнах картичката на нейната притежателка.

– А преди този съдбоносен ден семействата Барле и Делбар поддържали ли са някакви отношения?

– Не особено. Андре смяташе семейство Делбар за провинциални големци, а бащата на Орор пък гледаше на родителите на Давид като на претенциозни столични снобари... Макар че в тесен кръг бяха доволни от сполучливия брак на тяхната дъщеря.

И каква сватба наистина: церемония в катедралата, прием в скъп ресторант, един от най-прочутите по Изумрудения бряг, вероятно няколкостотин гости...

– А след това съхраниха ли връзката помежду си?

– След смъртта на Орор ли? Доколкото знам, са се срещнали само за погребението. Подобен повод ни най-малко не предразполага към размяна на спомени за ранните години на децата, ако това имаш предвид.

Правилно. Дори изоставена край магистралата, каквато представляваше животът на братята Барле, Ребека съхраняваше онази проницателност и язвителност, които й бяха спечелили приятелството, ако не и любовта на Луи.

– Споменахте, че Луи е преживял много тежко този брак?

– Меко казано. Впрочем именно в онзи момент се завърна при мен. Може би не е трябвало да бъда толкова наивна.

Каза това без огорчение, само леко и някак уморено сви устни.

– По онова време животът му бе белязан преди всичко от алкохол, много жени и много пътешествия... – продължи тя.

– И от един инцидент.

Прямият й, студен поглед ми показа, че е схванала намека, но че не желае да поеме хвърлената ръкавица.

– Това наистина беше инцидент... – натърти върху всяка дума тя, сякаш за да ме убеди.

– Според публикации във вестниците от онова време Луи не е умеел да управлява лодка – продължих все пак аз. – Ако това наистина е така, защо Андре му е позволил да води моторницата „Рива“?

– А защо не? – уклончиво, не много убедително отвърна тя.

Оставих я да всмукне от етеричните пари и още повече затегнах примката:

– Ако в този случай няма нищо нередно, защо досега Луи го е крил от мен? Защо ме излъга каква е причината за неговия недъг?

– Именно поради чувството на вина, че вече ти е поднесъл друга версия. Бъди откровена: ти самата би ли разказала на човека, когото обичаш, че си убила родителите си? Дори ако това е станало неволно?

Можех да разбера това, но все още не разбирах защо си бе приписал заслугата за опита да спаси Орор и от друга страна, защо Давид се бе самообвинил. Защо бе приел роля, която изобщо не му отиваше.

Когато й предадох думите на Ивон от ремонтната работилница, тя само сви рамене.

– Всички рибари са алкохолици. Онзи, който през онзи ден е видял Давид, вероятно е бил по-пиян от обикновено.

Сега вече бе заела отбранителна позиция и ясно виждах, че повече нищо няма да науча от нея.

Ето защо реших да изиграя най-силния си коз: картата от взаимоспомагателната каса на Орор. Извадих я от чантичката си и я поставих пред нея. Сега не можеше да избяга от въпросите ми.

– Виждали ли сте този документ?

Погледът й се местеше от листа хартия към мен и обратно, без да може да се съсредоточи. Явно се страхуваше и дори може би бе в изпаднала в паника. Притвори за момент клепки, за да се посъвземе.

– Не... Нищо не ми говори.

– Само че в него е вписан адресът на семейство Барле тъкмо тук, в тази сграда.

– Вярно, вярно... Само че аз не съм тяхна портиерка – отбеляза донякъде засегнато тя. – Не съм следила пощата, която получават, нито когато тук живееше Давид, нито пък когато на негово място дойде Луи.

Реакцията й издаваше, че е било по-скоро обратното. Вероятно години наред бе проверявала съдържанието на пощенските кутии, дебнейки и най-малкия окуражителен знак.

– Документът е бил издаден повече от две години след смъртта на Орор – подчертах аз. – При това е бил изпратен тук, където официално е живеел Давид.

Ребека прехапа устни, сякаш диреше логично обяснение на този абсурден факт.

– Тялото й така и не бе намерено – каза накрая тя. – Смъртта й бе официално призната едва няколко години по-късно. Вероятно това е причината за подобна грешка... Докато е съществувала дори най-малка вероятност тя да бъде открита, Давид и семейство Делбар не са имали никакво основание да прекратяват нейните застраховки или пък здравното й осигуряване.

Това вече звучеше съвсем правдоподобно и предварително елиминираше всички други въпроси, които се канех да задам.

– Ребека... Ще ми се да ви запитам, защо ми разказвате всичко това едва днес?

Защо не преди година? Защо не в момента, когато предпочетох по-големия брат пред по-малкия?

– Преди всичко Луи не желаеше да си помислиш, че също като брат си е влюбен в теб заради приликата ти с нея...

Самият той неведнъж ми бе повтарял това: без съмнение фактът, че съм същинска двойница на Орор, ме правел по-привлекателна в очите му, но не след дълго това чувство се засилило и минало отвъд тази подробност, за да намери опора в онова, което принадлежи само и единствено на мен, Анабел.

Тръгвах си малко по-осведомена за оформянето на тяхната дяволска тройка, макар да имаше все още много бели петна върху цялостната картина. Ето защо, тъкмо преди да затвори вратата след мен, й зададох един последен въпрос:

– Знаете ли дали през това време Давид е бил влюбен в друго момиче?

Думата, която употребих, бе детинска и затова тя на свой ред запита:

– Имаш предвид като малък?

– Да. В сиропиталището. Преди Орор.

Мислех си за инициалите Е + Д, открити в полутъмната съблекалня на Сен Броладр.

– Може би – въздъхна тя. – Но поне аз не съм чувала за подобно нещо.

– Някоя Еманюел? Или Елиз? Елоди? Каквото и да било име, което да започва с Е...?

– Не... Наистина не знам. Съжалявам.

Преди да изляза от сградата, постоях известно време на долната площадка, долепила ухо до вратата, отвъд която до неотдавна бе живял Луи. Накрая един от живущите във входа излезе от асансьора и това ме принуди да си тръгна.

След бурята над града грееше слънце, но въздухът бе наситен с влага. Макар потта да бе избила под мишниците и по слабините ми, сякаш в резултат от силна треска, реших да се разходя из квартала, за да събера мислите си и да обобщя всичко, което току-що бях научила.

Сякаш нищо не бе в състояние да ме разсее, дори лъскавите скъпи коли, паркирани покрай тротоарите, но ето че това направи мобилният телефон:

– Ел? Обажда се Маршадо.

Бях изненадана, че ми се обажда толкова скоро, само два часа след нашата среща. Гласът му бе твърд и решителен. В него нямаше и следа от предишната сдържаност.

– Да...?

– Попаднах на нещо за Гобер.

– А... И какво е то?

Представете си, преди да стане председател на АРВУОУ, Антоан Гобер дълго време е работил в частния сектор като експерт-счетоводител.

Постепенно се измъквах от летаргията. Междувременно моят събеседник се изкашля многозначително.

– Работил е близо двайсет години за „Софиба“, кантора за финансова експертиза... Стопроцентов филиал на групата „Барле“.

Мълчах известно време, без да мога да реагирам, а Маршадо ме довърши, като добави:

– Според адвоката на Дьолакроа напуснал е преди по-малко от година. И черешката на тортата: именно Гобер е предоставил на Давид компрометиращите данни за Дьолакроа в аферата East-X Prod.

21.

4 юни 2010 година

През цялото време на краткото си експозе Франсоа Маршадо се придържаше към безизразния тон, до който прибягват водещите в новинарските емисии по телевизията, за да подчертаят своя професионализъм. Все едно коментираше курсовете на борсата или правеше прогноза за времето. Въпреки това чувствах, че се е заразил от моята жажда да научи истината. Какво го бе накарало да промени отношението си? Дали онези снимки, които случайно бе зърнал на моя телефон? Не ми се вярваше. Достатъчно добре познаваше Давид, за да си въобразява, че е света вода ненапита. В крайна сметка и двамата ме бяха срещнали за пръв път като момиче на повикване...

Въпреки това бях сигурна, че това откритие за него бе важно не по-малко, отколкото за мен, но до каква степен все още не бе ясно. Вече знаеше, че връзката между Антоан Гобер и Давид без всякакво съмнение доказва участието на последния в кампанията за очерняне на Луи. Ала за пръв път Маршадо си даваше сметка за истинската същност на своя приятел. И докато това за него бе причина за стъписване и огорчение, аз възприемах реакцията му като едно от най-добрите неща, които ми се бяха случили през последните седмици. Упреквах се донякъде, че поради наивност за момент бях изпаднала в плен на коварния чар на Давид. Той почти бе успял да ме убеди, че работи единствено в полза на брат си.

Подобна двойственост от страна на моя бивш годеник изобщо не би трябвало да ме учудва. Ала това, че всеки следващ път низостта му стига още по-далеч, ме изпълваше с отчаяние. Щеше ми се да открия у него нещо добро, братска любов например, и поне веднъж да не се измамя в надеждите си.

– В крайна сметка аз съм причината за всичко това... – промълвих в слушалката.

– Вие ли?

– Ако не бях напуснала Давид в деня на нашата сватба, нямаше с такова ожесточение да се опитва да съсипе брат си.

Сама не вярвах на подобно, прекалено просто обяснение. Разговорът с Ребека и откритите в Динар сведения доказваха, че историята е започнала много преди моята поява. Аз не бях нищо повече от поредното действащо лице в безкрайната поредица от епизоди в сапунения сериал на техния живот.

– Какво правите в момента? – запитах го направо аз.

– В редакцията съм. Защо?

– Ще можете ли да избягате за един час?

– Тук съм почти шеф. Така че излизам за толкова време и толкова често, колкото намеря за добре.

Донякъде се учудих, че вече не оказва съпротива. Последният шок явно бе променил възгледите му и нанесъл смъртен удар на нерушимото му приятелство с Давид. „Двайсетгодишно приятелство.“ Принадлежеше към поколение, което постоянно бълва подобни високопарни изрази, сякаш те бяха нещо като имунитет срещу разочарованията и предателствата. За него това бе приключило. Вече не вярваше на клетвите за вечна вярност.

Половин час по-късно той ми махна от ъгъла на улиците „Сен Лазар“ и „Ларошфуко“, където ме очакваше, на почетно разстояние от дома на Дюшеноа и дома на госпожица Марс. Докато пътувах с метрото, въпреки проблема с обхвата, бях успяла да изпратя на Фред снимката с мъжа пред компютъра, която бях направила от контролния монитор. След по-малко от десет минути той потвърди подозренията ми:

Да, това е Ив. Какво прави

в дома Дюшеноа?

И аз това се питам.

Смяташ ли, че той е проникнал в

електронната поща на Луи?

Твърде е възможно.

Ив не е единственият компютърен

гений в БТВ. Моят авер Франки е

още по-добър. Искаш ли да го накарам

да влезе във въпросния комп?

Ще бъде страхотно! Благодаря!

Няма защо.

Франсоа Маршадо бе свалил сакото и вратовръзката, а светлосинята му риза бе потъмняла от пот под мишниците. Въпреки небрежния вид бе запазил аристократичната си елегантност. Не го харесвах особено, но не можех да не се възхитя на смелостта на този човек, готов да се отрече от своята каста в името на истината, а също и от обида.

Предполагам, че именно от желание да приличам на хора като него бях избрала журналистическата професия.

– Няма ли да ме поканите на чай у вас? – пошегува се той, за да прикрие колко е напрегнат.

– Е, не... Елате – подканих го аз да ме последва във вътрешността на сградата отляво.

Не продума, докато слизахме към наблюдателната зала, но в погледа му прочетох възхищение от реставрационната работа, извършена от Луи. Подобен декор напълно съответстваше на вкуса, който си бе изградил с годините.

За по-малко от минута успях да включа контролния пулт и да открия записа.

На един от мониторите се появиха Давид и двете дългоноги блондинки, все така разгорещени, както ги бях оставила. Една от двете насърчаваше посестримата си да смуче с повече старание вирнатия пенис: „Давай! Давай! Это отстой!“

Бях забавила да натисна червения бутон за запис и по-голямата част от сцената липсваше, но позите и акцентът бяха достатъчно ясни.

– Откога е това? – запита глухо Маршадо.

– От вчера следобед.

– Показвали ли сте го на някой друг?

– Не... Освен мен, вие сте първият, който го вижда.

Той си пое дълбоко въздух, прокара разтреперана ръка по влажната си от пот коса и продължи:

– Знаете ли какво ще се случи с Давид, ако този запис излезе оттук?

Естествено: това бе доказателство, че шефът на групата „Барле“ е накиснат до гуша в афера с трафик на проститутки от Източна Европа... Сигурна загуба на делото в Апелативния съд, който не след дълго щеше да го изправи лице в лице със Стефен Дьолакроа. На всичко отгоре сам по себе си моментът беше особено неблагоприятен, тъй като би довел до провал на сделката по сливане с ГКМП и до рухване на акциите на „Барле“. И най-сетне за самия него това би означавало опозоряване и разорение. Загуба на цялото, толкова трудно и на такава висока цена получено наследство, което той с такова усърдие се бе постарал да умножи. И всичко това заради един аматьорски запис с посредствено качество, сив и неясен, каквито имаше хиляди в хъбовете за порнографски клипове.

– Как мислите, защо ви поканих да изгледате това заедно с мен?

– Хм... – промърмори той. – Смятам, че не сте имали друг избор.

Вярно бе, че нямаше смисъл да крия този запис след онова, което бе видял на мобилния ми телефон.

– Как трябва да постъпим според вас? – поисках аз мнението му на опитен журналист.

– Засега няма да предприемаме нищо. Това е най-доброто скривалище за подобен арсенал.

Кимнах в знак на съгласие и се канех да изключа апаратурата, когато той задържа ръката ми с влажната си, но силна длан.

– Сигурна ли сте, че в тази машинка няма нищо друго, което да заслужава моето внимание?

– Останалото не ви засяга.

– Не смятате ли, че аз сам би трябвало да преценя?

Налагаше се да стигна докрай и затова заявих колкото се може по-авторитетно:

– Другите записи не показват Давид.

– А кого?

– Показват... – измънках аз. – Показват Луи. И някои от неговите любовници.

– Нима?

Донякъде изненадана от неговата настоятелност, подразнена от скептицизма му, отново започнах да търся и избрах един от записите, които вече бях изгледала.

Маршадо го съзерцава без никаква проява на емоция и без коментар. Когато екранът угасна, той ме накара да пусна друг, по време на който все така остана мълчалив и безстрастен. И така до момента, когато протегна ръка към командното табло и натисна бутона за пауза:

– Ето.

На преден план се виждаше основата на пениса в ерекция на оператора, както и долната част на корема му, която бе напълно избръсната.

– Не забелязвате ни нещо? – запита ме той.

– Не. А би ли трябвало?

– Само не ми казвайте, че никога не сте виждали Давид напълно гол.

– Давид ли? – едва не се задавих аз.

Той приближи изображението върху участък от пубиса, където имаше малка луничка, малко по-голяма от бобено зърно, подобна на татуировките, които Стефан бе направила върху мен и Луи в нощта на нашия годеж.

– Този малък ангиом е неговата фабрична марка. Никога ли не ви го е показвал?

– Никога... – прошепнах слисано аз.

Петното изчезваше, когато оставеше космите да пораснат. Въпреки това ми беше чудно, че Давид нито веднъж не бе споменал за него през няколкото месеца интимен живот с мен.

А и откъде Маршадо знаеше за него?

– От двайсет години насам двамата с Давид споделяме една и съща съблекалня, един и същи душ – сякаш прочел мислите ми, побърза да обясни той.

След това се възползва от стъписването ми, за да проучи съдържанието на твърдия диск. Занемяла, следях как сцените минават една след друга пред погледа ми. Като си помислех, че се бях усъмнила в Луи...

Все пак в уравнението оставаше едно неизвестно: как тези заснети от Давид филми за негово лично ползване бяха попаднали в апаратурата на неговия брат? Кой ги бе пренесъл тук и с каква цел?

Маршадо така шумно щракна бутона за пауза, че звукът отекна от тавана и ме откъсна от мислите ми.

– Какво става? Това не е ли Давид?

Той не обърна внимание на въпроса ми, пусна по-нататък записа и пак го спря. Накрая благоволи да се сети за моето присъствие.

– Давид е... – потвърди той със задгробен глас.

Без да снема поглед от черно-белия екран, той остави видеото да продължи нататък. Веднага разпознах червенокосата жена на средна възраст, която също бях заснела с мобилния. Без да се допита до мен, Маршадо върна записа и го пусна отново от начало до край, а аз не посмях да го прекъсна. Поразително бе, че това тяло, създадено за любов, с неговите извивки и закръглености, това лице, което съчетаваше дяволския чар на вещица и изяществото на мадона, му беше познато.

Ала коя бе тази, която пред очите ни изпадаше в оргазъм в резултат от ритмичните движения на своя партньор?

Когато се качихме горе, аз го оставих да се съвземе от изумлението, а през това време нахраних Фелисите и взех от моята стая две рокли, които ми се сториха по-подходящи за задухата, налегнала Париж след отминалата буря.

– Ел? Фред е.

Обаждането му отекна някак неприлично сред тягостната тишина на къщата.

– Какво има?

– Ами... Нали не си забравила, че ме помоли за услуга?

Упрекнах се за студения тон и продължих, вече по-приветливо:

– Да. Прощавай. Какво ново?

– Не е много. Франки твърди, че проникването е направено от служебния лаптоп на Давид.

– Сигурен ли си? Струва ми се нагло да използва за това собствения си комп...

– Не е толкова просто. Ив е използвал няколко IP адреса извън страната, за да прикрие следите на Давид. Франки обаче успя да стигне до него.

– Има ли някакви доказателства?

– Според онова, което ми каза, от разстояние това е невъзможно. Единственият начин е да се направи запис директно от компа, използван за атаките.

С една дума, от лаптопа на Давид.

Втурнах се обратно в контролната зала и без да обръщам внимание на моя съучастник, който объркано гледаше екраните, включих камерата в салона на дома Дюшеноа. За щастие, лаптопът последен модел все още се намираше на същото място, където го бях зърнала предишния път. На него не работеше никой и екранът бе свален.

– Какво става? Какво правите? – запита едва чуто Маршадо.

– Ще имам нужда от вас.

– От мен ли?

– Да. Обадете се на Клое и поискайте да разговаряте с Давид.

– И защо?

– За да проверим дали в момента наистина се намира в своя офис.

Втората камера потвърди, че го няма и в спалнята. Ала възможно бе да е в движение някъде из хилядата квадратни метра на своя дом, макар това да бе малко вероятно тъкмо следобед през работен ден.

– А ако Клое ме свърже с него, каква идиотска причина да измисля за това обаждане?

– Нямам представа, импровизирайте... Познавате го по-добре от мен.

Той не бе твърде доволен от намека ми и от доста спорните ми журналистически методи, но след като преглътна шумно, излезе с предложение:

– Бях му заел една книга на английски за историята на групата GKMP. Мога да му я поискам под предлог, че трябва спешно да подготвя материал за публикуване.

– Чудесно. След това се обадете на Арман. Помолете го да се срещнете някъде из Париж, за да ви я върне. Изберете място, което да се намира достатъчно далеч оттук, за да имам време да приключа, преди да се е върнал.

Маршадо се качи горе, за да говори по телефона, а аз пуснах отново компрометиращия запис с Давид, по време на който родилното петно се виждаше най-ясно. Определено приликата с еднаквите татуировки, които си бяхме направили с Луи, беше направо поразителна. Ала в случая Луи бе извън всяко подозрение, защото инициативата бе моя. Въпреки това съвпадението силно ме смущаваше. Как съм могла да пропусна тази анатомична подробност на Давид? Дали бях съхранила някакъв несъзнателен спомен, който бе породил моята идея за татуировките?

Сцената, която се разиграваше пред очите ми, бе една от най-разюзданите измежду онези, които бях открила в този еротичен пандемониум. Жената беше с бяла маска, подобна на онази, която Луи ме караше да си слагам от време на време. Анонимността не намаляваше ни най-малко обаянието, което се излъчваше от нея. Беше червенокоса, с изключително тънка талия, широк ханш, изваяна задница, съвсем леко изпъкнал корем, сякаш за да привлича мъжките ръце, вирнати месести гърди, нежни рамене, закръглено тяло, създадено за любовни наслади. Беше тъй прекрасна, че хвърляше предизвикателство към всички традиционни канони за женска красота.

Вулвата й пърхаше около вкарания в нея пенис и сякаш му бе тъкмо по мярка. Освен това бе добре очертана и с правилни пропорции. Стори ми се съвършена.

Сред книгите, които Луи бе ми препоръчал за прочит, бе и краткото съчинение на доктор Жерар Зуанг Половият орган на жената, където авторът определя нормата за изящество на вагината. Според него тя трябва да съответства на следните пропорции: девет сантиметра за отвора, разпределени на три степени по три сантиметра – три за клитора и неговото калпаче, три за малките устни и три за канала. Към тях трябва да се прибавят още три сантиметра за венериното хълмче, в резултат на което се оформя едно хармонично цяло от осемнайсет сантиметра от началото на окосмената част до основата на перинеума.

Като се прибавеха умерената пигментация и лъскавите от възбуда косми, вулвата на жената от екрана представляваше едно от най завършените творения на човешкото тяло, които някога бях виждала. Съзерцавах нейните прелести, споделяйки за пръв път възхищението, което изпитват мъжете към онова тайнствено място, което крием между краката си.

Давид ускори темпото, без да си даде труда да измъкне главичката от пламналата вулва, когато...

– Анабел? Тук ли сте?

Гласът на Маршадо ме откъсна от завистливото съзерцание. С решителен жест изключих апаратурата, прекалено припряно, за да мога да отрека надигащото се в мен вълнение. Под слиповете ми избиваше подозрителна влага и аз чевръсто ги наместих, преди да се присъединя към Маршадо.

– Е, какво стана? – запитах го с поруменяло лице.

– В момента Давид е в конферентна връзка със Сеул, а Арман ще се срещне с мен след трийсет минути в бирария „Зимер“.

– Чудесно!

Оставаше ни само да изчакаме кога ще хлопне вратата на съседната къща в знак, че майордомът е излязъл, за да преминем към следващия етап на нашата операция.

Пет минути по-късно Франсоа Маршадо тръгна за срещата с Арман, а аз вече можех да се промъкна безпрепятствено в дома Дюшеноа с помощта на ключа, който майордомът ме бе посъветвал да задържа. Откакто по спешност се бях отправила към болницата в деня на провалената сватба, не бях влизала там... Това бе денят, в който мама почина. Затова присъствието ми сякаш бе два пъти по-нередно.

С изключение на грамадния пясъчен часовник, строшен преди година от Синус и Косинус, мопсовете на Давид, нищо не се бе променило. Двете кучета бяха усетили присъствието ми и ми устроиха триумфално посрещане, сякаш бях отсъствала не повече от ден.

С разтуптяно от страх и от нахлулите спомени сърце влязох в салона. Ниската масичка бе отрупана с вестници в прослава на Давид, а последните броеве приветстваха стратегията му за завоюване на корейския медиен гигант.

Лаптопът все така беше върху масата за хранене, както го бях видяла от монитора за наблюдение. Отворих го и екранът веднага светна, а в центъра му се появи малък диалогов прозорец.

– Мамка му... – промърморих аз. – Паролата.

Какво си въобразявах всъщност? Че също както вагината на онази вълшебна красавица, компютърът на Давид ще ми разрие без всякаква съпротива всички свои тайни?

– Фред? – прошепнах аз в слушалката.

– Май без мен не можеш да минеш?

– Имам проблем... В момента съм пред компютъра на Давид, но не зная неговата парола.

– Това трябваше да се очаква. Опита ли нещо, рождени дати и прочие?

– Не... Боя се да не направя някоя глупост и да блокирам всичко.

– Няма страшно. Системата е стандартна, така че няма ограничение нито във времето, нито в броя на опитите. Почвай.

Пробвах късмета си няколко пъти, но без успех: 5 януари 1970, 5 януари 1969, 050169, Орор, ОрорДелбар, СенБроладр, Рошбрюн... Машината един след друг ги отхвърляше.

– Нищо не става... Защо не попиташ твоя приятел Франки? За него една парола сигурно е като детска игра.

– Да, само че той не е тук.

– Не можеш ли да се свържеш с него? – настоях аз.

– Затворил се е да работи вкъщи. А в такива моменти го пиши бегал. Просто изключва всичко.

Значи, щях да се лиша от доказателства. Явно Давид щеше да продължи да се възползва от електронната самоличност на своя брат. С всички произтичащи от това катастрофални последици.

Синус, по-гальовният от двата мопса, излая весело, подканвайки ме до го последвам на горния етаж. Без особена причина се изкачих по широкото мраморно стълбище, водена от смътно любопитство. Може би това бе по-скоро желание да посетя още веднъж спалнята, където бих видяла върху екрана Давид да се проявява като далеч по-страстен любовник, отколкото въобще някога е бил с мен.

Както обикновено, вътре цареше безупречен ред. Леглото бе оправено и върху него бе забравена никаква дреха. Една мисъл ме накара да отворя дрешника.

Истината веднага се набиваше на очи.

– Тя не живее тук!

Сред мъжкото бельо, белите ризи и костюмите не видях нито една рокля, нито един сутиен. Въпреки гръмогласните изявления и гротескния запис, получил широко разпространение в Интернет, явно Алис не бе получила правото да се нанесе при своя годеник. В момент, когато Давид полагаше усилия преди всичко да си изгради образ на уважаван член на обществото, със съпруга и в перспектива с деца, дали бъдещият им брак не бе резултат от сделка помежду им, скрепена със сериозна финансова инжекция?

Под разбърканата купчина пуловери, в която очевидно често бе ровено, нещо доста странно, като се има предвид сезонът, зърнах ъгъла на някаква корица.

Изтръпнах.

Това бе сребриста корица на бележник.

– Мръсник! – прошепнах през зъби. – Значи през цялото време е бил у теб.

Измъкнах изпод меката кашмирена камара моя „Десет-пъти-дневно“. Набързо го прелистих и се успокоих. Нищо не липсваше и нищо не бе добавено. Чисто и просто съдържанието му бе похитено заедно с нашата интимност.

Поколебах се за момент дали да си го прибера, но след това с въздишка се отказах. След като злото веднъж бе сторено, в мой интерес бе този бележник да си остане в ръцете на моя враг. Бих допуснала грешка, ако го вземех, защото по този начин той щеше да научи, че съм влизала тук, и цялата игра щеше да излезе на бял свят. Сметнах, че би било по-добре да го оставя и занапред да ме подценява. За мен това бе предимство, което смятах да съхраня. А може би дори да се възползвам от него.

22.

Пред предадения, пред поваления на земята има само две възможности. Или да рухне духом, прибавяйки към нещастието си и позора. Или да се изправи и отново да грабне оръжието срещу човека, станал причина за неговите злочестини. За мой късмет Франсоа Маршадо бе избрал втората възможност и бе станал мой съюзник, този път напълно безусловно. Съгласил се бе не само да помага на моите проучвания за фамилията Барле, но да съдейства при реабилитирането на Луи, тъй като от този момент нататък това означаваше да сломи неговия по-малък брат.

След като вече бяхме в един лагер и служехме на едни и същи интереси, време бе да споделя с него всичко, което знаех, без да затая нищо... или почти нищо.

По-малко от час, след като излязох от дома Дюшеноа, го открих там, където предишната вечер се бяхме приютили от бурята, сред ламперията и кървавочервените завеси на бирарията „Зимер“ на площад „Шатле“. Отново си бе поръчал чай „Марко Поло“ – отдалече разпознах осмоъгълния черно-жълт етикет – и прелистваше книгата, която Арман му бе върнал.

– Открай време тази нещастна жена за него е като парцалена кукла... – изръмжа той, когато му съобщих, че у Давид няма никакви лични вещи на Алис.

Дали имаше предвид новата годеница на Давид, или Сесил, червенокосата красавица, която неговият стар приятел му бе отнел?

Сетне продължи, потвърждавайки безцеремонно моето предположение:

– Тази сватба, както и назначението на Алис са само прах в очите. Налагаше се да успокои корейците – добави той, като вдигна книгата, сякаш от нея щеше да изскочи цяла тълпа азиатци в традиционни костюми. – Налагаше се да успокои пазарите. А опитът сочи, че неженен генерален директор без помощник, на когото да се опре, винаги предизвиква безпокойство.

– И какво предлагате да направим при това положение за Луи, за Давид?

Той поклати глава, отпи от горещия чай, след което заяви с донякъде поучителен и самоуверен тон:

– Засега нищо.

– Нищо ли?

– Твърде рано е за действие.

– Но ние разполагаме с всичко необходимо, за да съборим Давид? – възмутих се аз.

– Можем само да го разклатим – поправи ме той с вдигнат показалец. – Не и да го съборим. Ако излезем само с това, с което разполагаме в момента, той ще има достатъчно време да подготви защитата си, преди делото „Дьолакроа“ да бъде разгледано пред Апелативния съд.

– И кога ще стане това?

– Датата все още не е определена. Само че е въпрос на седмици и може би на дни.

Опитваше се да ме убеди, че от юридическа гледна точка аферата „Барле-Соваж“ и аферата „Дьолакроа“ вече са свързани. Ако успеехме да отложим достатъчно процеса на Луи, щяхме да успеем да дискредитираме Давид пред Апелативния съд, противопоставяйки го на неговия бивш финансов съветник. По този начин обвинението за сводничество в съучастие с Антоан Гобер щеше да постави Давид на колене и той нямаше да има друг изход, освен да накара последния да оттегли жалбата си във връзка със скандала в галерията. Плодът сам щеше да падне от дървото, без дори да се налага да се вдигаме на пръсти, за да го откъснем.

Намръщих се недоволно, но той ме хвана за ръката приятелски, едва ли не бащински.

– Повярвайте ми. Той разполага с един от най-добрите адвокати. Ако започнем атаката, въоръжени единствено с нашите подозрения и няколко видеозаписа без юридическа стойност, ще си строшим главите.

– И кой е този прословут адвокат?

– Жак Бофор. Трийсет и пет години стаж в колегията. Занимавал се е с най-сериозните криминални и финансови дела през последните десетилетия.

– Смятате ли, че е в състояние да се справи със Зерки, ако той разполага с нашите доказателства?

С други думи, доказателствата за заговора на Давид, предназначен да компрометира брат му. И по-конкретно пиратското проникване в неговите сайтове.

Зерки навремето е стажувал при него. Всичко е научил от него. Хитростта на единия е бледа сянка в сравнение със способностите на другия. Зная това, защото съм ги виждал в действие по време на едно старо дело, свързано с Давид, когато ученикът все още асистираше на своя учител.

– Доколкото разбирам, трябва да изчакаме делото в Апелативния съд и междувременно продължаваме да събираме доказателства?

С недотам приятна гримаса дадох израз на безпомощното състояние, в което щяхме да изпаднем, ако се съобразяхме с тези, общо взето, разумни доводи. Той ме гледа известно време, след което устните му се разтегнаха в приятелска усмивка.

– Не ставайте дете. Наясно сте, че моята стратегия е единствено възможната.

След като голямата офанзива се отлагаше за неопределено време, той предложи да се завърнем към основните насоки на моето разследване: Орор, съперничеството между братята Барле, многобройните лъжи и неясни моменти около тримата.

– Не бих искал да бъда нелюбезен, но като се вземат предвид всички пасиви от юридическа гледна точка, които Луи е натрупал, и някои сделки с истината, които, изглежда, е сключвал през младостта си... Възможно е да стигнем до немалко нови разкрития. Ако не желаем в решителния момент Зерки да бъде неприятно изненадан, ще трябва да му предоставим колкото се може повече доказателства. И колкото се може по-стойностни.

– Само един въпрос – прекъснах го аз, раздразнена от неговите намеци. – Добре ли познавате Луи?

– Не, не особено. Срещали сме се по време на официални вечери и приеми. Нали съм... по-точно бях най-добрият приятел на Давид. А това не ме поставя в благоприятна позиция да се сближавам с брат му. Знаете какво имам предвид.

Макар да споделях съмненията му, не можех да позволя страничен човек да тъпче репутацията на мъжа, когото обичах.

– Тогава на какво основание говорите за него по този начин?

Той отново се наведе към мен и ме хвана за ръцете, като за малко не преобърна чашата пред себе си.

– Нека се разберем: аз съм съпруг-рогоносец, а вие сте влюбена жена.

Значи, червенокосата жена, която двамата бяхме видели в прегръдките на Давид, наистина беше негова съпруга. Това обясняваше неочакваното му преминаване на моя страна.

– С други думи – продължи той, – искам да бъда наясно с всички мръсни тайни на тази фамилия, докато вие се стремите към обратното. Преди всичко не желаете да накърните представата, която сте си изградили за Луи. Разбирам ви, но все пак имаме една и съща цел. И твърде е възможно пътем да се натъкнем на неща, които бихме предпочели да не сме виждали.

Напомнянето за компрометиращите записи бе явно.

– Това е положението, Ел... Трябва да го приемем или още сега да се откажем, да оставим правосъдието да си свърши работата и да се молим. Изборът е ваш.

Изкашля се нервно, все още под впечатлението на сцените, които бяхме изгледали сутринта.

– Само че всичко това вие вече го знаете – продължи той. – Инак нямаше да дойдете при мен за помощ.

Беше напълно прав. По принцип бранех Луи, но бях приела да не затварям очи за истинската му природа.

Маршадо се задоволи със смутената усмивка, която му отправих. Зад донякъде безцеремонното му държание се криеше доста тънък психолог.

Прегледът на всички събрани в Динар и Сен Мало сведения продължи по време на обяда и зае голяма част от следобеда. За мен най-чудно бе до каква степен Давид бе държал Франсоа настрани от миналото си и чрез заобикалки или лъжи бе крил от него всичко онова, което той сега научаваше от мен, повече от двайсет години след като двамата се бяха запознали като студенти.

Както мнозина от нас, Давид имаше няколко живота и до този момент умело бе поставял преграда между тях. При него обаче непроницаемостта на тези прегради се бе превърнала във фикс-идея. Ето защо Франсоа не знаеше почти нищо за детството му, прекарано в сиропиталището. Досега Маршадо си бе обяснявал съперничеството между неговия приятел и Луи с обикновена ревност без особени последици, непряко предизвикана от различния им статут по отношение на родителите. Смятал бе, че Орор е обикновен епизод от историята на това съперничество.

От онова, което му разказах през този ден, включително измамната и странна размяна на ролите между двамата братя по време на драматичните събития през 1989 и 1990 година, той разбра, че всъщност любовният триъгълник Орор-Давид-Луи бе източникът на всички нещастия и че всичко това бе започнало още през детството им. Вероятно още преди осиновяването на Давид от Ортанс и Андре Барле.

– Бяхте ли в „Рош брюн“?

– Искате да кажете, по време на злополуката с Орор?

– Да, или когато Луи и родителите му са катастрофирали с лодката.

– Не, нито в един от тези два случая. Вече ви казах, че Давид по всякакъв начин разчленяваше живота си на отделни сектори. Няколко пъти ме кани в Динар, но нито веднъж не видях там нито родителите му, нито пък брат му.

Ала Франсоа едва сега научаваше много други неща, като например тайната връзка между Орор и Луи, „преди и след“ брака на младата жена с Давид. Поне по думите на Ребека.

– Мога все пак да разбера защо не е споменавал нищо за тази креватна история. Не ми е ясно обаче защо Давид и Орор така старателно са крили годините, прекарани заедно в Сен Броладр.

– И аз така мисля – подкрепи ме той. – Не виждам какво смущаващо или осъдително има в този епизод от живота им, та да го премълчават така усърдно.

– Още повече че той не е бил никаква тайна. Самата аз открих трима души, които са били в течение: Луи, Ортанс Барле и Флоранс Делбар.

Той кимна мълчаливо и замислено приглади с ръка сивеещата си коса.

– Успяхте ли да се свържете с вашия човек от министерството във връзка с архивите на Отдела за медико-социални грижи?

– Още не. Оказа се по-сложно, отколкото съм си представял. Приятелят ми може да улесни достъпа до архивите, но се налага да отида на място в Рен. При това положение ще се възползвам от случая, за да проведа мое собствено разследване.

Само шейсетина километра отделяха двата града, а пътят Д 137 се наричаше „Път на свободата“. Всъщност двамата с Франсоа бяхме водени от желанието истината да излезе на свобода...

– Най-странно от всичко – промълви той между две глътки чай, докато прехвърляше за пореден път документите, пръснати върху масичката – е тази грешка на взаимоспомагателната каса по отношение на Орор.

Споделих с него предположението на Ребека, но той сви гневно рамене.

– Това са глупости! Ако някой изчезне безследно при обстоятелства, които на практика изключват възможността той да е оцелял, а именно такъв е случаят с удавянията, прокуратурата може незабавно да издаде смъртен акт. Задължителни срокове в това отношение няма.

– И какво ви кара да мислите, че това е било сторено в случая с Орор?

– Много просто: присъствах на нейното погребение по-малко от месец след злополуката. Във Франция не може да има погребение без наличието на смъртен акт.

Следователно взаимоспомагателната каса със сигурност е била информирана, че номер 2 70 06 35 063 056 19 вече не е между живите. Според Маршадо продължила цели две години грешка изобщо не бе възможна.

– Е, това няма да е първата издънка на социалното осигуряване.

– Хм... – изръмжа скептично моят събеседник.

Прегледах за пореден път издадената посмъртно карта и в долната част открих с дребен шрифт данните за допълнителната здравна застраховка на Орор: застрахователно дружество „Мютализ“. Запитах се дали адресът и телефонът все още са валидни.

Без да споделя това откритие с Франсоа, набрах номера.

– Какво правите?

– Върша си журналистическата работа. Обаждам им се по телефона.

– Да не сте луда? И какво ще им кажете? Че у вас се намират документите на една покойница?

– Нищо подобно... – гордо заявих аз със заговорническа усмивка и му дадох знак да запази тишина.

След рекламната презентация най-сетне чух човешки глас:

– Добър ден, „Мютализ“. Слушам ви.

– Здравейте, госпожо. Аз съм ваша клиентка.

Пред мен Маршадо вдигна сърдито и недоверчиво очи към небето. За да му докажа, че моето начинание ще даде резултат, включих високоговорителя на мобилния си телефон.

– Можете ли да ми дадете клиентския си номер? А също номера на социалната осигуровка, ако обичате?

Продиктувах номерата от картата.

– Орор Делбар? Нали така?

– Точно така.

– Чудесно. С какво мога да ви бъда полезна, госпожо?

– Срокът на разплащателната ми карта изтича след един месец, а все още не сте се свързали с мен.

– А... Бъдете така добра да изчакате, веднага ще проверя.

Докато чувах в слушалката тракането върху клавишите на компютъра от другата страна, Маршадо ми правеше красноречиви жестове на неодобрение: въртеше пръст до слепоочието си, прокарваше длан по гърлото си, сякаш го прерязва, и пр.

– Госпожо Делбар? – обади се най-сетне служителката. – Вижте, има нещо, което не разбирам. Според мен новата ви карта е била налице в срок. Издадена е на първи май и на пети май е изпратена на вашия адрес.

Дъхът ми секна. От другата страна на масата Франсоа вече не жестикулираше и ме гледаше втренчено. Значи, в огромната картотека на „Мютализ“ Орор Делбар все още се водеше толкова жива, колкото бях и аз. Беше загинала преди повече от двайсет години, но за тях това сякаш нямаше никакво значение. Тя продължаваше редовно да получава своите карти и да тегли съответните суми. А може би това правеше някой друг на нейно място.

Трябваше ми известно време, за да си върна дар-слово.

– Госпожо Делбар... На телефона ли сте?

– Да, да... Извинете.

– Ако желаете, мога да наредя да ви издадат нова карта.

– Да, благодаря ви, ако нямате нищо против.

– Ще повторя вашия адрес, за да съм сигурна, че този път ще я получите. Нали все още живеете на площад „Орлеан“ № 5, Париж, Девети район?

За момент се поколебах, преди да отговоря. Дали да не дам моя адрес? Какво щях да постигна с едно парче картон? Дали щях да науча от него нещо, което вече да не знаех?

Маршадо извади от джоба на сакото си химикалка и записа адреса на Орор на гърба на картата с изтекъл срок. Чисто журналистически рефлекс.

– Да. Точно така – потвърдих аз с безизразен глас.

– Чудесно. Ще получите документа до пет-шест работни дни.

Служителката приключи разговора с обичайните любезности и ме остави безмълвна, зашеметена, неспособна да отлепя слушалката от зачервеното си ухо.

След този изумителен епизод двамата с Маршадо се гледахме слисано още няколко минути, след което си тръгнахме. Междувременно успях да му съобщя, че този адрес не съответства на нито един от онези, които по някакъв начин биха могли да се свържат с фамилията Барле. Нито с Андре и Ортанс, нито с младоженците преди смъртта на Орор, нито пък с Луи след това.

Решихме да продължим проучванията и се уговорихме да се срещнем веднага след като някой от нас попадне на нещо ново.

– А, впрочем... – подхвърлих аз, преди да се разделим.

– Какво?

– Снимката в моя мобилен... Изтрих я.

– Благодаря – кимна признателно той и се усмихна смутено.

Тъй като времето се бе оправило, а и не бях далече от улица „Трезор“, се прибрах пеша. Терасите на заведенията бяха пълни с постоянни посетители и туристи, които седяха пред чаша аперитив. Самата аз имах само едно желание: да се приютя в моето малко убежище и да осмисля още веднъж откритото през този ден.

Измъчваше ме по-скоро въпросът кой, а не толкова защо. Кой ли би могъл през всичките тези години да поддържа илюзията, че Орор все още е жива? Можех да разбера внушението, че някой жив е мъртъв, криминалните романи изобилстват от подобни измами, но какъв е смисълът да се прави обратното? Кой би имал полза от това един призрак да продължава да живее по документи?

За щастие, онова, което открих в пощенската кутия, пробуди у мен съвсем други емоции, по-нежни, по-близки до моите пориви. За мен Луи бе не само обект на разследване. Не бе абстракция или герой от драма в няколко действия, когото пресата и адвокатите бяха готови да разкъсат на парчета.

С всеки изминал ден все по-остро чувствах липсата му. Така, както той описваше страница след страница частите на моето тяло, аз самата започнах да изброявам симптомите, които отсъствието му предизвикваше у мен: свит стомах, мускулни спазми, неволно движение на клепките, непредизвикано втвърдяване на гърдите, контракции на вагината... Скоро обаче прекратих тази игра. Нямах желание да пиша.

Споменах, че Луи ме спохождаше като призрак и че на моменти ме обладаваше в моите сънища наяве. Този път аз бях тази, която ще призове името му, аз щях да се превърна в жрица на култа в негова прослава, готова на всичко, за да усетя присъствието му.

В тази лятна вечер, след слънчевия ден въздухът в стаята бе гальовно топъл. Изтегнах се върху леглото, разстлах край себе си сътворените от него определения, всяко възможно най-близко до съответното място. Тъй като творбата му все още бе недовършена, имаше много липси, но за мен те бяха като обещания за други такива сеанси в бъдещето. За други наслади.

Гърди (същ. ж. р. мн. ч.): онова, с което твоите гърди предизвикват у мен най-силно възхищение, е способността им да променят облика си в зависимост от отношението към тях, но също и в резултат от най-незначителни дразнения като лека промяна на температурата или въздушно течение.

Разполагах единствено с ръцете си, но пръстите ми скоро доказаха правдивостта на описанието му. Ореолите на гърдите ми потъмняха, зърната се втвърдиха и усетих как под кожата набъбват зрънца епидермис, предизвикани от електрическите искри на възбудата от моето докосване.

Гърло (същ. ср. р.): през гърлото минава дъхът на живота, но освен това у жената гърлото първо пробужда желанието.

Аз действително чувствах как то поруменява под дланите ми, как потръпва, сякаш го обхващаха дланите на Луи, и това караше гърдите ми да се повдигат. Дъхът ми стана пресеклив. Топлината, излъчвана от това място, постепенно се разпростираше към долната част на тялото ми, подготвяйки тъканите и лигавиците за други нашествия.

Перинеум (същ. м. р.): перинеумът е дискретен. Той играе скришом. Сгушен между бедрата, сякаш никой не му обръща внимание и не го цени, докато в действителност и най-беглата ласка, дори една целувка от любящи устни са достатъчни за да възпламенят тази зона с вълнуващи околности.

Прокарах показалец по този малък участък грапава кожа и сякаш като по команда, задействана дистанционно от Луи, бедрата ми се разтвориха, хълбоците ми се извиха, вагината ми се разтвори широко и лакомо погълна двата пръста, които вече проникваха в нея.

Това обаче не засити глада й, а и не ми оставаше нищо друго, освен да продължа четенето.

Юмрук (същ. м. р.): свит, стиснат, заплашителен юмрук. Той често се смята за оръжие, но по отношение на някои телесни отвори и с помощта на известно умение може да се превърне в най-ударния инструмент на насладата.

Не си спомням преди да съм вкарвала цялата длан в себе си. Ала този път го направих с убеждението, че Луи е този, който пъхва в корема ми отмъстително юмрука си и разкъсва вътрешностите ми. Повдигнах ханш, за да не изкълча китката си, и открих колко дълбоко в себе си мога да достигна. След като вкарах цялата си ръка, постепенно я свих на топка, предизвиквайки спазми в околните тъкани.

Като туптящо сърце бавно свивах и отпусках пръсти, сетне все по-бързо, разширявайки при всяко движение вагината си. Бях изпаднала в екстаз любовница, смазана от юмрука на своя мъж. Ритъмът постепенно ме унасяше, вече усещах как тежестта на тялото му ме притиска, едната ми ръка запуши устата ми, за да заглуши напиращия в гърлото ми вик, докато другата победно шестваше вътре в мен. Крепостта, градът бяха превзети.

В момента на оргазма пръстите ми инстинктивно се разтвориха и болката присви корема ми, разкъсвайки вечерния покой. Избилата влага покри дланта ми като ръкавица.

23.

Не знаех какъв отговор да дам на определенията на Луи. Нямах намерение да му изпращам откъслечните бележки от моя лаптоп, първоначален скелет на страниците, които четете в момента. Струваше ми се неуместно да му ги предложа, преди да съм приключила моето разследване. Не ми се щеше да се заблуди относно намеренията ми. Не исках да ме вземе за някаква интригантка, след като в действителност целта ми бе да проникна в душата му и да се слея с нея.

Ами ако раздялата, наложена от обстоятелствата, бе едно последно изпитание за взаимните ни чувства? Можеше ли да има по-убедително доказателство за тяхната сила от дистанцията между нас и невъзможността да общуваме? Не струваше ли този тест поне колкото всички наши креватни експерименти? И нима призракът, излязъл от гардероба на моите фантазми, който все по-често ме спохождаше, не бе в действителност завършеният образ на онзи Луи, в когото бях влюбена?

Площад „Орлеан“ № 5

Единственото, на което бях способна тази вечер, след като се прибрах в моята гарсониера, бе да набера този адрес в търсачката.

Преди да се разделим с Маршадо, той ме прегърна, след което ме остави отмаляла и безмълвна. Бях сигурна, че не толкова желае да ме насърчи, колкото самият той дири опора в този непохватен жест. Съчетанието от мириса на пот и уханието на тоалетната му вода не ми бе приятно, но не посмях да го отблъсна. Ако исках той да остане на моя страна, тази приета ласка бе най-малкото, на което бях готова.

Както подозирах, първите резултати от алгоритъма на проучването дойдоха от агенциите за недвижими имоти. Те описваха типично английското великолепие на тази луксозна неокласическа сграда, дело на архитекта Едуард Креси, по проект на Джон Наш. Със съвсем сериозно изражение научих, че теренът, на който е построен ансамбълът, е бил собственост на някоя си госпожица Марс, която го преотстъпила, след като се установила на улица „Тур де Дам“.

Още по-интересно ми бе да чуя, че сред прословутите обитатели през трийсетте години на ХІХ в. са били Александър Дюма, Йожен Дьолакроа...

Погледът ми се спря върху реда от проспекта, посветен на номер пет. Това бе цитат от 1842 година, който започваше по следния начин:

Два дни, откакто ние се установихме на площад „Орлеан“, улица „Сен Лазар“ № 5. Апартаментът е красив и удобен, но все още не сме го обзавели.

Прочетох набързо още няколко параграфа, докато стигна до името на автора: Жорж Санд. Що се отнася до това „ние“, отговорът открих няколко реда по-долу, в които личеше зле прикрита, белязана от презрение завист:

Маестрото от своя страна се старае и обзавежда великолепен салон на същия площад „Орлеан“ № 9, където да приема своите величествени графини и прелестни маркизи. Маестрото, разбира се, беше Шопен.

Ако приживе Орор бе обитавала тази сграда, вероятно е разполагала със значителни средства. Впрочем не само средства, но и причини да се засели сама тук. Ала от друга страна, бе известно, че след брака й с Давид тя бе напуснала Сен Мало и се бе установила в неговия апартамент на авеню „Мандел“.

За пореден път нещо не се връзваше. Единственото обяснение, което ми мина през ума, бе, че Жан-Франсоа Делбар й направил вложение в недвижимо имущество в столицата. В такъв случай престижът на това място имаше значение. Нотариусът е имал достатъчно солидни доходи, за да може да си позволи подобен разкошен апартамент, а бащата на Орор вероятно е притежавал и достатъчно широка култура, за да може да оцени уникалността на това място. Ала самият факт, че изборът му бе паднал именно на площад „Орлеан“, само на две крачки от улица „Тур де Дам“, продължаваше да ме смущава.

Свечеряваше се и не виждах по каква следа да тръгна оттук нататък. Сякаш всичко вече зависеше от проучванията на Франсоа Маршадо. Едва сдържах нетърпението си и желанието веднага да му позвъня. Вероятно в този момент той се качваше на влака за Сен Мало. Ето защо реших, че е време да изпълня моя дял от договора, който ме обвързваше със заместник-главния редактор на Економист.

Да пиша за Давид така, сякаш все още споделям неговото ежедневие, си беше измама по отношение на времето и на чувствата, които изпитвах към него. Следвайки разумните съвети на Маршадо, описах набързо един негов обичаен ден, като избрах неутралното заглавие: Двайсет и четири часа от живота на Давид Б., генерален директор от САС 40 и владетел на медийна империя. Според желанието на моя работодател не спестих нито една подробност, включително каква паста за зъби използва, придавайки на моя разказ онази клинична безпристрастност и изчерпателност, на която Брет Ийстън Елис дължи литературния си успех:

Всяка сутрин Давид се събужда в шест и двайсет и пет, не и петнайсет или и трийсет, а точно и двайсет и пет. Тогава будилникът му, марка „Черути“, 1881 година, започва да звъни пронизително. Не се протяга, не се излежава, не се чумери преди началото на работния ден. Напротив, скача от леглото, воден от неизчерпаемото желание да се справи с купчината проблеми, препятствия и деликатни решения, които го очакват през следващите дванайсет или петнайсет часа. На всяко от приготовленията му през следващия половин час са отредени пет минути: пет минути бръснене със самобръсначка „Луи Вюйтон“; пет минути душ с гел „Роже & Гале Боа д’оранж“; пет минути за обличане на костюм по поръчка или на блейзер с две копчета „Пол Смит“; пет минути за прическа и парфюмиране с един от шестте вида тоалетна вода, които винаги са на разположение върху лавицата в банята, като предпочита нещо класическо, като „Аби руж“ на „Герлен“ или „О соваж“ на Диор; пет минути за кафе „Малонго Блу Маунтин“ и купа мюсли „Квакер Оуст Лайф“ с бадемово мляко без лактоза и с портокалов фреш, осигурен от майордома; най-сетне пет минути за синхронизиране на неговия айфон 5 с компютъра „Макбук Еър“ и прибиране на папките, донесени у дома предната вечер. В шест и петдесет и пет, или в най-лошия случай в седем, Давид Б. е готов да завоюва света...

Така изписах цели две страници, нахвърляйки един портрет, който, макар че в някои отношения вероятно би предизвикал завист у читателите, като цяло бе доста отблъскващ. Кой ми могъл да мечтае за подобно роботизирано битие, сведено до поредица изпълнявани по хронометър действия и лишени от каквато и да било страст битки?

Това нямаше никакво значение. Подобен начин на живот за мен бе останал в миналото. А и историята на този човек никак не ме интересуваше, тъй като задачата ми бе да го опиша само откъм онези негови страни, които биха предизвикали известен интерес: как у един по-малък брат, и при това сирак като Давид, би могъл да се роди дух на завоевание и морал, неясен като самия му произход.

Препрочетох набързо написаното – в работата си винаги съм се доверявала на първия порив, след което го изпратих на адрес fmarchadeau@leconomiste.fr, без да забравя да поискам потвърждение при получаването, и освен това пуснах есемес, за да го предупредя, че когато се завърне на работното си място, може да открие текста в електронната си поща.

Почти веднага получих отговор:

Благодаря. Публикуване в следващия брой. Не забравяйте да ми съобщите псевдонима, под който ще излезе. ФМ

От изминалата година си бях извлякла поуката, че да повериш съдбата си в ръцете на един-единствен мъж е същинско безумие. Непредпазливост, граничеща с непоследователност, която вече нямах намерение да допускам. Дори от любов, дори това да бяха ръцете на Луи. Предложението за брак и организирането на годежа от моя страна не бе отстъпление, а по-скоро завоевание. Не му се предлагах, а го превземах с щурм. Наистина бях готова на всичко, за да бъде той само мой, но не и слепешката да приема всичко.

Същото се отнасяше и за Маршадо. Това, че го бях привлякла за партньор, но ми пречеше да следвам своя път, да разработя стратегия, основана на собствената ми интуиция. А освен това нищо не ми пречеше да запазя за себе някои сведения и да не ги споделям с него.

Прибра ли се? По чашка в „ТрезОр“? Со.

Не бях се чувала с моята приятелка след телефонния разговор тъкмо преди да потегля за Сен Мало. Струваше ми се, че оттогава е минала цяла вечност. Нямах намерение да й разказвам всичко, до което двамата с Маршадо се бяхме добрали, но тя ми липсваше. Липсваше ми нейната жизнерадост. И най-много от всичко здравият й разум, който тя съумяваше да облече в нежност, фантазия и хумор.

Окей. След 20 минути?

Тя пристигна с два пъти по-голямо закъснение от обичайното. Допивах първия коктейл „Монако“, когато най-сетне се появи на по-многолюдната от обикновено тераса, в рокля на цветя, която определено подчертаваше извивките на тялото й.

– Това не е идеалната рокля – бе моят коментар, свързан с опитите й да постигне съвършенство в облеклото. – Но все пак ще свърши работа.

– И твоята си я бива.

Комплиментът й ме изуми: след връщането си не бях имала време да изпера и набързо бях навлякла една рокля с бюстие от гардероба на Орор. Откраднала я бях от миналото.

– Фред знае ли, че излизаш облечена по този начин? – опитах се да отвлека вниманието от себе си.

– Каквото и да си сложа, каквото и да направя, Фред, така или иначе, ще ревнува. Няма нужда да ти напомням що за човек е.

– Е, май преувеличаваш?

– Може и да си права. Освен че постоянно ме ядосва... с него ми е добре.

– Доколкото разбирам, това е голямата любов...

Гримасата, която направи, издаваше смесени чувства. Просто разчитах София да е наясно с Фред, що се отнася до амбициите, които влага в тяхната връзка. Клетият младеж и така бе преживял достатъчно разочарования през последните месеци.

– Като стана дума... Отново се видях с моя анонимен клиент.

Всъщност „видях се“ не бе точната дума. Ала чувствах, че тези тайнствени срещи я възбуждаха много повече, отколкото всички вечери на ресторант-кино-в леглото, прекарани с Фред.

– И все така никаква отличителна черта?

– Не... Впрочем да. Почти сигурна съм, че този път носеше шапка.

– Шапка ли?

– Лятна шапка. Сламена, струва ми се. Остави я на един фотьойл и аз я смачках със задник, когато той ме... Е, спестявам ти подробностите.

Подобна срамежливост никак не подхождаше на моята София. По това можех да съдя до каква степен смущението, което предизвикваше у нея този мъж, надхвърляше обикновената сексуална възбуда. Той носеше със себе си уханието на непознатото и на изненадата, които толкова липсваха на нейното битие, разчетено така, че да свързва двата края, и загрозявано от принудителните компромиси със себе си.

Тъкмо се чудех, че все още не е започнала да ме разпитва за престоя ми в Бретан, когато два мъжки силуета спряха до нашата маса и аз зърнах два чифта мокасини, стъпили върху неравните павета на терасата. Мъжът отляво бе слаб, с напомадена, сресана назад коса, облечен в двуреден костюм и бяла риза, разтворена над косматите гърди. Той решително ми подаде ръка и с безизразен глас, който вече познавах, се представи:

– Добър вечер... Жан-Марк Зерки.

Двете със София отвърнахме на поздрава. Адвокатът хвърли бегъл поглед към деколтето на моята приятелка и веднага след това отново придоби професионално изражение.

Редом с него стоеше Луи, който бе с половин глава по-висок и облечен с обичайната за него изисканост, но далеч по-неуверен. Въпреки това ме погледна така, сякаш искаше да ми каже колко му липсвам и колко съжалява, че се виждаме при подобни обстоятелства. Двамата се изпивахме с очи, сякаш не знаехме как да се държим на публично място. Аз първа сведох поглед.

София също се чувстваше доста неудобно. Очевидно бе, че двамата с Луи ми бяха устроили тази клопка, и обърнала лице към мен, моята приятелка сякаш безмълвно искаше прошка.

Ала когато двете с нея се надигнахме, за да направим място, отношението на Луи към мен явно се промени. След като ме огледа от главата до петите, изненадата му отстъпи място на сдържан гняв. Бе познал роклята, макар и двайсет години по-късно.

– Искате ли да ви оставя? – предложи София, в опит да се измъкне от неудобната ситуация.

– Не, остани.

За да покажа колко съм й сърдита, стиснах с все сили лакътя й. Тя разкаяно придърпа роклята си на стола, сякаш едва сега бе разбрала колко неприлично къса е тя.

Много й бях ядосана, но същевременно се нуждаех от нея. Нямах намерение да споделям с двамата мъже онова, което бях открила по време на моя престой на брега на морето, така че нейното присъствие щеше да ми послужи като алиби. То щеше да ми спести необходимостта да споменавам за съдържанието на сейфа от „Рош брюн“ и новите перспективи, които то разкриваше. Вместо това се съсредоточих върху онова, което би могло да бъде от полза на Зерки за защитата на неговия клиент. Сподавено и цялата разтреперана при мисълта за присъствието на моя любим, който бе толкова близо до мен, че спокойно можеше да протегне ръка и да ме прегърне, най-напред заговорих за Гобер и за връзките му с Давид.

– Това ни е известно още от самото начало – прекъсна ме адвокатът, масажирайки раздразнено тила си. – Гобер яде от ръката на Давид, а той пък се опитва да дискредитира брат си. Това е ясно. Само че не решава нищо. Никой съд няма да обърне внимание на подобни несъстоятелни доказателства.

– В такъв случай... Мисля че мога да ви предложа нещо по-добро.

С преминалия над улицата порив на вятъра сякаш в този момент ни облъхна дъхът на истината, който щеше да отвее всички съмнения и недомлъвки. Той повдигна полите на роклята ми и на роклята на София за радост на похотливите очи, вперени в нас. Луи обаче не сне от лицето ми изпълнения си с упрек и смесени чувства поглед.

Тъй като ме бе предупредил да не предприемам нищо, което би могло допълнително да го компрометира, а освен това ми бе поверил ключа за контролната зала в сутерена, предположих, че знае за съществуването на записите. В такъв случай как бих могла да си обясня удивлението, което замени обичайното му сдържано и непроницаемо изражение, когато описах сцените, които бях видяла върху екрана? Десетки епизоди с Давид в компанията не безброй любовници, до една заснети сред характерния декор на стаите в хотел „Шарм“?

– Да, разбира се, че знам за тези камери – потвърди той, като се стегна, за да запази самообладание.

От вълнение кожата му сигурно се затопли, защото до мен достигна уханието на лавандула и това ме накара да изтръпна от мъчителен копнеж.

– Само че, каквото и да си мислите, тази система не е инсталирана нито от мен, нито от Давид.

– А от кого в такъв случай? – обади се София с обичайната си настоятелност. – Може би от Биг Брадър?

Луи се обърна към приятелката ми и това движение откри част от шията му, където се виждаше татуировката на розовия храст, започващ от рамото му. Не знам дали причина бе меката светлина, която в тази част на деня обливаше терасата, но ми се стори, че розата е някак повяхнала, сякаш мастилото върху кожата бе излиняло.

– В случая бих казал по-скоро Биг Фадър – отвърна той със смутена усмивка. – Цялата тази електроника бе по прищявка на баща ни.

Това обясняваше защо техниката бе стар модел, екраните черно-бели, а пластмасата на командното табло доста износена.

Зерки, който до този момент бе съхранил дискретно мълчание, на свой ред се намеси в разговора:

– И каква е била целта му на времето?

– Никаква определена цел. Предполагам, за да може да следи мен и Давид. Или пък прислугата. Татко страдаше донякъде от параноя. Убеден бе, че конкуренцията го шпионира. Възможно е да е инсталирал система за наблюдение против евентуално проникване в дома и кражба на поверителни сведения.

– И откакто си наследил дома на госпожица Марс, нито веднъж ли не прояви любопитство да огледаш събраните в паметта записи?

– Не – отговори той, като се извърна към мен. – И въобще не съм си представял, че има някаква връзка между тази система и стаите в „Шарм“. Сама знаеш, че съм човек по-скоро на словото, отколкото на образите.

Този прозрачен намек за неговата Азбука и за последните му послания ме накара да се изчервя. Толкова ми се искаше изведнъж да се окажем насаме и неговото същество от плът и кръв да се слее с призрака от моите видения и заедно да ме любят в една грандиозна еротична феерия. Бяхме привикнали да съчетаваме телата си по няколко пъти на ден, а ето че през последните седмици се оказахме жестоко разделени. Дългата нощ, прекарана в Малмезон, ми се струваше толкова далечна...

Пропъдих тези мисли, за да продължа с въпросите:

– Дори с Давид Гарше не си правил записи?

– Просто му показах системата. Когато му споменах за нея, той страхотно се въодушеви. Оставих го да се забавлява сам... След това ми каза, че не е открил нищо особено.

Спомних си как вечерта на празника по повод откриването, свързан с 1830 година, той с такава възбуда предложи да ме заведе в сутерена. Запитах се какво ли е станало с него и с творбите му след посещението на капитан Льошер и неговите ченгета в галерия „Соваж“.

Ненадейно адвокатът се обърна към своя клиент и му заяви сериозно, едва ли не тържествено:

– Луи, ще ви задам много важен въпрос: смятате ли, че на Давид е известно съществуването на тази система за наблюдение? Знае ли той, че е бил заснет в собствения му дом?

– Не мисля. Като деца живеехме в другата сграда, в дома Дюшеноа. Нямахме достъп до дома на госпожица Марс. Едва ли сме влизали там повече от два пъти за десет години, и то винаги придружени от баща ни. Получих ключа от сутерена и влязох там едва след като получих наследството, около година след смъртта на родителите ни. При това Давид нито веднъж не е бил с мен в редките случаи, когато съм слизал долу.

– А след като узнахте какво има там, не сте ли споделяли пред него?

– Никога.

– А той не ви ли е споменавал за това?

– Не.

Отговорът му беше напълно категоричен.

Оставаше следата, която водеше към Арман. Ако старият майордом е бил посветен от Андре, никак не би било чудно той да се е разбъбрил пред Давид. Ала без сама да знам защо, подобна хипотеза ми се струваше малко вероятна, предвид недотам близките отношения между двамата.

Що се отнася до Луи, въпреки че се опитваше да свали от себе си отговорността, все си мислех, че поне известно време се бе възползвал от уредбата и нейните електронни очи... Например когато бе следил мен. Благодарение на камерите се бе промъкнал в интимния ми живот по-близо от когото и да било друг и в резултат ми бе изпращал анонимните бележки, в които ме описваше по най-неприличен начин. Именно така бе прочел в сподавена въздишка върху устните ми думите: „Така няма да ме накараш да се почувствам на седмото небе“.

Ала ако не той бе шпионирал с помощта на камерите в хотел „Шарм“, тогава кой? Кой бе превърнал Давид в мишена на своето болезнено любопитство? Кой бе поел риска, предполагам, пресметнат риск, да съхрани тези записи в твърдия диск на компютъра?

– Защо си я запазил? – осмелих се да запитам накрая аз, разкъсвана между пороя от въпроси и желанието, което се надигаше в мен.

– Моля?

– Системата за наблюдение... Можел си да използваш ремонта, за да я демонтираш. Защо си я оставил?

По стиснатите челюсти разбрах, че съм го подразнила. Опитваше се да го прикрие, като въртеше сребърната дръжка на бастуна между дланите си, сякаш се надяваше той да се превърне във вълшебна пръчка, с чиято помощ да ни накара да изчезнем.

О, Луи! Ти си най-прекрасен именно в тези моменти, когато заприличаш на преследван звяр. Най-силно ме вълнуваш тъкмо когато се почувстваш в опасност. А аз съм готова на всичко, за да те спася.

Ала макар напълно основателен, ясно виждах, че въпросът ми те засегна. Искаше аз да бъда покорна, пламенна, всеотдайна. Не разбираше, че зад моите нападки се крие само и единствено желанието да те обичам целия, такъв, какъвто си, с всички твои драми и тъмни ъгълчета.

– Не зная... Казах си, че един ден може да послужи.

– Е, смятам, че успяхте да ни докажете това – възкликна възторжено Зерки, за да разсее напрежението. – По този начин ще можем да дадем отпор на вашия противник.

Всеки от нас разбираше, че съвкупността от тези доказателства и на първо място записът на Давид с двете руски проститутки ще бъдат напълно достатъчни, за да оневинят Луи в очите на правосъдието и на общественото мнение.

Ала също като преди това Маршадо, адвокатът на Луи охлади ентусиазма:

– Все пък ви приканвам към предпазливост и сдържаност. Ако искаме да съхраним силата на тези документи, те трябва да останат поверителни до процеса по делото „Дьолакроа“ пред Апелативния съд.

След това повтори тактиката, предложена от журналиста, излагайки най-подробно бъдещите процедури, подчертавайки отделни части от речта си с мрачни, вторачени погледи като учител, който мъмри учениците.

Изслушах натруфените му думи като послушно дете и реших да не споменавам пред тях за разследването, което водех заедно с Маршадо. Накрая, докато останалите размишляваха върху чутото, аз все пак се обадих:

– Разполагаме и с друго преимущество по отношение на Давид.

– Какво? – зачуди се Зерки.

– Блогът... Или поне представата, която той все още има за него.

– Тоест?

– Той все още е убеден, че аз смятам този блог за дело на Луи.

– След като не можем да докажем, че това е негова работа... Няма да ни послужи за нищо.

– Именно в това е работата. Мисля, че бих могла да го разоблича.

С няколко думи им описах играта на Фред и Франки, моите ангели хранители информатици, и препятствията, на които тримата се бяхме натъкнали.

– Ако добре ви разбирам – обади се адвокатът, – единственият начин да бъде доказано съучастието на Давид е да бъде открита неговата парола за достъп до неговия компютър?

– Точно така.

– А това не може ли да бъде направено дистанционно? – подсказа София.

Главата на орела от дръжката на бастуна се въртеше все по-бързо в ръцете на Луи, сякаш всеки момент щеше да го изпусне на земята. Вече не криеше раздразнението си, а успяваше само да го сдържи. И колкото по-силно ставаше то, толкова по-дълбока ставаше между нас пропастта, която аз се надявах да запълня с една целувка. Или може би с безброй целувки.

Очевидно ровенето в техните семейни тайни му причиняваше болка. Може би също така видът на моята рокля, благодарение на която вероятно приличах повече от всякога на нея, на бледата сянка, останала от неговата някогашна любов. Или може би нервите му бяха опънати до крайност от мисълта за предстоящата решителна схватка с неговия брат след толкова години съперничество?

– Според въпросния Франки лаптопът на Давид е снабден с всевъзможни защити срещу проникване. Ще бъде изключително трудно да влезем в него от дистанция.

– И по-конкретно каква възможност ни остава?

– Да го накараме да продължи да вярва, че той води играта. И да влезем в компютъра му, когато го няма у дома.

– Това означава отново проникване с взлом в неговото жилище – въздъхна Зерки.

– Няма да има никакъв взлом... тъй като имам ключ.

Ала детинският ми победен възторг не успя нито да убеди, нито да успокои Луи. Той стана изведнъж, едва не пре-обърна нестабилната масичка и просъска в лицето ми:

– Забранявам ти!

– Забраняваш ли ми? – сопнах му се изчервена аз.

– Чудесно ме разбра. И дума не може да става отново да влизаш във връзка с Давид!

При това дори не му бях споменала, че съм вечеряла с брат му и че поне за момент бяхме възобновили отношенията си.

Не му бях споменала и за хилядата евро, които Давид ми бе заел и които все още не му бях върнала.

Не бях... Не разкрих и онова, което бях изровила за него в Сен Мало и в Динар, за вестникарските статии и актовете за раждане, за снимката с издълбаното в дървото сърце и за картата от взаимоспомагателната каса... За неясното минало, което надничаше от друга една снимка с коледна елха и където вероятно се криеше ключът към загадката.

– Нямам намерение да влизам във връзка с него – плахо се защитих аз, съкрушена от гнева му. – Просто ще вляза в неговия дом. Не е същото.

– За мен е същото! – избухна той. – Същото е!

Докато се обръщаше, бастунът му едва не събори чашите, които все още трепереха от разклатената маса. После се изгуби в полумрака на тясната улица, като накуцваше още по-силно поради неравния паваж. Доста мрачен образ на онзи слънчев Луи, когото толкова силно обичах.

Под слисаните погледи на замаяните от изпития алкохол клиенти аз на свой ред станах и след като се опрях за момент в масичката, за да запазя равновесие, се провикнах след него:

– Няма да избягаш! Чуваш ли? Можеш да си отидеш... но няма да можеш да избягаш!

Да избяга от какво? От мен? От моя гняв? Или може би от онова изчерпателно и може би окончателно обяснение, което ми дължеше и което щеше веднъж завинаги да заличи преградата от свян и болка, което неговото минало бе издигнало между нас?

24.

Ярост. Не, по-скоро униние. Или може би нещо друго. Умора, чувство, че всички битки са предварително изгубени, а най-безнадеждната от тях е опитът да бъдат променени другите. Никой никого не може да промени. Особено пък човек като Луи.

– Ел! Ел, мамка му! Върни се!

Зерки пригласяше на София:

– Върнете се! Той не знае какво говори. Не е наясно...

Зарязах моята приятелка заедно с напомадения мъж, без да ме е грижа за нейните утешителни прегръдки и за неговите настоятелни призиви. След няколко непохватни крачки, подобни на куцукането на моя любим, свалих леките обувки, за да мога да вървя по-лесно, за да избягам от този досадник и от предателката. Изкачих на бегом седемдесет и петте стъпала до моето убежище на шестия етаж и се хвърлих в леглото. Плаках, плаках на воля, докато изплаках всичките си сълзи. С боси нозе и беззащитно сърце.

Да спася Луи от брат му, да спася Луи от самия него... Това бе едно и също и започвах да си мисля, че задачата е непосилна за мен. Аз бях просто Анабел Лоран от Нантер, озовала се по силата на обстоятелствата в тази гарсониера в квартала Маре. Същинско безумие бе да се опитвам да поправя сама едно сложно и противоречиво минало, белязано от злополуки, мъртъвци, прекършени съдби, озлобление и неосъществени блянове. Сега вече виждах ясно границата на моите възможности. Дори с помощта на Маршадо цял живот нямаше да ми стигне, за да разплета това кълбо от драми и мелодрами.

В този момент сянката на Луи направи опит да разбие вратата. Успях да я отблъсна, поне в мислите си. В същото време умирах от желание да почувствам тялото му до мен, в мен, без да се налага да прибягвам до юмрука си и до анонимни пръсти. Писна ми от миражи. Желаех него, истинския Луи. Обзета от надежда, вулвата ми вече се разтваряше, когато:

Знам, че е късно. Мога ли все пак да ви позвъня?

Бях по-скоро изненадана, отколкото обезпокоена от обаждането на Франсоа Маршадо. Очаквах новини от него най-рано на следващата сутрин. По това време той вероятно едва бе слязъл на гарата в Рен. Натиснах копчето за автоматично набиране и той вдигна почти веднага:

– Маршадо.

– Добър вечер, Франсоа. Ел е.

– Ел! Нали не съм ви събудил?

Погледнах към часовника на микровълновата фурна в кухненския бокс и едва сега си дадох сметка, че съм била задрямала. Двайсет и три и четирийсет и седем. Бях спала близо час.

– Не, не... Не се притеснявайте. В хотела ли сте?

– Още не. Намирам се в префектурата в Рен.

– По това време? – възкликнах стреснато аз.

– Една приятелка на моя приятел се съгласи да ми отвори архива на Отдела за медико-социални грижи. Реших да се възползвам от това, за да мога още утре сутринта да замина за Сен Мало.

Представих си как е действал в началото на кариерата си като разследващ журналист, когато е ценял всяка минута и не е пренебрегвал нито един източник.

Въпреки професионалната закалка би трябвало да доловя в гласа му леката досада от неблагодарната работа, с която се бе захванал, особено по това време на денонощието. Напротив, в тона му се четеше по-скоро припряност и възбуда.

– Попаднахте ли на нещо интересно?

Глупав въпрос.

– Може да се каже – отвърна той с подчертано загадъчен тон. – Ще добавя дори, че онова, което липсва, е толкова интересно, колкото и документът, който е в момента пред очите ми.

– И какъв е той?

– Пълният акт за раждане на Давид в регистъра на Отдела в Ил е Вилен!

Изпитваше почти садистично удоволствие да ми съобщава за разкритията си капка по капка.

– Е, и? – подканих го аз да прескочи тези заобикалки.

– Наистина е роден на 5 януари 1969 година, което вече ни беше известно. Бил е осиновен от Андре и Ортанс Барле на 28 ноември 1976 година, когато е седемгодишен.

– Добре... Но, както сам казахте, това вече го знаем.

Чух в слушалката как разгръща широката и тежка страница на регистъра.

– Постъпил е в Сен Броладр на 11 март 1972 година, след като е прекарал няколко седмици във временни приемни семейства.

– И известно ли е как се е озовал там?

– Не. При вписването му не са указани никакви подробности около смъртта на родителите му. В замяна на това разполагаме с фамилията им.

– Фамилията? – възкликнах аз, без да мога да сдържа нетърпението си.

– Ако се вярва на името, с което е вписан Давид при осиновяването, биологическите му родители са господин и госпожа Льобурде.

Скочих като ужилена от леглото. Чувала бях това име. Известно ми бе, но не можех да свържа с него нито лице, нито някакъв спомен. Защо ми звучеше така познато?

Напразно оглеждах предметите в стаята, сякаш някой от тях щеше да ми подскаже. Това обаче не се случваше. Отговорът бе на върха на езика ми, пред очите ми, и все пак...

– Льобурде? – повторих най-сетне аз, обзета от колебание.

– Да, защо? Познавате ли ги?

– Не... не зная. Не съм сигурна.

Чувах дишането му в слушалката.

– Това име ви говори нещо, но не можете да си спомните откъде го знаете... Или се лъжа?

– Не... напълно прав сте.

– Ако това може да ви помогне, имайте предвид, че осемдесет процента от неотдавнашните ни спомени са от визуален източник. Затова, ако нещо ви убягва, припомнете си всичко написано, което е минавало пред погледа ви през последните дни. Списания, книги, рекламни проспекти, надписи от телевизионния екран...

В много отношения и особено що се отнася до подобни тънкости, Маршадо ми напомняше Ален Бернардини, мустакатия преподавател от университета. Запитах се дали двамата не се познават. Без съмнение се бяха срещали поне няколко пъти, тъй като светът на печатните медии не бе чак толкова голям.

Опитах се да приложа тази мнемотехника, като започнах да изреждам в паметта си всички текстове, които напоследък бяха попадали пред очите ми. Стигнах дори до проспектите и менюто в кафенето до плажа в Динар...

– ... може би е нещо съвсем незначително, като крайпътни табели, названия на улици, имена или адреси върху пощенски пликове – продължаваше той в опит да ме насочи.

– Писмата! – прошепнах изведнъж аз.

– Писма ли? Какви писма?

– В хотел „Шарм“... Там има някаква жена, която получава писма. Грумът Изиам на няколко пъти се заблуди и ги даде на мен.

– А коя е тази жена?...

– Нямам представа с какво се занимава там. Сега си спомням името й. Казва се Емили Льобурде.

– Емили Льобурде – повтори след мен той. – Може би не е съвпадение. Тази фамилия се среща рядко.

Постепенно парченцата от мозайката идваха на местата си. Виждах безупречно белите зъби на Изиам, усмивката му в момента, когато ми връчваше дебелия плик от амбалажна хартия, пълен с писма, сетне собствената си учудена физиономия, когато открих, че едно от тях не бе адресирано до мен. Два пъти една и съща грешка, за да запомня със сигурност името на получателката, Емили Льобурде. Спомних си, че върху един от пликовете бе отбелязан статутът на хотела: ОАД „Шарм“. Съобщих тази подробност на Франсоа, който веднага се хвана за нея.

– Подобно уточнение никак не е случайно. Което и да е това лице, то непременно е свързано с управата на заведението. Дали вашият Изиам няма все пак някаква представа коя би могла да бъде?

– Изобщо няма представа. Каза ми, че никога не е виждал тази жена. Само че, когато първия път погрешка ми даде писмото, направи проверка в шкафа за кореспонденция зад бюрото на рецепцията. Това означава, че тя редовно получава писмата си на адреса на хотела.

– Може би го използва като пощенска кутия – предположи замислено той. – А това ме подсеща нещо.

– Какво?

– Смятам, че бихме могли да направим възможно най-пълен и точен опис на цялото недвижимо имущество на фамилията Барле: кой какво притежава, какъв дял, кой какво е наследил и от кого...

– Като се има предвид богатството им, няма да бъде лесно.

– Права сте. Само че нещо ми нашепва, че бихме могли да поровим в тази посока. Вижте: ако Давид бе наследил дома на госпожица Марс, а не обратно, тези прословути видеозаписи никога нямаше да стигнат до нас.

За мен подобно перспектива все още бе неясна, но не можех да одобря намерението му и реших да се доверя на неговия нюх на опитен журналист.

– Но, от друга страна, не мога да не се съглася с вас – добави Маршадо, без да си поеме дъх, възбуден като попаднало на следа ловно куче. – Вероятно ще се натъкнем на доста тъмни сделки. Здравата ще трябва да се потрудим, за да очертаем общата картина.

– Защо казвате това?

– Защото като имаме предвид аферата East-X Prod, явно за Барле е обичайна практика да прибягват до финансов илюзионизъм, до фиктивни и офшорни фирми...

Фактът, че е решил да рови толкова дълбоко в мрачните дълбини на империята „Барле“, бе доказателство за неговата лоялност към мен и за решителността му да стигне докрай.

– Преди малко споменахте, че най-интересно е онова, което не сте намерили... Какво имахте предвид?

– А, да – отвърна той и разбрах, че се усмихва. – Познайте, чие досие така и не можах да открия?

– Орор...? – колебливо предположих аз.

– Точно така. Орор Делбар. Не присъства в документите на Отдела за медико-социални грижи в Ил е Вилен.

– Сигурен ли сте? Дори под друга фамилия? Тази на биологичните й родители например?

– Не, невъзможно. Всички деца са регистрирани с фамилиите на осиновителите. Например: Давид Барле, а не Льобурде. Така или иначе, проверих всички Орор през периода 1975 – 1978 година... Не открих нищо.

Точно в този момент ми се щеше да бъда с него и сама да прехвърля документите един по един. Не се знае. Късният час, умората... Може да е пропуснал досието на Орор, да е минало пред очите му, без да обърне внимание, да се изплъзне от вниманието му в тези дебри на прекършеното детство.

Значи, Орор Делбар отсъстваше от тези архиви. Следователно изобщо не е била осиновявана. Потънах в продължително мълчание, размишлявайки върху причините, които биха накарали толкова различни помежду си хора като Луи и Давид Барле, Ребека Сибони и Флоранс Делбар, с толкова различни интереси, да лъжат пред мен в един глас.

В този момент на вратата се почука няколко пъти и се наложи да прекъсна разговора с Маршадо.

– Ел? Ел, спиш ли?

София.

Когато най-сетне й отворих, тя ми призна, че дълго време е бродила из квартала, преди да се осмели да се качи до шестия етаж, за да ме потърси. Тревожела се за мен. Сипеше плоски като паркета извинения, опитвайки се да използва доброто си настроение като балсам за душевните ми рани.

– Хей, като си помисля само... Ти си сгодена!

– Да... И какво от това?

– След като си сгодена, значи ще се омъжиш, красавице. Този път наистина!

Това изобщо не беше толкова сигурно. Шансовете един ден да мина под венчило с Луи ми се струваха толкова хипотетични, колкото преди една година с Давид. Само че не ми даваше сърце да се опълча на усилията й да се покаже от най-добрата си страна. За пореден път тази нощ й простих, увлечена от нейната жизнерадост и заразителна усмивка.

– Заключение?

– Заключение: все още не сме отпразнували погребението на твоето моминство!

Подобна перспектива ми се струваше толкова нелепа, колкото и ако ми бе предложила да празнуваме Коледа през юни. Ала все пак се досещах, че зад тази традиция се крие похвалното й желание да ме откъсне за момент от безбройните грижи, които ме бяха налегнали в последно време. Поне за няколко часа, колкото за една чаша и един танц.

– Искаш да го направим сега? –удивих се аз.

Да, именно сега и до зори, да лудуваме, като единствената граница ще бъде нейната издръжливост на алкохола и на мъжките ухажвания.

Въобще нямах настроение за празник, но отстъпих, като се опитах да убедя себе си, че може би нейната веселост ще успее поне за една вечер да пропъди от главата ми всички мрачни мисли.

Открай време София обича да открива нови места и заведения, където да изложи на показ особата си. През този сезон кварталът Пигал отново бе на мода и си струваше да му пуснем края в някой от неговите секси барове и клубове, чиито клиенти бяха с неясна сексуална идентичност. Така попаднахме в един лесбийски бар на улица „Фрошо“, на две крачки от „Мулен руж“.

– Хей, Софи... Смяташ ли, че идеята е добра?

Край входа се трупаха пийнали жени от всякакви възрасти, прегърнати по двойки или на цели гроздове. Някои от тях подсвирнаха към нас, докато минавахме, и дори успях да дочуя едно „Ще те изпапкам!“ и две „Сладурани!“, а погледите им направо залепнаха за задниците ни, докато влизахме.

– Защо? – зачуди се моята водачка. – Да не би да те е страх, че ще те свали някоя мацка?

Страх не. Желание? Също не, макар да ми бе известно, че играта на прелъстяване между жени е по-изтънчена от тази на мъжете и определено би поласкала накърненото ми самочувствие. Тази вечер обаче никак не ми се щеше да бъда ухажвана, независимо кой е кандидатът и към кой пол принадлежи.

– Хайде, идвай! – подкани ме София, като ме повлече вътре. – Поемам ролята на твоя наставница. Ако пък започнат да ти досаждат, готова съм веднага да ти пусна един език!

Именно такава харесвах София: непринудена, покровителствена, достатъчно пряма с мен, за да може да говори такива неща, без да се изчерви, лавираща около онази неясна граница между приятелството и привличането, без никога да преминава към действие.

Барът „Каламити Джо“, бивш „Фокс“ и бивш „Моун“, който променяше названието си след поредното принудително затваряне и смяна на собственика, бе пълен с изискано облечени същества на трийсет-четирийсетгодишна възраст. Повечето от тях подчертаваха своята женственост с помощта на тоалети, прически и грим, а понякога и изумително високи токчета, подплънки на бюста или перуки. Прибягваха до всякакви средства, за да изглеждат колкото се може по-съблазнителни, без да разчитат само на естествената си красота.

Понечих да се отправя към бара, но София ме повлече в противоположната посока, сякаш познаваше топографията на това място. Не посмях да я попитам дали вече е идвала тук, а още по-малко с кого.

След поредица от врати стигнахме до коридор с безброй малки помещения от двете страни, някои от които заети, а други свободни. Колкото по-навътре отивахме, толкова по-ясно ми ставаше предназначението на тези кабини: в тях нямаше маси и столове, а само от подобни на татами постелки, върху които бяха нахвърляни големи кърпи за баня. Вътре двойки голи жени, понякога в компанията на трета, се прегръщаха сред симфония от нежни писъци и стенания. Не бяхме единствените, които се наслаждавахме на тази гледка, защото дори когато вратата бе затворена, всеки можеше да надникне през специално оставените за тази цел прозорчета с дървена решетка.

– Хайде... – прошепна ми София с двусмислена усмивка, подканяйки ме и аз на свой ред да надзърна. – Не се бой. Правят това именно за да ги гледат. Инак щяха да си останат у дома.

Смутено надникнах през най-близката врата, отвъд която три чернокоси нимфи, със съвършени форми, съчетаваха телата си, водени от моментното желание. Вниманието ми бе привлечено от непрекъснатата и грациозна смяна на позите, напомняща балет. Като се изключат порно филмите, които Фред пускаше навремето, никога не бях виждала секс между жени. Нежността и благосклонността, които лъхаха от всеки техен жест, ме омаяха, защото нямаха нищо общо с грубите и едва ли не брутални отношения, характерни за хетеросексуалните двойки, особено поразителни за страничния наблюдател.

Същевременно обърнах внимание, че този балет се ръководи от хореографка. Най-възрастната от тях, около петдесетгодишна жена със стегнато тяло, мълчаливо даваше знак за преминаването от една поза към друга. Тя беше тази, която поемаше инициативата при проникванията с помощта на пръстите, на огромен черен изкуствен пенис или превръщайки ръцете на партньорките си в инструменти. Тя решаваше към кой отвор да се насочи вниманието и за колко време.

Докато трите се бяха излегнали по гръб една до друга, тя протегна ръце и пъхна среден пръст в широко разтворените вагини на своите партньорки, притиснати до нейното удивително стройно за възрастта й тяло. В отговор двете на свой ред без колебание вкараха пръсти в мократа вагина на водачката. Те се извиваха в такт с надигащата се у тях наслада и аз дълго време наблюдавах тези талази от тръпнеща женска плът.

Без да си давам сметка за това и макар да бях облечена, пъхнах ръка между стиснатите си бедра, разкъсвана между желанието да се присъединя към тяхното блаженство и срама, че се поддавам на тази необичайна гледка.

– Хайде, идвай... Да пием по едно.

Защо ме бе накарала да стана свидетел на тази картина? Какво влияние смяташе, че ще окаже тя върху мен?

За миг в паметта ми се мярна моята приятелка в кабината за пийп шоу няколко месеца по-рано, която галеше вулвата си пред очите ми, преди да изтече задължителният четвърт час.

Тя ме хвана за ръка и ме отведе до бара, плътно зает от пъстра тълпа. Бих могла да се закълна, че докато прекосявахме навалицата, изпълнила дансинга, доста женски ръце опипаха талията и задника ми.

– Какво ще си поръчате, момичета? – запитани барманката, стегната в корсет, по-тесен дори от онзи, който бях носила по време на празника в дома на госпожица Марс.

– Джин-тоник – подсказа София.

Кимнах в знак на съгласие и тъкмо в този момент в зрителното ми поле се появи пълничка русокоса дама в компанията на две кобилести жени, които безцеремонно я опипваха. На русокосата това видимо правеше удоволствие и тя сякаш се чудеше коя от двете да избере за партньорка, като вероятно мечтаеше да си сервира двойна порция.

– Мамка му... – тихо възкликнах аз, поемайки чашата, която София ми подаваше.

– Какво има?

– Ей там. Онази закръглена блондинка...

– Да не би да си я харесваш? Искаш ли да ти я доведа?

– Я престани... Това е Клое!

– Клое...? Трябва ли да я познавам? – запита подигравателно тя, отпивайки от прозрачната течност.

– Асистентката на Давид!

Без кока и очилата, извън пределите на кулата „Барле“ и стегната в прилепнала рокля, тя бе направо неузнаваема. А също така почти красива. Дали поне на това място се отърсваше от манията си за време? Или продължаваше грижливо да отброява минутите, които отделя за едната или другата от своите кандидат-партньорки?

– Не може да бъде! – възкликна София, но за щастие, гласът й бе заглушен от музиката и глъчката наоколо. – Как мислиш, дали Давид знае, че след работно време неговата секретарка лиже косми?

Не обърнах внимание на грубия израз, привлечена от случващото се.

– Не ми се вярва. В телевизията всички я смятат за задръстена стара мома... Едва ли не, че яде онова, което котката е оставила в чинийката.

Донякъде преувеличих представата за клетата жена, превърнала се в предмет на подигравка за колегите си, чийто личен живот сякаш се свеждаше до това да бъде незначителен придатък на своя шеф.

Без предупреждение разблъсках тълпата и бързо се приближих до пухкавата блондинка.

– Добър вечер, Клое!

Дори да бях самият Давид, едва ли щеше да бъде толкова слисана. Тя завъртя очи, взирайки се в полумрака в търсене на изход.

– Добър... Добър вечер.

– Много ми е приятно, че те виждам! – подхвърлих й весело аз.

Доколкото си спомням, преди си говорехме на „вие“. Ала смущението й изобщо не се дължеше на тази волност от моя страна.

– Да... – смотолеви тя.

Сетне ме хвана за лакътя, дръпна ме настрани от нейните придружителки и прошепна на ухото ми със заговорнически тон:

– Ел, аз... Давид не бива да знае, че идвам тук.

– Хм – съгласих се с половин уста аз, решена да я измъча докрай. – Вярно е, че в това отношение представите му не са много напредничави... Според Давид семейството се състои от мама, татко и по възможност няколко дечица с руси главици.

Намекът по адрес на Алис бе прозрачен.

– Зная... – намръщи се тя. – Тъкмо затова те моля да не му казваш нищо.

– Не се притеснявай – успокоих я аз с широка усмивка. – Гроб съм.

Смаяна от постъпката ми, София най-сетне се присъедини към нас, държейки в ръце двете чаши.

– Е? Ще ни запознаеш ли?

– Клое, това е София, моята най-добра приятелка. София, представям ти Клое, асистентката на Давид... И ако не се лъжа, постоянна посетителка на това заведение.

– Много мило! – възкликна София, включвайки се в моята игра.

Клое размаха ръка в знак на отрицание, очевидно на ръба на паниката:

– Не, не, не... Идвам тук за пръв път – защити се отчаяно тя.

– Напротив! – настоях аз. – Недей да скромничиш. Освен че Клое е мило момиче и на всичко отгоре лесбийка, която...

Все по-силно се изчервяваше и ми се стори, че ще припадне, преди още да съм стигнала до най-важното.

– ... която ще ни предостави пълен списък с недвижимото имущество на Давид и Луи. Много шик, нали?

– Какво? – възкликна сподавено нашата жертва.

– Струва ми се, че бях достатъчно ясна.

– Но... Не мога да направя това! Ако Давид научи, ще ме уволни начаса, и то без обезщетение!

– Аха... Със сигурност – потвърдих жестоко аз. – Риск наистина има.

– Дори не зная дали ще получа достъп до...

– Разбира се, че ще можеш – прекъснах я аз с потупване по рамото. – Ти имаш достъп до всичко.

В този момент на моята приятелка й дойде гениална идея, която решаваше веднъж завинаги въпроса. Тя извади мобилния си телефон и ни снима двете с Клое на красноречивия фон на местната фауна.

– Разкош! – възкликна София, продължавайки комедията. – Давид ще бъде о-ча-ро-ван!

Хваната в клопка от този последен удар, дребничката блондинка сви устни, за да не се разплаче. После отново се наведе към ухото ми:

– Окей... Ще ти дам това, което искаш. Само че искам в замяна оригинала на снимката. А ти и твоята приятелка ще дадете писмено обещание да не разкривате присъствието ми тук.

– Дадено. Имаш думата ни. А ти не се бави. Разполагаш с двайсет и четири часа да ми предоставиш онова, което искам.

– Добре, добре...

Сетне отново прие вида на покорна служителка.

– Ще направя всичко по силите си.

– Не се и съмнявам.

Шантажът е грозно нещо. Лично аз не одобрявам подобни методи и онези, които ги прилагат.

Ала неизвестно защо излязох от нощния клуб с тържествуваща усмивка, под ръка с развеселената София. Отново чувствах как в мен напира жаждата за борба и смехът ми сякаш пропъди всички предишни болки.

25.

5 юни 2010 година

Джин-тоник в „Каламити Джо“.

Коктейл „Мохито“ във „Фурми“.

Водка във „Флоорс“ и кафе с калвадос в „Рандеву дез-ами“.

На разсъмване „Пигал“ не ни достави може би онова опиянение на сетивата, чието начало бе поставено в кабините на нощния клуб, но алкохолът разсея за момент терзанията ми. Чувствах се лека, плувах сред мек, приятен ефир, смеейки се гръмогласно на мръсните вицове, които сипеше София, докато флиртуваше със сервитьорите.

Разбрах, че несъзнателно съм свалила обувките и крача боса по топлия асфалт едва когато той изчезна, отстъпвайки място на неравния паваж.

– Сигурна ли си? Не искаш ли да те изпратя? – предложи ми само от любезност София, преди да скочи в таксито.

– Не... Ще ми подейства добре да повървя. Прибирай се. Утре си на работа. Аз мога да лентяйствам до вечерта...

През деня, който се раждаше пред очите ми над площад „Клиши“, не ме очакваше нищо особено. Не ме очакваше мъж, защото моят бе преследван като някакъв злодей. Нямах и работа. Не ми предстоеше да решавам неотложни задачи или да осъществявам някакъв проект. Бих могла да се шляя дни наред, да пилея времето си, без някой да се загрижи за мен.

Именно в такива моменти най-силно ми липсваше мама. Нуждаех се до болка от нейната безусловна нежност. Толкова обичах тя да ме глези и да ми повтаря, че всичко ще бъде наред... Що се отнася до Луи, копнеех за прегръдките му и си представях как ще ме отведе далеч от тъй несигурното настояще.

Разстоянието между площад „Бланш“ и квартала Маре не е толкова малко, нито пък препоръчително за разходка пеша, особено нощем. Ала главата ми бе все още замаяна, а асфалтът така приятно гъделичкаше ходилата на босите ми крака, че изобщо не се боях. Крачех невъзмутимо, а около мен Париж се пробуждаше и в мислите ми звучеше песента на Жак Дютрон, която Мод толкова обичаше.

Впрочем мислите ми бяха доста палави, но все пак нарочно минах по улица „Мартир“, за да избягна близостта до хотел „Шарм“.

Дали причината бе въздействието на изпития алкохол, или сцените, които София ми бе показала? Или може би липсата на Луи бе тази, която изпълваше с трепет тялото и ума ми? В това ранно утро, когато градът разтваряше безшумно прегръдките си за мен, аз, която се бях отдала изцяло на задачата да разкрия всички тайни на Луи, преди да се обвържа с него, аз бях на път да се откажа от всичко. Бях готова да се отрека от всички мои клетви срещу само един час, прекаран с него. След като сексът бе езикът, на който си говорехме, нямах никакво желание да оставаме толкова дълго глухи и неми един за друг. Исках да говоря, да говоря, да говоря безспир!

От Луи знаех, че любовните страсти се вписват в стените и паважа и че ние можем да черпим от този извор. Сега откривах, че е вярно и обратното. На свой ред оставях по околните стени, врати и витрини следа от желанието, което изгаряше корема ми, бедрата, вулвата тъй силно, че бях готова да пищя.

Първа следа: на пресечката между улица „Мартир“ и авеню „Трюден“ видях как двамата се качваме на малката въртележка, разположена на малкия площад. Крепях се здраво върху гърба на дървения кон, а той блъскаше в дяволски ритъм задника ми, навлизайки в мен възможно най-дълбоко. Силните му, тънки пръсти бяха сграбчили тила ми, сякаш се боеше да не падна.

Пенисът му ми се струваше твърд като металните пръти, в които се вкопчвахме, за да не ни изхвърли силата на въртенето. Тази опасност го правеше още по-пламенен, още по зашеметяващ. Бих го помолила да престане, ако не беше влагата, избила във вагината ми, предвещаваща настъпващия оргазъм.

Втора следа: на номер 54 имаше химическо чистене с удивителна оранжево-зелена фасада. Видях себе си изтегната върху огромна маса за гладене, все още димяща от горещите ютии. Със зачервен от парата задник, разтворих широко бедра, за да направя място между тях за моя любовник. Хванал краищата на клатещата се маса, той така усилено блъскаше в разширената ми от желание вулва, че всеки момент щяхме да се търкулнем върху купчината чаршафи.

Трета следа: на ъгъла на улица „Манюел“ Луи бе коленичил гол пред мен. С едната си ръка галеше корема и гърдите ми, където пръстите му играеха със зърната, а с другата щателно изследваше вулвата ми. Отначало леко разтвори вече влажните устни, после проникна във вътрешността и по блесналия му поглед разбрах какво удоволствие му доставя това упражнение. Той действаше бавно, за да постави на изпитание надигащата се в мен наслада, в очакване да стисна ръката му като знак да навлезе по-дълбоко в мен. Това не след дълго се случи и аз усетих нетърпеливите движения на пръстите му.

Това, че се намирахме насред улицата, не само че не сдържаше страстта ни, а напротив, докато едната му ръка се движеше постъпателно в мен, показалецът на другата проникна в ануса ми, улучвайки незабавно най-чувствителното място. Сфинктерът ми се сви по рефлекс, а после постепенно се отпусна, а дългият пръст продължи да си проправя път в тесния проход, който го поглъщаше сантиметър по сантиметър. Двата източника на наслада се сляха в един някъде в корема ми с такава точност, че сякаш ръцете му се докоснаха през преградата на плътта. От гърлото ми се изтръгна неволен вик. Несъзнателно бях опряла коляно в земята.

Когато сложих край на тези видения и пред мен се появи плетеницата на квартала „Нова Атина“, апотеоз на нашата любовна страст, си дадох сметка, че краката ме бяха отвели до улица „Тур де Дам“.

Дали да не се възползвам от това, за да нахраня Фелисите и да си взема някои дрехи?

Докато бавно се изкачвах по улицата, зърнах в другия край как някакъв мъж излиза от една от двете къщи. Ускорих крачка и разпознах силуета на майордома. Учудих се най-напред, че всъщност е напуснал не дома Дюшеноа на номер три, а дома на госпожица Марс, на номер едно. Смути ме това, че има ключ за него. Откъде го бе взел? Дали Луи бе в течение на тази посещения в неговото жилище, или пък Арман действаше по нареждане на Давид? Сетих се как преди няколко седмици старецът ме бе целунал в без съмнение искрен порив и си помислих, че може би ходи там, за да полее цветята и да даде храна на котката.

За втори път се изненадах, когато видях, че не влиза в дома на Давид, а поема в противоположна посока. Зави надясно и с несигурна крачка пое по улица „Ларошфуко“. Последвах го на почетно разстояние, но все пак приближих достатъчно, за да забележа, че държи в дясната ръка пластмасова торба, пълна с разноцветни пликове, дребни предмети и пакети храна.

– Къде си се запътил толкова рано, Арман? Каква ли неблагодарна задача за пореден път са ти възложили? – прошепнах на себе си аз.

Той стигна до ъгъла на улица „Сен Лазар“ и пое наляво. За да не привлека вниманието на неколцината отправили се на работа минувачи, пъхнах крака в обувките. Арман отново зави наляво по улица „Тетбу“, подминавайки пощенския клон, разположен в една сграда в стил ар деко.

Малко по-нататък, на номер осемдесет, голяма порта водеше към разкошна алея на частен имот. Арман пое по нея. Когато на свой ред стигнах до вратата, видях върху фронтона надпис с големи златни букви: ПЛОЩАД ОРЛЕАН.

С разтуптяно сърце, задъхано го последвах на пръсти. След една извивка на алеята и малко дворче най-после излязох на площада, който напълно съответстваше на хвалебствените описания в Интернет. Бях толкова омаяна, че едва не изпуснах Арман от очи. Той продължаваше напред и вече бе отминал обкръжения от дървета ромолящ фонтан по средата на площадчето. Попаднал сред цялата тази белота и античните колонади, човек действително би си помислил, че се намира в някой богат лондонски квартал, Челси или Мейфеър. Илюзията бе пълна и усещането, че се намираш някъде другаде, напълно гарантирано.

Когато стигна до другия край на тихия и потънал в зеленина правоъгълник, на който, за съжаление, не бе спестено нашествието на множество скъпи коли, паркирани наоколо, мъжът мина през друго преддверие и спря пред входа на една сграда. Набра с пръст кода за вратата или може би натисна копчето на домофона, след което с удивителна бързина се вмъкна вътре. Когато на свой ред стигнах до боядисаната в английско зелено двойна врата, вече бе твърде късно. Напразно натисках дръжката на бравата. Арман ми се бе изплъзнал.

Тай като не видях никого вътре, а и не се чуваше шумът на асансьора, заключих, че се е качил пеша. Едва тогава забелязах под арката мраморна плоча с надпис: Жорж Санд живя на първия етаж на този дом от 1842 до 1847 година. – Общество на приятелите на Жорж Санд. От другата страна имаше табелка: Площад Орлеан № 5.

Макар да нямах никакви доказателства, бях убедена, че Арман се бе качил именно до жилището на прочутата писателка от епохата на романтизма. Опитах се доловя някакво движение на етажа, светлина в някой прозорец, но нищо такова не се случи. Нито пък дочух характерните звуци при посрещането на посетител: хлопване на врата, гласове, смях...

– Франсоа? Франсоа, обажда се Ел...

Докато напусках площада по-озадачена от всякога, реших да споделя с Маршадо последните си открития.

Описах накратко случилото се, включително печално приключилата среща с Луи и неговия адвокат, както и моите нощни приключения. По глухия му, дрезгав глас разбрах, че съм го събудила. Самата аз неистово се нуждаех от сън.

– Сигурна ли сте, че влезе в номер пет?

– Напълно сигурна.

– Хм... – изръмжа той. – Нещата сякаш започват да се изясняват.

Журналистът се събуждаше едва сега, защото проучванията му бяха продължили през по-голямата част от нощта. От хотелската стая в Рен той се бе свързал с достойни за доверие осведомители, особено онези, които имаха достъп до наследствените права на данъкоплатците, като нотариуси и данъчни инспектори, за които професионалната тайна не бе дотам задължителна, особено ако върху тях се приложеше натиск или бъдеха примамени по подходящ начин.

– Андре Барле е купил някогашното жилище на Жорж Санд на площад „Орлеан“ № 5, първи етаж вляво, по време на публична продажба през май 1977 година. Сделката е осъществена лично от нотариуса Кортен дьо Сен Сир.

С други думи, най-известният по онова време оценител в Париж. Това бе известно дори на профанка като мен.

– Случило се е малко след осиновяването на Давид – отбелязах аз.

– Точно.

След като майордомът с кадифения панталон бе дошъл тук, значи апартаментът е обитаван от лице, свързано с фамилията Барле. Ала защо, по дяволите, на този таен адрес се водеше и една мъртва? Кой би се решил на подобно нещо? Нима Давид бе стигнал дотам, че да поддържа болезнения спомен за бившата си съпруга, като създаде някакво подобие на мавзолей?

Франсоа беше категоричен: през двайсетте години приятелство с Давид нито веднъж не бе споменавал за притежанието на този престижен имот.

– Успяхте ли да разберете кой го е обитавал през това време? Дали е бил даван под наем, или пък предоставян за ползване?

– Не. Хората, с които се свързах, се интересуват единствено от данъците за недвижимите имоти. Не и за това как ги използват техните собственици.

– Надявам се да сте съставили благодарение на тях списък с останалите имоти на семейство Барле... – подканих го аз да сподели и останалите си разкрития.

– Наистина. Най-напред двете къщи на улица „Тур де Дам“. Съгласно завещанието на Андре и Ортанс Барле домът на госпожица Марс се пада на Луи, а този на госпожица Дюшеноа на Давид. Това вече ни е известно.

– Като си мисля, доста странно... – възкликнах полугласно аз.

– Защо да е странно?

– Защото, доколкото си спомням казаното от Арман, Ортанс Барле е наследила дома Дюшеноа от своите родители.

– Е, и какво?

– Ами... Не ви ли се струва необичайно един фамилен имот да бъде приписан на осиновения син, а купеният наскоро да се падне на законното им дете?

– Права сте. Причина за това вероятно са споровете между двамата относно обзавеждането на двете сгради.

Чух го как въздъхва дълбоко, а след това, прозявайки се, да прелиства някакви документи. След това продължи:

– В момента на смъртта на майката и бащата Барле недвижимото им имущество включва също така „Рош брюн“ в Динар, апартамента на авеню „Мандел“ и прилежащите към него помещения...

По-конкретно двустайният апартамент на Ребека, на деветия етаж.

– ... няколко гарсониери на Лазурния бряг, както и две сгради, като се има предвид, че с изключение на двете споменати вече къщи, собствеността над останалите имоти е поравно поделена между Давид и Луи.

– Наистина ли? Две сгради?

Обемът на недвижимото им имущество не бе изненада за мен. Учудването ми се дължеше на това, че те бяха първите мои познати, които притежават изцяло няколко имота в Париж. За момиче от Нантер като мен това изглеждаше толкова невероятно, колкото и ако двамата бяха собственици на Айфеловата кула или на замъка на Спящата красавица.

– Първата от тези сгради е прословутият „Товарен кораб“ на улица „Мироменил“, където са се помещавали офисите на групата „Барле“ до построяването на кулата, която знаете...

Чух как припряно прехвърли още листи. Очевидно се нервираше, че не открива нужния документ.

– А другата сграда?

– Търся, търся... Не мога да намеря едно сведение, което ми дадоха. Бесен съм.

Така поне не бях изнудила напразно Клое. Разказах на Маршадо как бях постъпила с нея и малко след това приключихме разговора с обещание да се свържем веднага след като открием нещо ново.

Още нямаше седем часа и беше безсмислено да притискам Клое. Въпреки безсънната нощ бях възбудена, но сдържах нетърпението си. Успях да спечеля два часа, като хапнах виенски сладкиши в едно кафене, недалеч от площад „Сен Жорж“, което отваряше рано.

На няколко пъти задрямвах за минута-две, след което убих времето, като наблюдавах минувачите, отправили се към метрото.

На съседния рекламен стълб забелязах афиш за исторически филм, сниман предишната година. Не след дълго щеше да излезе по екраните под заглавието Непозната в Париж. Върху афиша имаше залепена снимка на главния изпълнител с мека шапка от четирийсетте години, а редом с него сянка на жена. Примигнах няколко пъти, за да се разбудя, и се сетих за един от последните ми клиенти като компаньонка. „Я чакайте... Нали вас зърнах преди пет минути на площад „Сен Жорж““, бе ме запитал той.

Невъзможно.

Със сигурност се бе припознал.

Точно в девет часа набрах номера на Клое в офиса й на осемнайсетия етаж на кулата „Барле“, тъй като със сигурност знаех, че вече е минала през автомата за кафе-машината и е на бойния си пост.

– Клое? Обажда се Ел Лоран.

– Ел? – смотолеви, парализирана от страх тя.

– Имаш ли новини за мен... Надявам се, че снощи, след като се разделихме, си прекарала добре. Страхотна обстановка, нали!

Хапливият намек за момент я остави безмълвна, след което тя прошепна заговорнически в слушалката:

– Аз... Ти нали ми даде двайсет и четири часа!

– Така е. Но да речем, че след нашата среща в „Каламити“ събитията укориха своя ход.

– Само че не мога сега... На работа съм.

– Правилно. Намираш се точно на мястото, където можеш да откриеш необходимото.

– Окей... Окей, ще видя какво мога да направя.

– Да си наясно: разполагаш с един час.

– Един час!

Закашля се, сякаш с ръце притисках гърдите й.

– Да. В противен случай чудесната снимка, която направи София, ще се озове в мобилния на Давид. Със съпътстваща информация за мястото, разбира се... В случай че не се сети къде е това.

Преди да я оставя насаме с тази ужасна дилема, уточних, че ме интересува по-конкретно втората сграда, собственост на фамилията Барле. Петнайсет минути по-късно, с точност до секундата Клое ми изпрати писмено съобщение, студено като айсберг.

Пълен списък с недвижимите имоти на Барле на електронната ти поща.

Сграда на ъгъла на улиците „Пигал“ и „Ларошфуко“, номер 55, вход откъм улица „Жан-Батист Пигал“.

Не мога да направя нищо повече.

Ще бъда благодарна да изтриете незабавно снимката и текста към нея.

Клое.

Платих набързо сметката, излязох от кафенето и докато вървях, препрочетох няколко пъти нейното съобщение.

Ъгълът на улиците „Пигал“ и „Ларошфуко“. Входът е на номер 55 откъм улица „Жан-Батист Пигал“. Познавах тази сграда! Познавах я отлично, защото бе недалеч оттук и при това бях живяла в нея цяла година. Годината, превърнала се в еротично вълшебство, което затвърди веднъж завинаги любовта ми към Луи.

Да, тази сграда бе чисто и просто...

– Хотел „Шарм“... – прошепнах слисана аз.

26.

5 юни 2010 година

Представете си торба с топчета, изсипана върху ледена пързалка, и ще добиете представа са мислите ми в този момент. Хипотези, които се блъскат една в друга без всякаква логика и изчезват така бързо, както са се появили.

Най-устойчива от тях се оказа тази, според която Давид управлява „Шарм“ под рожденото си име Льобурде, към което е добавил женско собствено име, за да прикрие следите си. Знак за това бе буквата Е, която бях открила в съблекалнята на Сен Броладр: може би е избрал името на своята детска любов? Е като Емили?

Естествено, подобна възможност имаше предимството, че дава отговор на няколко въпроса: защо хотел „Шарм“ бе предпочитано място за компаньонките от „Нощни красавици“ и как е било възможно инсталирането на камери за наблюдение от Андре Барле. Ала, от друга страна, тя повдигаше нови въпроси.

Луи ме бе излъгал или бе пропуснал да ми съобщи, че този хотел, в който бе разцъфнала нашата любов, е споделена собственост между него и брат му. А това означаваше, че не би могъл да бъде чужд на обзавеждането с тези камери, прозрачни огледала и другите шпионски приспособления в стаите.

И как биха могли да знаят за цялата тази система и дори сами да са я изградили, без да им е известно, че тя е свързана с видеонаблюдението в сутерена? Това бе лишено от всякакъв смисъл.

Продължавах да преобръщам мислите си с надеждата да постигна някаква яснота, както Елиза Дулитъл от Моята прекрасна лейди върти камъчета в устата си, и все така се шляех по улиците на „Нова Атина“. По едно време смятах да поразпитам господин Жак, но без съмнение той както винаги щеше да прикрие своите господари.

Не се обадих и на нито един от двамата братя, а само пуснах есемес на Маршадо. Известно ли му бе, че когато преспа с мен, всъщност се е валял в чаршафите, принадлежащи на неговия стар приятел?

В отговор той ми писа, че е получил съобщението ми и че в момента пътува към Сен Броладр, за да се опита да проучи мястото по-обстойно и на светло.

„Не искам да се връщам, не искам да се връщам... Не искам да се връщам самичка у дома“, въртяха се в съзнанието ми думите на една песен, която мама обичаше да си тананика, докато шета в кухнята, когато бях малка. Бях изпаднала в душевното състояние, описано в този хит от осемдесетте години.

Макар гарсониерата на улица „Трезор“ да се бе превърнала в мое убежище, предварително знаех, че този път няма да намеря там нито спокойствие, нито отговори на въпросите, които ме измъчваха, както не можех да ги намеря и по улиците, сред този враждебен свят. Освен това открай време обичах да се възползвам от всяка възможност да се разхождам безцелно сред забързаната тълпа или, напротив, да тичам нанякъде, докато останалите се мотаят безгрижно. Край мен цареше обичайната за парижките утрини суетня и аз с донякъде жестоко удоволствие наблюдавах забързаните хора край мен, които сигурно щяха да получат упрек за всяко закъснение на работното място или в училище.

За пореден път пощенската ми кутия бе претъпкана. Вниманието ми веднага бе привлечено от няколко дебели плика от амбалажна хартия без марки, което означаваше, че са донесени, а не изпратени. При всички случаи пощальонът никога не минаваше преди десет или единайсет часа, а сега бе все още ранно утро.

За момент изтръпнах при мисълта, че тази нощ Луи може би е идвал да ме търси тук, след като София бе минала да ме вземе. Може би бе искал да се извини, да потърси помирение, да слее телата ни и така да облекчи терзанията на нашето его. Както всеки път, когато мислех за него, почувствах сладостна болка в гърдите, между бедрата и тя постепенно ме изпълни цялата. Луи бе станал част от моята ДНК. Той се таеше под кожата ми като дремещ агент, който се активира при най-беглата мисъл за него. Тялото ми тръпнеше от желание.

Изкачих шестте етажа толкова бързо, колкото ми позволяваха натежалите от безсънната нощ крака, и веднага щом затворих вратата на гарсониерата, се заех да отварям пликовете. Отначало помислих, че е станала някаква грешка, защото някои от тях съдържаха определения, които Луи вече ми бе изпратил. Ала след като ги прочетох набързо, установих, че грешка няма, а това са нови текстове от неговата Азбука, допълващи вече съществуващи теми. Обърнах внимание особено на общото между тях: вече не ставаше въпрос за моите гърди, моя задник или моя корем, а за неговите. От всеки ред звучеше неговият глас на извинение. Цялото му тяло молеше за прошка. Цялото му същество ме призоваваше да се откажа от моя план, насочен срещу Давид. Не ми забраняваше да поддържам връзка с брат му, а просто ме умоляваше да не го правя.

Макар съкрушеният му тон да носеше облекчение на накърнените ми чувства, макар всяка моя ерогенна зона да копнееше за среща със съответната чат от мъжкото тяло, вътре в себе си знаех, че не мога да отстъпя. Ако наистина исках веднъж завинаги да паднат маските от лицата на двамата братя, нямах друг избор, освен да вляза в сблъсък с тях. Нещата никак не бяха прости. С всяка следваща стъпка на тяхна територия мистерията ставаше още по-дълбока: „Рош брюн“, двата градски двореца, хотел „Шарм“, а сега и апартаментът на площад „Орлеан“ № 5. Едно обаче вече бе ясно: между всичко това съществуваше връзка. Всичко произхождаше от един и същ източник, скрит някъде сред меандрите на фамилията Барле.

Ако успеех да разкрия кой от двамата стои зад записите от стаите в „Шарм“, направени на улица „Тур де Дам“, кълбото непременно щеше да се разплете. Не се наемах да определя кой от братята е на страната на Доброто или на Злото. Върху Луи тегнеше бремето на известна вина. Просто исках да разбера какво съм аз за него. И да му помогна да спечели делото.

Боях се, че моето потребителско име и парола за блога са анулирани, но за щастие, не беше така.

Login: elleetlouis

Password: hoteldescharmes

След като отворих страницата, написах съобщение, уж предназначено за Луи:

Среща тази вечер, в 22 часа, в стая по твой избор. Настоявам да няма никакво осветление.

Не се съмнявах, че Давид ще прочете това съобщение и ще разбере, че става въпрос за стая в „Шарм“. Ще се изкуши да се яви лично с надеждата, че тъмнината ще съхрани неговата анонимност. За това предложение почерпах вдъхновение от срещите между София и нейния безименен любовник. София, на която разчитах с помощта на Фред да залови моя бивш-бъдещ-съпруг на местопрестъплението.

– Значи, искаш да устроя засада пред „Шарм“ и да вляза по стъпките на Давид?

София направо падна от Марс, когато по телефона й изложих моя план, но не се противи дълго. За мое щастие, сметна предложението ми като сгоден случай да изкупи предателството си от предишната вечер.

– Окей – съгласи се тя развеселено и със заговорнически тон. – Ами ако се появи Луи?

– Ако прочете съобщението и приеме, че е предназначено за него, спрете го. Ако пък ви се изплъзне... да става каквото ще. Признавам, че нямам нищо против една игра на истина между двамата братя.

Това бе вярно само наполовина. Колкото разчитах този сблъсък да доведе до изясняване на нещата, толкова и се боях от него.

– И какво трябва да обясним на Луи, за да можем да го спрем?

– Нямам представа. Кажи му, че има пожарна тревога и Изиам те е предупредил.

– Хм... Не е много убедително.

– О, виж какво... Все ще се сетите нещо. Импровизирайте!

Не мина и час, когато получих потвърждение, че поканата е приета под формата на добавен към нея коментар. Както предполагах, Давид бе захапал въдицата. Въпреки това все още не се доверяваше напълно:

Нека първо се видим навън. 21 и 45. В „Ту муунс“. Съвсем близо е до хотела. Среща в джакузито.

За втори път се обадих на София за помощ и тя веднага изясни положението, като възкликна и нервно се изсмя:

– „Ту муунс“!

– Какво? Какво чудно има?

– О, нищо особено, скъпа. Става дума за най-голямата сауна за групов секс в Париж. По това време там е по-опасно, отколкото в метрото във върховите часове... Би могъл да избере и по-дискретно място.

Изглеждаше доста добре осведомена. Знаех, че в личния си живот е доста по-разпусната от мен, но все пак се почувствах неудобно.

Искането на Давид определено променяше залозите. На публично място и на светло щеше да ми бъде по-трудно да разоблича интригите му, предназначени да компрометират Луи. Присъствието ми в този клуб по никакъв начин нямаше да означава признание за намесата му в този блог... Ала малко вероятно бе той да има намерение да се яви лично, тъй като в този случай сам щеше да се разкрие.

Що се отнася до мен, бях наясно, че при това положение щеше да ми бъде много трудно да съхраня сдържаност и да не бъда принудена да взема участие в сексуалната игра. Посещението ми в „Бригантен“ и вечерта, прекарана в „замъка“ Сен Броладр, ми бяха показали, че игрите на подобни места просто нямаха никакви задръжки. Посетителите там разчитаха при всички случаи на пълна взаимност. Само след няколко минути щях да се озова сред купчина от вкопчени тела с ръка, сграбчила нечий пенис и чужда ръка, проникнала във вулвата ми. Ала може би всички мои страхове се дължаха на липсата на опит.

– Все пак това е най-свестният клуб на „Пигал“ – опита се да ме успокои София. – Посещават го предимно съвсем прилични двойки.

„Прилични колкото рижата здравенячка в Сен Мало?“, възразих й мислено аз.

До обяд и през по-голямата част от следобеда препрочитах бележките за моите бъдещи мемоари, като внесох известни поправки и сравнявах някои факти, които ми се струваха противоречиви. Съпоставях вчерашните си спомени с днешните събития.

Дали писмените послания на Луи ме караха да правя това, или че Маршадо бе одобрил моята първа хроника? Чувствах се напълно разкрепостена пред клавиатурата. Думите се лееха спонтанно и безспир. Колебаех се единствено по отношение на по-непристойните пасажи. Не че се смущавах от тях. Напротив, горях от желание да ги преживя отново, а и наложеното от Луи очакване ме разпалваше и трудно подбирах най-подходящите изрази. Когато пиша за секса, неизбежно си давам сметка, че той е нещо, което трябва да се изпита, и то незабавно.

Прекъснах работата, за да си даря сама онова удоволствие, от което обстоятелствата ме лишаваха. Пробвах дори вибриращите слипове, които София ми бе подарила в момент, когато бях изпаднала в пълно сексуално отчаяние. Сега бях в същото състояние. В резултат получих пикантен гъдел, но не и оргазъм.

След вечеря облякох рокля до средата на бедрата без бельо, но в този момент се сетих нещо. Нямах представа до какъв обрат би могло да се стигне в резултат от моята малка хитрост. Ако Давид е научил или подозира, че съм се добрала до записите му с рускините, би могъл да ги изтрие още тази вечер. Не бях забравила, че Арман има достъп до дома на Луи.

За съжаление, вече нямах време. Когато излязох на улицата, за пореден път се обадих на София:

– Софи, имам една последна молба към теб.

– Предупреждавам те, че ако имаш намерение да ме накараш да дойда с теб в „Ту муунс“ заедно с Фред... отговорът ми е не!

Нелепото й предположение ме накара да прихна, макар в момента никак да не ми бе до смях.

– Не. Бива си го като идея, но не е това...

– Слушам те.

– Бих искала още сега да наминеш през „Шарм“.

– Веднага ли? – изписка тя. – Но аз си мислех, че...

– Чакай. Не съм приключила. Намери Изиам. Той има дубликат на моите ключове. Мини след това през моята гарсониера и вземи ключовете от дома на госпожица Марс. Ще ги намериш на нощното шкафче.

– А после?

– После върви на улица „Тур де Дам“, влез у Луи и намери залата за наблюдение, за която ти разказвах...

– В сутерена ли?

– Да, в сутерена. Направи презапис на видеото в твърдия диск. Много е лесно, записите са в хронологичен ред. Последният е първи в списъка.

– Само че сама няма да мога да направя това!

– Затова ще отидете двамата с Фред. Сигурна съм, че има флашка на ключодържателя си, която ще свърши работа.

Очевидно бе, че няма да успее да свърши всичко и след това да ми дойде на помощ в хотел „Шарм“...

Резултат: със сигурност в уречения час щях да се озова там сама. Освен ако Фред не поемеше риска да хвърчи с пълна скорост през града с мотоциклета. Освен ако не удължа престоя си в онзи парижки храм на свободните нрави.

„Ту муунс“ напълно заслужаваше репутацията си. Разбрах това още от входа с двамата чернокожи охранители с бръснати черепи, които стояха като статуи със стиснати челюсти. След тях, пред масивната резбована врата се издигаха две гигантски тайландски статуи. Отвъд нея малко гише отдясно очакваше посетителите. Недотам любезна млада жена с блуждаещ поглед ми подаде бяла хавлия, оранжева плажна поличка и лента за ръката с джобче, натъпкано с презервативи.

– Колко ви дължа?

– Николко. Днес входът е свободен за сами жени.

Без повече обяснения тя натисна бутона и отключи червената врата отляво. Вътре веднага ме обгърна топлината, идваща от облицованите с дърво стени и волното настроение, което цареше на бара и в чакалнята, където няколко двойки, вече по плажни полички, спокойно разговаряха, докато отпиваха от коктейлите. До началото имаше доста време, но в заведението вече имаше доста посетители.

Друг охранител, малко по-строен от събратята си, веднага забеляза, че съм нова тук, и ми даде знак да се кача по стълбите. На горния етаж бях впечатлена от внушителната редица шкафчета. Пред тях мъже и жени от всякакви възрасти, цвят на кожата и физически данни се събличаха или обличаха без всякакво стеснение. Атмосферата бе непринудена и приятелска. Някои двойки подхвърляха шеги на съседите си или крадешком се оглеждаха взаимно, с явното намерение да се съберат по-късно в сауната или в джакузито.

– Сама ли си?

Брюнетка на средна възраст без кой знае каква външност, с изключение на огромните гърди, които напираха под тениската, се бе изстъпила пред мен. Зад нея се виждаше някакъв мъж, слаб и по-нисък от нея, който явно искаше да си придаде мъжествен вид, защото тялото му бе покрито с ритуални татуировки.

– Да, сама съм...

– За пръв път ти е, нали? – усмихна ми се тя с натрапчива приветливост. – Ако искаш, мога да ти обясня как са тук нещата. За мен ще бъде удоволствие.

– Благодаря, но...

– Без ангажименти, разбира се! – побърза да уточни тя. – Е, харесваш ни и на двамата, но не искаме да те принуждаваме.

Все още не бях слязла на арената и ето че два звяра с котешки стъпки се прокрадваха към мен.

– Не, много мило, но... Трябва да открия един приятел.

– Окей – отстъпи тя с гримаса на разочарование. – Не се притеснявай. Ще останем поне два-три часа. Ако искаш да се присъединиш към тях, можеш да ни намериш в голямото помещение горе, в дъното.

– Съгласна съм...

След като взех от бара чаша обикновен сок от манго, се разходих из партера, изцяло зает от дълго, тясно помещение с поредица от ниши и алкови. По средата за посетителите имаше широки канапета, а върху огромен екран непрекъснато се въртяха порно филми, за да разпалят и най-студенокръвните. Приседнах за малко и огледах клиентите. Сред тях имаше както двайсетгодишни младежи от предградията с пиърсинг и обилие от татуировки, така и достолепни шейсетгодишни мъже и жени.

Някои от тях вече ме заглеждаха настоятелно. На жените, които идваха сами, явно гледаха като на предпочитана плячка, защото бяха малко на брой, особено ако пък бяха млади и привлекателни. Това обясняваше защо ме бяха пуснали безплатно. Погледите им се промъкваха под полата ми, галеха пищните ми форми. Забелязах особеното внимание от страна на някакъв сивокос мъж, макар да бе придружен от русокоса красавица. Тя се притискаше до него от другата му страна и едва когато станаха, открих, че е съвсем младичка. При това ми напомняше някого...

Последвах ги в голямото джакузи, разположено сред декор от изкуствени скали. Вътре няколко двойки се прегръщаха и весело си плискаха. Нямах избор: ако исках да остана незабелязана, трябваше да постъпя като околните и да се съблека гола. Пет-шест чифта женски и мъжки очи се насладиха на припрения стриптийз, който им предложих, което ме накара да се почувствам като някаква Венера, която се слива с пенестите вълни.

Върху напуканата стена имаше голям надпис, който забраняваше същинския секс. Изглежда, разрешени бяха само целувките и моите съседи в пълна мяра се възползваха от това. Една двойка все пак запазваше приличие: петдесетгодишният и русокосата просто си играеха със струите вода, които плискаха задниците им. Тя се взираше в мен все по-продължително. Най-сетне бавно приближи, борейки се с течението.

– Привет. Аз съм Олга.

Този ясно изразен славянски акцент... Това лице на руска девица, това тяло на току-що разцъфнала нимфа, тези малки гърди, три-четири от които бяха необходими, за да запълнят една от моите... Това бе една от професионалистките, които лудуваха с Давид!

– Здравейте – отвърнах с разтреперан глас аз.

– Аз съм тази, която има среща с теб.

Зад гърба ми двойката, която ме бе заговорила в съблекалнята, не обръщаше никакво внимание на забраните: мъжът усилено бъркаше с тънката си ръка между краката на дамата, която бе примижала и отворила уста от удоволствие.

Сега разбирах каква бе целта на тази предварителна среща: Давид искаше да бъде сигурен, че ще отида в „Шарм“ сама, и затова бе изпратил Олга да ме придружи.

– Окей... След като ме откри, какво е продължението на програмата?

– Той иска да се позабавляваш тук, а след това да ме по-следваш до хотела.

Да се позабавлявам? По-скоро да бъда подложена на унижение. За да съхрани влиянието си върху мен, Давид бе прибягнал до тази постановка, превръщайки ме в плячка на тази банда весели развратници. Вече ми бе ясно, че ако искам да се сдобия тази вечер с тъй дългоочакваните признания на Давид, трябваше да приема правилата на играта. Поне донякъде.

Без да поиска мнението ми, Олга ме хвана за ръка и ме помъкна сред пенестите вълни.

– Ами той?

Посочих с очи нейния придружител.

– Тук ли ще остане?

– Той ли? Просто клиент.

Тя излезе със смущаваща безцеремонност от водата и все така държейки ме за ръка, ме отведе до горния етаж, в противоположното на съблекалнята крило. Там светлината бе приглушена, топлината още по-осезаема, а всички наоколо се разхождаха съвсем голи толкова непринудено, колкото и моята леконравна спътница.

– Там хамам... Там сауна – сочеше ми тя, докато минавахме по коридора.

По-нататък стъклените прегради и врати отстъпиха място на дървени, които водеха към малки кабини, подобни на онези, които София ми бе показала в „Каламити“. И тук прозорчетата предлагаха пряк, но дискретен поглед към онова, което ставаше вътре. Чуваха се и звуците, така че от всички страни се носеха стенания. Пред някои кабини се бяха струпали гроздове любопитни, някои от които само плакнеха око, докато други мастурбираха.

– Чукай я... Чукай я здравата! – промърмори по адрес на двойката от другата страна на вратата някакъв разгорещен мъж.

Последното помещение от този лабиринт, в дъното на коридора, се различаваше от останалите. То беше по-просторно и преди всичко без ключалка на вратата. Всеки можеше да влезе и да вземе участие в любовните игри. Тук идваха най-разпалените любители на груповия секс. Вътре се виждаше купчина вкопчени едно в друго тела. Тя бе в непрестанно движение като поток нажежена лава, от нея се разнасяха пъшкания, а на моменти и същински рев.

Това безформено чудовище с множество глави, пениси или вулви от време на време изтласкваше на преден план някой индивид, който си струваше да бъде наблюдаван. Вниманието ми бе привлечено от някакъв исполин. Той обработваше задника на мършава брюнетка, същевременно лижеше вулвата на друга жена, изправена до него, а ръката му бе потънала цялата между краката на трета, която лежеше на съседния матрак. Тя пък от своя страна бе лапнала несъразмерно големия член на някакъв дребничък мъж.

– Хайде! – подкани ме Олга, като ми посочи групата.

– Какво? – изписках аз.

– Ти правиш каквото искаш, смучеш, чукаш се, вземаш в ръка... Както искаш, но трябва да вървиш – нареди ми тя със заповеднически тон.

– А ако не желая? – отвърнах предизвикателно аз.

– Ако не желаеш, няма среща след това в хотела ...

Приех ултиматума, без да снемам поглед от нажежената група на две крачки от мен. Накрая се реших и пристъпих плахо, без да зная по какъв начин да се включа в тази бушуваща от удоволствие магма. Стъписах се от разнеслия се в този момент нечий писък на оргазъм. Сетне коленичих до една двойка, заела класическата мисионерска поза.

Отправих съучастнически поглед към мъжа, след което пъхнах ръка под корема му в опит да достигна набъбналия клитор на жената. Улових го между пръстите си като бобова шушулка. Резултатът бе мълниеносен. Жената повдигна ханш и изтласка навън лъскавия пенис, след което мъжът продължи да действа. Долната част на тялото й се движеше ритмично. Беше на път да стигне до оргазъм и аз се почувствах горда от резултата, който постигнаха моите ласки. Натиснах по-силно малкия израстък, който еластично се огъваше под средния ми пръст.

– Ти май откри приятелите си – обади се неочаквано зад мен женски глас.

В него се четеше не толкова упрек, колкото облекчение. Едва тогава познах, че това е двойката от съблекалнята. Двамата ми се усмихваха, докато мъжът старателно мастурбираше, сграбчил вирнатия си член така, както се държи бастун или лула. Появата им би могла да ме смути, но аз видях в присъствието им възможно най-добрия изход, който щеше да ми позволи да се измъкна с възможно най-малко щети.

Без да изпускам клитора на жената, която примираше под пръстите ми, завъртях бюст и като погледнах мъжа от съблекалнята, протегнах устни към виолетовата главичка на члена му. Той ме разбра и незабавно приближи напрегнатата плът към устата ми. Преодолявайки лекото отвращение от киселия му мускусен вкус, разтворих зъби и дръпнах език, за да го поема по-лесно.

– Знаех си, че с вас ще станем приятелки – обади се зарадвано жената.

Тя на свой ред се приближи и извивайки по странен начин тяло, се изтегна по гръб, пъхна глава между присвитите ми крака и доближи устни до вулвата ми. Дори да исках да се възпротивя, не можех, защото бях заета с пениса на мъжа. С всяка следваща секунда той ставаше по-дързък и проникваше все по-дълбоко в мен и аз започвах да се задъхвам.

Двамата отлично си знаеха работата. Жената се зае енергично да ме лиже, стараейки се докосне с език всяко ъгълче на широко разтворената ми вулва, като на моменти стигаше с връхчето до малките устни или до клитора. Парчето плът в устата ми заглуши вика, който се изтръгна от гърлото ми в момента, когато тя пъхна докрай езика си във вагината ми.

Разтворих очи и бегло зърнах Олга, която с дискретна усмивка и примигване одобряваше начинанието ми. В главата ми се мярна идиотски въпрос, дочут от някое токшоу: „Изневяра ли е свирката?“ Ами ако теб самата те лижат? Нима можех да бъда невярна на Луи, ако приемам тези незначителни жертви заради него?

Докато се наслаждавах на уменията й, госпожа Съблекалня се отдръпна от корема ми и с властен жест посочи на мъжа си вагината ми, за да ме предостави на негово разположение.

Аз обаче не приех да избира вместо мен. И дума не можеше да става да се отдам. Дръпнах се от двете жени и се обърнах към мъжа. На свой ред се вкопчих в бедрата му и скрих лице в пубиса му, като при всеки следващ тласък усещах как главичката прониква все по-дълбоко в гърлото ми. Продължих да го държа в плен, а постъпателните ми движения бяха толкова напористи и силни, че той не би могъл да се измъкне от устата ми, дори да искаше.

– По-кротко, скъпа! – опита се да ме удържи госпожа Съблекалня. – С този ритъм ще го изтощиш за две минути!

Не след дълго предсказанието й се сбъдна, защото с няколко спазми избиха първите капки на горещия лепкав гейзер. В последния момент успях да се дръпна и той се изпразни във въздуха, като няколко сълзи сперма все пак се стекоха по бузите и устните ми.

– Ооооо... – изръмжа той. – Правиш страхотни свирки.

Приех комплимента му със сдържана усмивка и се изправих, разтривайки натъртените си колене. Оставих двойката и отидох при Олга.

– Това е... Получихте каквото искате. А сега можем ли да си ходим? – запитах я предизвикателно аз.

27.

Гневът ми по странен начин се примесваше с чувството на унижение.

Не бях получила оргазъм и се бях подчинила на чужда воля. Бях бясна. Не толкова срещу тези, които се бяха възползвали от мен против желанието ми. Бих могла, би трябвало да отхвърля позорните условия, които ми бяха поставени.

Последвах русокосата Олга, нежен силует, в бяла прозрачна рокля. Тя набра върху клавиатурата на мобилния си телефон някакво съобщение – предположих, че това е условният сигнал до Давид. Бях се справила с отреденото ми изпитание, а неговата съучастница бе изпълнила мисията си. Настъпваше часът на истинската битка. Вече можехме да се качим на ринга.

По това време на „Пигал“ бе гъмжило от туристи и провинциалисти, които сновяха край нас в космополитна и пъстра тълпа. Това бе същинският живот на този квартал, побрал в себе си всемирното разнообразие.

– Тук е готино, нали? – обади се Олга с неочаквано приветлив тон. – Много обичам тези всякакви хора!

Дали това означаваше, че харесва двойното междурасово проникване, което околните мъже й обещаваха с погледи?

Потиснах лошото си настроение и проверих в чантата дали малкият фотоапарат е на мястото си и дали батерията е заредена.

Напуснахме булевард „Клиши“ и завихме по площад „Пигал“, минахме покрай внушителния фронтон на „Фолиз Пигал“, едно от най-прочутите нощни заведения на десния бряг на Сена. За да стигнем на уреченото място, ни оставаше само да се пуснем по течението на улица „Жан-Батист Пигал“. Работа за две минути.

Твърде рано е, помислих си аз, докато се спускахме надолу по улицата. София и Фред няма да могат да пристигнат навреме. Събитията оставяха своя отпечатък в мен и когато излязох на малкия площад, изпитах почти същото вълнение, както година преди това, когато се озовах за пръв път до хотел „Шарм“ с трите хилави дървета пред него.

Всяка моя крачка ми причиняваше болка, напомняйки ми всички несбъднати надежди. Като си помисля, че само преди няколко месеца изобщо не бях стъпвала в този квартал! Кварталът, който ми донесе толкова нови преживявания... Ала едно от тях стоеше над всички други: тук за пръв път бях с мъжа на моя живот.

– Как си? Да не ти е зле? – разтревожи се Олга, като видя, че забавям крачка.

Нима не бях на път да предам не толкова Луи, колкото спомените, свързани с това място? Ала жаждата ми за истина бе по-силна и въпреки волята ми ме водеше към предстоящите решителни разкрития.

– Не, не... Да вървим.

Докато прекосявахме хола, господин Жак едва повдигна глава от регистъра. След като вече знаех истинската самоличност на неговите работодатели, по-добре разбирах отношението му към мен, съчетание от хитрост и отзивчивост. Изиам не бе на своя пост пред асансьора и двете се качихме сами до петия, последен етаж на сградата. Може би най-рядко бях минавала по този кървавочервен коридор. Само веднъж бях пребивавала в стаята „Мари Бонапарт“. Ето защо той бе съхранил за мен своята тайнственост на място, където несъзнателното се шири на воля, като у дома си, избавено от всякакъв контрол.

По заповед на Олга изключих мобилния си телефон и след като провери дали съм го направила, тя ме отведе до вратата, разположена срещу „Мари Бонапарт“. За разлика от всички останали, тази врата не бе червена, а черна и преди да вляза, се постарах да прогоня мисълта, че това може да бъде лошо предзнаменование. В съгласие с изискванията ми, стаята тънеше в пълен мрак благодарение на тежката завеса на входа.

Дишах на пресекулки. С всеки изминал момент поемах въздух все по-трескаво, а издишвах някак припряно и непълно. Краката ми се подкосяваха. Въпреки волята ми гърдите ми набъбнаха и зърната им щръкнаха.

Олга се оттегли мълчаливо. Изминаха няколко минути, през които успях да се посъвзема и да си припомня моя план: оставям Давид да влезе, без да се обаждам, за да не се усъмни; събличам се и го приканвам да направи същото; докосвам най-чувствителните зони на тялото му: доколкото си спомням, това бяха торсът, коремът, скротумът, главичката на члена; уверявам се, че се е възбудил достатъчно; изваждам фотоапарата и със светкавицата правя снимка на истинския автор на блога.

Прости и лесни действия. Нямаше как да сбъркам.

Минутите се точеха като размекната дъвка. Очакването се превръщаше в мъчение. Дали Давид въобще щеше да дойде? Може би онова, което бе научил от Олга, е събудило подозренията му? Минаха най-малко десет минути и вече се колебаех дали да не си тръгна, когато някакво движение в тъмнината ме накара да трепна. Зениците ми бяха разширени докрай, но не виждах нищо. Въпреки това бих могла да се закълна, че в ъгъла има някой... Ненадейно гръмна музика, която ми подейства като юмрук в лицето. Ако Луи неуморно диреше идеалната еротична музика, то тази очевидно имаше за цел да ме изкара от релси с острите китарни акорди и грохота на барабаните. Death metal, Death Hardcore и изобщо Death... В тези звуци имаше нещо извратено, което подтикваше към кърваво насилие, а не към любов.

Миг след това, сякаш излезли от яростния звуков фон, от четирите ъгъла изскочиха четири сенки и се хвърлиха към мен. Почувствах въздушното течение, предизвикано от движенията им. Докато успея да реагирам, китките и глезените ми попаднаха в оковите на силните им ръце. Изпищях и опитах да се боря, но бях повалена на земята, сякаш бях лека като перце. Скоро ръцете и краката ми бяха стегнати с кожени ремъци, а след това се чу металическо изщракване. Когато ме пуснаха, се оказах увиснала на един метър от пода, с изпънати встрани крайници. Чувствах се като мушица, попаднала в паяжина. Липсваше само паякът, но скоро и той щеше да се появи, за да ме разкъса.

След като изпълниха задачата си, четирите силуета се оттеглиха, без да обръщат внимание на виковете ми:

– Не можете да ме оставите така! Полицията знае, че съм тук!

Нямаше смисъл да блъфирам. Единствената ми надежда за спасение беше София, а самата аз я бях отдалечила, като я изпратих на една невъзможна мисия. Повтарях си наум колко минути ще са й необходими, за да пристигне тук. Можех да се надявам това да стане най-рано към... 23,30. Ако изчисленията ми бяха верни, в момента наближаваше едва 23 часът. Това означаваше, че Давид разполага с трийсет минути, през които да ме подложи на всичко, което му дойде наум.

Сякаш доловил опасенията ми, той най-сетне влезе в стаята. Бях неспособна на различа когото и да било през сълзите, които неудържимо се стичаха по бузите ми. Разпознах го по парфюма, а сетне по гласа, който не бих могла да сбъркам, защото толкова напомняше гласа на великия актьор... За съжаление, пред мен не бе Жерар Филип. Давид не бе нито Сид, нито Фанфан Лалето. Това бе просто мъжът, решил да погуби моя годеник и да ме измами по-най отвратителен начин. Давид, моят мъчител.

– Е, в крайна сметка случва се какво ли не.

– Какво...? – измънках аз, парализирана от болка и страх. – Какво става?

– Ние двамата в хотелска стая. Бог знае колко мъже си изчукала тук – опита се да ме оскърби той. – Може би цял Париж. Само един не ти се върза...

– Какво искаш, мамка му?

Мятах се като побъркана, но гърченията ми само затегнаха още по-силно кожените ремъци, които нараниха кожата ми и изпънаха мускулите ми до крайност.

Той не отвърна нищо. Чух го да снове из стаята, докато накрая застана пред мен, точно между краката ми.

– Да изплакна окото, преди да започна.

– Какво?

Бях замръзнала от уплаха, когато изведнъж блесна светкавицата на фотоапарат. Предположих, че това е моят фотоапарат.

– Ти си съвсем извратен! – изкрещях аз. – София и Фред веки момент ще бъдат тук!

– Чудесно. Твоите приятели са добре дошли! Дори ми е чудно, че не са пристигнали заедно с теб.

Учуден? Как би могъл да е учуден, след като няма представя за устроената от мен клопка?

– Признавам, че твоите съучастници ме разочароват – продължи той все така надменно. – Ив веднага разбра, че някой шпионира. Дори направи така, че набедените пирати да си помислят, че са проникнали в моя компютър, без да бъдат проследени.

Значи, Давид още от самото начало бе разбрал, че някой го следи. Затова и бе успял да осуети замислите ми. И за да се избави от присъствието на моите приятели, предвидливо ме бе изпратил в „Ту муунс“ в компанията на Олга.

Тялото ми отново се залюля във въздуха и още по-силна болка прониза крайниците ми.

– Давид, това, което правиш, е твърде сериозно – опитах се без особена надежда да го вразумя аз. – Отвличане, насилие... Нещата могат да стигнат твърде далече!

– Според мен това не е нищо повече от игра между възрастни, недотам различна от онези, в които вече си участвала. При това точно тук, заедно с Луи. Доброволно.

– Съжалявам... – проплаках аз. – Това ли искаш да чуеш? Тогава окей... Съжалявам за всичко: за проваления брак, за срещите тук с твоя брат... За всичко!

Силната музика ни принуждаваше да викаме и си помислих, че звукоизолацията на стаята би трябвало да е съвършена, за да не бъде привлечено ничие внимание.

Без да усетя, той се бе преместил и сега стоеше до мен. Разбрах това едва когато прошепна на ухото ми:

– Нищо не си разбрала...

– Да разбера какво?

В отговор той бавно погали опънатото ми като струна тяло. Усетих как лениво и едва ли не с отегчение прокарва пръсти от бедрата до устните.

– Че бих могъл да подложа двама ви на безброй изтезания, без с това Луи да може да изкупи всичките си предателства.

Изтерзаните ми крайници повдигаха диафрагмата и притискаха белите ми дробове. Едва дишах. Говоренето допълнително ме измъчваше, всяка произнесена от мен дума разкъсваше гърдите ми.

– Повтарям ти... Съжалявам за нашия бра...

– Изобщо не ми пука за този проклет брак! – кресна той, без да ме остави да довърша. – Нима си въобразяваш, че мъж като мен не може да си намери подходяща съпруга? Я се погледни, Анабел!

Избухна в жесток смях.

– Честно, Ел... Да не си мислиш, че моето его не може да понесе обидата, че е бил отхвърлен от някакво си момиче от предградията...

Направо изхрачи последните думи с всичкото презрение, на което бе способен. Благодаря на Бога, че мама така и не се срещна нито веднъж с този отвратителен тип.

– На теб нищо не ти е ясно, моето момиче! Само да подсвирна, и веднага ще пристигне цяла тълпа красавици, с които ти изобщо не можеш да се мериш! Чуваш ли?

Дори подсвирна, сякаш очакваше въпросните красавици да се струпат покорно пред вратата и да се хвърлят в краката му. Бе изпълнен с гордост, патетичен и смешен.

– Окей – приех думите му аз колкото се може по-спокойно. – Тогава какъв ти е проблемът? И какви са всички тези предателства, които си понесъл от страна на Луи?

– Благодарение на Ребека знам поне за едно, може би най-болезненото за мен: тайната и незаконна връзка на брат ми с Орор.

– Хайде! Разкажи! Така или иначе, нямам какво друго да правя в момента. Разполагаме с достатъчно време.

Сама се чудех откъде намирам в себе си сили за подобни предизвикателства. Той обаче не оцени смелостта ми.

Изглежда, натисна някакво копче, защото музиката не-очаквано спря. И от мястото, където се намираше, на няколко крачки от вратата, прошепна тихо, сякаш простена с неузнаваем глас:

– Той провали всичко... Искаше непременно да омърси онова, което бе мое. Това е всичко. Луи умее да прави само това: да граби чуждото или, ако не успее, да го стъпче в калта.

– Орор? Така ли? Говориш за Орор?

Единственият отговор, който получих, бяха забързаните му крачки към изхода. Почука два пъти по вратата отвъд завесата, открехна я и вместо да излезе от стаята, както очаквах, пусна вътре няколко силуета, може би три или четири, вероятно онези, които ме бяха поставили в това неприятно положение.

Мълчаливо се надявах, че ще ме освободят, но вместо това те ме сграбчиха за гърдите, задника, бедрата и започнаха да ме мачкат и удрят, сякаш месеха хляб. За тях бях просто тесто, нищо повече от детска играчка. Жена, която моделират.

Паниката ми стана още по-силна, когато разбрах, че Давид наистина си тръгва, оставяйки ме в ръцете на тази яростна и безмилостна шайка. Очевидно еротичната фантазия щеше да се изроди в групово изнасилване.

Въпреки това първият предмет, който ме докосна между бедрата, бе студен и твърд като стомана. Изненада ме също така благоговейното мълчание, с което действаха. Никакви обиди, никакви ругатни или подканяния да ме чукат бързо, силно и унизително. Сякаш следваха не толкова ритуал, колкото списък с указания. Упътване за употреба.

– Давид! Давид! Не, върни се! – виках с всичките сили, които можех да изтръгна от хъркащите ми като мях дробове.

Предметът проникна в мен рязко, но без да ми причини болката, от която се боях. Беше изкуствен пенис със средни размери, който един от непознатите движеше постъпателно в корема ми, механично, старателно. Изобщо не се интересуваше от моите реакции, сякаш бях вещ.

Скоро го замести друг предмет, чудовищно голям, който се вмъкна във вагината ми, но аз изобщо не го почувствах.

Усещанията ми бяха объркани и, изглежда, съм изгубила съзнание.

28.

6 юни 2010 година

Дойдох на себе си в „Жозефин“, любимата ми първа стая, изненадана, че съм там и че все още съм жива. Размърдах се, но натежалата глава и схванатите мускули ме накараха да изстена. Как ме бяха пренесли тук? Кой го бе направил? И преди всичко в какво състояние? Ако няколко мъже се бяха гаврили с мен в продължение на часове в тъмната стая, защо вулвата ми бе единствената част на тялото ми, която не ми причиняваше болка?

Долових някакъв шум откъм банята. Едва тогава разбрах, че не съм сама и че там някой се мие след прекараната заедно с мен нощ. Очаквах да се появи някой от наемниците на Давид или пък самият той, с тържествуваща усмивка на устните. На кого ли ме бе предоставил? По какъв ли начин бе решил да ме подложи на още по-голямо унижение?

Ала тревогата и объркването ми се дължеше преди всичко на факта, че все още се намирам в плен. Нима Фред и София ме бяха изоставили? Или пък са били принудени да сложат оръжие още щом са пристигнали в хотела?

Едно последно, страшно предположение ме прониза като нож: дали не бяха съучастници на Давид? Ами ако той ги е подкупил? Колко струваше лоялността на Фред, когато ставаше въпрос да запази работата си в телевизията?

Шумът от течаща вода стана по-силен. Непознатият явно бе отишъл под душа и дори си подсвиркваше. Бих могла да се закълна, че мелодията напомня онова, което предишната вечер Давид си бе тананикал в тъмнината на стаята за мъчения.

Нима не бе напълно логично Давид да се е върнал, за да се възползва от това, че съм попаднала в негова власт? Или пък да ме предостави на друг както по времето, когато бях момиче на повикване, и по този начин да ме превърне в предмет за задоволяване на сексуалните желания. В играчка, която мъжете безцеремонно си разменят.

Не бих могла да кажа коя от двете възможности бе за мен по-мъчителна.

– Давид? – повиках тихо аз. – Давид?

Когато вратата на банята най-после изскърца и ме извади от вцепенението, изпищях от изненада. Може би дори прекалено силно. Първоначално реших, че онова, което виждам, е плод на въображението ми. Мъжът спря зад вратата, сякаш се колебаеше дали да излезе. Представих си как със затаен дъх стиска дръжката на бравата.

След няколко секунди, които ми се сториха цяла вечност, вратата на банята най-сетне се отвори. Появи се голо тяло и първото нещо, което забелязах, бе татуирана роза, разцъфнала върху лявото рамо, осеяно с лунички.

– Луи? – сподавено извиках аз.

Той бе тук, пред мен, с леко повдигнат пенис и сдържана усмивка на лицето. В първия момент не можах да разбера дали тази усмивка издава смущение, съчувствие или упрек.

Надигнах се слисана от леглото на Жозефин.

– Не, не, не... – отказвах да приема истината аз с разтреперани крайници. – Само не ми казвай...

Той се втурна към мен в порив на нежност.

– Спокойно, мила. Всичко е наред.

– Какво правиш тук? Какво означава...

Той се настани удобно да мен и притисна нежното си топ-ло тяло до гърдите ми. Погали ме по раменете, по тила, по косата. Бих могла да прекарам така остатъка от живота си, упоена от спокойното му присъствие и тънкото ухание на лавандула и ванилия.

В същото време не бях забравила избухналата между нас свада. Не бях забравила как ми бе забранил да ровя в неговото минало и в миналото на брат му. Бяхме се разделили скарани, а ето че сега се появяваше в края на нощта, когато Давид ме бе държал затворена насилствено. Според мен това предполагаше известни обяснения...

– Когато видях съобщението ти в блога, беше двайсет и три часа – започна той.

– То не бе адресирано до теб.

– Зная. Бях наясно, че твоята засада няма да се осъществи толкова лесно. Давид винаги е с един ход напред. Когато бяхме малки, той винаги ме биеше на шах.

Признанието за слабост от негова страна ме трогна и аз го подканих с поглед да продължи.

– Заподозрях, че като уж изпълнява поставените от теб условия, те е привлякъл на последния етаж. Там се намират стаите без прозорци на хотела.

– И какво стана след това?

– Когато пристигнах, Давид вече си беше обрал крушите. Що се отнася до хората, които бе оставил, те не оказаха кой знае каква съпротива. Това бяха обикновени садо-мазо фетишисти, които бе събрал от нощните клубове и им бе платил щедро за тази малка постановка. На тях им трябваха пари, а не неприятности.

Значи, той ме бе спасил от ноктите им. Думите му потвърдиха моето предположение, че моите мъчители просто си вършат работата.

– А дали...?

Той отгатна какво има предвид, преди да съм го казала.

– Не... Не са имали време. Все пак, стига да искаш, мога да подам жалба за опит за изнасилване срещу неизвестни лица.

Поклатих леко глава в знак на отрицание.

Той положи нежно ръка върху челото ми и с искрено облекчение заключи:

– Ти наистина вече изглеждаш по-добре.

– Да... Като изключим ръката и китката ми – поясних аз и се намръщих. – А Фред и София?

Въпросът му видимо го изненада. Той разтвори широко кафявите си очи, които така станаха още по-изразителни.

– Нямаше ги тук.

– Сигурен ли си?

– Абсолютно. Или пък вече са си били тръгнали.

И са ме оставили на волята на моите палачи?

– В колко часа пристигна?

– Вече не знам. Не преди двайсет и три и трийсет.

Значи, по време, когато моите приятели би трябвало най-сетне да ми се притекат на помощ. Дори ако бяха дошли след Луи, би трябвало да попитат за мен господин Жак, който щеше да ги насочи към стаята, където Луи ме бе пренесъл.

След като изобщо не се бяха мярнали в хотела, това означаваше, че...

Цялата изтръпнах. Фред. София. Не можех да повярвам, че са преминали в противниковия лагер и са ме оставили в ръцете на моя враг.

Това беше прекалено. Имах нужда от спокойствие, от усамотение, за да мога да размисля.

– Ще ме закараш ли до дома, ако обичаш?

– В гарсониерата ли? – зачуди се той. – Не искаш ли да се завърнеш при мен?

За разлика от всичките ми очаквания, през изминалата нощ не бях научила нищо ново нито за Давид, нито за Луи, а сега, когато бях в нежните и изкусителни обятия на последния, умът ми не бе достатъчно бистър, за да мога да разплета кълбото на неговите тайни.

Желаех Луи по-силно от всякога. Но в същото време исках той да бъде свободен и да ходи гордо изправен. Да бъде мой, но свободен от оковите на миналото и на сегашното. А ясно виждах, че въпреки любовта си към мен, също като Давид той си остава в плен на съперничеството между двамата братя, в плен на своята роля, на ожесточението и може би на някои спомени.

Ако се съгласях да се завърна в дома на госпожица Марс, вероятно вече нямаше да си тръгна оттам, щях да се поддам на удобството и на уюта, опиянена от секс и страст, и така щях веднъж завинаги да се откажа да диря отговорите, които все още разчитах да получа.

Таксито ме остави в края на улица „Трезор“. Целувката ни бе кратка, но необикновено пламенна. За мен тя бе като обещание за времето, когато отново ще бъдем заедно.

Посегнах да отворя вратата на колата, но той ме спря и ме привлече към себе си. Прегърна ме през кръста. Сладък плен, от който се освободих с много усилия на волята.

– Мога да се кача с теб... – предложи отново той ласкаво, изкусително. – Само за момент.

И да ми даде упованието, от което толкова се нуждаех. И да правим любов.

Ала за пореден път преодолях порива си и избрах истината.

– Не, наистина – отказах с пресилена усмивка. – Имам нужда да остана за малко сама.

О, бях готова да дам душата си само за няколко часа с него. Ала времето за това още не беше настъпило. Но не намирах нужните думи да му обясня това.

– В такъв случай отдъхни си добре – прошепна ми той.

– Да, ти също.

Докато затварях вратата на голямата черна кола, немско производство, последен модел, стори ми се, че го дочух да добавя тихо:

– Особено ти. Ще имаш...

Особено аз? Какво бе искал да каже с това? Какво имаше предвид? Какво точно бяха последните му думи, заглушени от захлопването на вратата: „Ще имаш“... Нужда?

Искаше ми се да го запитам и дори се опитах да хвана дръжката, но мощният двигател избуча и аз останах насред малката уличка сама и объркана.

Едва когато се прибрах у дома, се сетих да включа мобилния си телефон, който предишната вечер бях изключила по нареждане на Олга. Батерията бе паднала и се наложи да я зареждам десетина минути, за да мога най-после да прочета съобщенията: едно в гласовата поща и два есемеса.

Включих първото и чух гласа на София, който звучеше странно, променен от силно вълнение или дори от страх: „Ел, аз съм... Тоест ние сме. Намирам се в полицейския участък с Фред. Нямам много време. Направихме каквото искаше, но тъкмо си тръгвахме, когато пристигнаха две полицейски коли, за да обискират дома на Луи. Сега сме задържани за влизане с взлом, опит за кражба и още няколко все така „приятни“ нещица“...

Обвиненията бяха абсолютно нелепи: не можеше да се говори за взлом, тъй като им бях дала моя ключ. Що се отнася до кражбата, съмнявах се полицията да е открила видеозаписите във флашката или върху диска, който бяха задигнали. „Не знам кога ще можем да излезем, продължаваше тя. Опитах да се свържа с Луи, но без успех. Аз... Аз съжалявам. Целувам те. Не знам кога ще мога отново да ти се обадя.“

Смятах веднага да се свържа със Зерки, за да помогне на моите приятели, когато открих, че съм получила две MMS съобщения. Ето че Маршадо, който бе запазил мълчание поне двайсет и четири часа, най-после се обаждаше. По това заключих, че е попаднал на сведения, които му бяха отворили работа. Двете съобщения бяха от предишната вечер, изпратени едно след друго, няколко минути преди полунощ.

Странно бе, че бяха озаглавени по един и същи начин:

Открито в заключен сандък, в мазето на Сен Броладр.

Без никакви обяснения. Какво ли бе изровил сред прахоляка и купчината строителни отпадъци на някогашното сиропиталище? Сандък, открит в мазето... Дали пък архивът не бе останал там непокътнат през цялото това време?

Трескаво натиснах с пръст върху първата страница, която се отвори след няколко секунди. Увеличих изображението, тъй като шрифтът бе много дребен и не можеше да се чете. По названието на документа разбрах, че това е формуляр от 11 март 1972 година за приемане в Сен Броладр на двегодишно момиченце. Рожденото й име беше Емили Жан Лор Льобурде. Родена на 1 юни 1970 година в Динар.

Повторих няколко пъти това име, сякаш да се убедя в неговата истинност.

– Емили Льобурде...

Също като госпожицата от „Шарм“. Емили като Е в сърцето, издълбано в съблекалнята на сиропиталището.

Името и фамилията играеха лудешки танц в главата ми. Логиката на всичко това бе на път да изскочи от дълбините на мозъка ми, но липсваше едно последно парче от мозайката.

– Давид Льобурде, Емили Льобурде... Същата фамилия. И двамата приети в един и същи ден: 11 март 1972 година. Брат и сестра...

Самото произнасяне на глас на сведенията, с които разполагах, сякаш ми помагаше постепенно да разкъсам завесата на тайнственост, която до този момент пречеше да видя истинското им значение.

Малката Емили, която толкова го е обичала, малката Емили, която е била толкова близка на сърцето му, че дори й бе отредил място в управлението на „Шарм“... бе негова сестра. Какво се бе случило с Емили Льобурде, когато през ноември 1976 година нейният брат, малкият Давид, бе станал втори син на семейство Барле? Каква нова самоличност на свой ред бе приела тя?

Уви, по този въпрос формулярът мълчеше.

Със затаен дъх натиснах бутона върху втората страница, изпратена от Маршадо. Тя се появи по-бавно, явно обемът бе по-голям. Отгоре надолу, ред след ред по излинелите цветове разпознах снимката с коледната елха. Нещо повече: това беше оригиналът. Този път непокътнат.

Лицето на момиченцето до Давид, усмихнато, тъй красиво в малката рокличка с шотландско каре, изобщо не ме накара да се учудя.

Защото въпреки разликата от двайсет години, въпреки загадката, която все още тегнеше над него... това бе моето лице. Или по-скоро лицето на Орор.

Или лицето на Емили Льобурде.

Сестра на Давид. И негова първа съпруга. (!!!)

29.

О, удивителна власт на екрана. О, затъпяваща магия на телевизията. О, смайващо въздействие, което пропъжда грижите и рестартира блокиралите от стреса умове.

Ето защо, затрупана от толкова нова, при това смразяваща информация, първият ми рефлекс бе да пусна телевизора и да се оставя да ме унесе блудкавото мърморене на сутрешните предавания. Вяло сменях каналите и спрях само за да изпратя съобщение до Зерки и да го помоля да помогне на София и Фред да излязат от кашата, в която самата аз ги бях забъркала. След това продължих да минавам от рекламни клипове към не по-малко скучни информационни канали.

Между две спортни новини успях да уловя кратко съобщение за сливането на „Барле“ с GKMP. Икономическият журналист, някакъв плешив сухар, обясняваше положителните ефекти от това сливане върху курса на акциите, показвайки съответната крива: „...покачване от 9,7% за акциите на групата „Барле“ от първи май насам и 11,2% при GKMP за същия период, което представлява най-значителният растеж за последните три години... Най-малкото, което би могло да се каже, е, че пазарите приемат благоприятно това сливане.“

Самата аз си повтарях друго едно сливане: Е + О + Д = истина. Три самоличности, принадлежащи обаче на две физически лица. Питах се дали съществува математически символ за обозначаване на несигурността, която тегне върху един от елементите на една формула.

Когато най-сетне излязох от вцепенението, подирих допълнителна утеха в лаптопа, като се сетих, че компютърният гений Ив може би е успял да проникне и в електронната ми поща.

С удивление установих, че при търсенето на „Емили Льобурде“ в Гугъл излизат почти толкова малко резултати, колкото и при „Орор Делбар“. Съответствие имаше само в един отговор. Той водеше към регистъра на агенциите за недвижими имоти, които сочеха госпожица Емили Льобурде като миноритарен акционер в Гражданско дружество за недвижими имоти „Тур де Дам“, редом с господата Давид и Луи Барле.

Информацията беше незначителна, но въпреки това пот-върждаваше съществен факт:

– Тя е жива...? – промълвих гласно с разтреперан глас.

В противен случай защо все още фигурира в този регистър? Набързо прегледах правилата за използване на сайта и се убедих, че регистърът се обновява всяка година. Значи, присъствието й в структурата на дружеството на братята Барле можеше да означава само едно: Емили Льобурде, тоест Орор Делбар, все още е съществувала на 1 януари 2010 г.

Подобно на появил се изневиделица липсващ пиксел, това сведение разкри фамилната картина на „ДелБарле“, както някои шеговито са ги наричали. Едва ли са имали представа колко точно тяхната игра на думи е отразявала реалността!

Ето защо свидетелствата за смъртта на Орор бяха толкова противоречиви.

Ето защо Флоранс Делбар беше така смутена, когато заговорих за изчезването на дъщеря й.

Ето защо един от моите последни клиенти като компаньонка ми бе заявил, че четвърт час преди това ме е зърнал на площад „Сен Жорж“, докато в действителност бе видял моята двойница.

Ала колкото и да се изясняваха нещата в резултат от това разкритие, все още оставаха много бели петна. Задавах си въпроси без никакъв ред: кой бе откраднал акта за осиновяване на Емили-Орор; на кого от семейството или от приятелския кръг е било известно, че на сватбата на Орор с Давид, на 18 юни 1988 година, всъщност става свидетел на кръвосмешение; защо някои ключови фигури от тази драма се бяха съгласили през цялото това време да играят отредената им роля, потвърждавайки мнимото самоубийство на Орор.

След този вихър от въпроси без отговор имаше някои, които бяха по-болезнени от всички останали: след като Орор все още бе сред нас и живееше в Париж, недалеч от „Тур де Дам“, защо през всичките тези години Давид и Луи бяха дирили нейна двойница? Сценарият, който бяха обрисували пред мен от самото начало, ставаше на пух и прах.

След като Орор бе жива, какво представлявах аз за тях?

И още нещо ме измъчваше, дори повече от безумната любов между осиротелите брат и сестра, повече от лудостта, която бе накарала един мъж да вземе за съпруга жена от неговата кръв само за да изцели понесените в детството рани... Луи, моят Луи, какво място заемаше той във всичко това? Каква бе неговата роля?

Ребека твърдеше, че Луи пръв е заподозрял връзката между Давид и малката Орор на плажа Еклюз. Значи, е знаел тайната на техния брак. Ала бе ли участвал, както аз самата предполагах, в постановката, организирана от Давид, за да скрие своята сестра и жена от очите на света?

Това изглеждаше очевидно. Също както от известно време подозирах, че разказите за обстоятелствата около фаталния инцидент на 25 декември 1989 година са резултат от договорка между братята Барле. Ала защо? Как така Луи, в чиято искрена любов към Орор не се съмнявах, се бе съгласил на подобна сделка? Не би ли трябвало да направи всичко възможно, за да попречи на този съюз и да отнеме любимата жена от брат си?... От техния брат, тъй като според закона Давид бе колкото неин брат, толкова и негов.

Нещо повече: при положение, че след злополучната смърт на родителите им отношенията между братята съвсем са се влошили, Луи е могъл безброй пъти, и то напълно основателно да се отрече от дадената дума и да разкрие пред всички ужасната истина за двамата съпрузи. Представях си каква медийна бомба ще избухне, ако излезе заглавие Давид Барле (генерален директор на групата „Барле“): кръвосмешение, измами и изчезване...

По този начин Луи би спечелил едновременно своята любов и законното място начело на империята „Барле“.

Не, нямаше никакво обяснение защо не бе изиграл този коз. Нима между врагове не бяха позволени всички средства? Никой не би могъл да ме убеди, че между тях е съществувало примирие, продължило повече от двайсет години. Защото никой от двамата не се бе отказал от борбата. Вече бях размишлявала върху това: как би могъл да бъде обяснен фактът, че при толкова завоевания никой от тях не се бе оженил до моята поява в техния живот?

Ако съглашението между тях е оцеляло, това означава, че ги свързват общи интереси или някаква страшна тайна. Друго обяснение не виждах. Върху какво почиваше този съюз на противоположности? Какъв натиск оказваше всеки от тях върху другия?

След като не можах да обхвана този проблем с всички негови разклонения, отново посегнах към мобилния телефон и дълги минути гледах снимката с коледната елха, надявайки се да почерпя от нея някакво вдъхновение.

– Господин и госпожа Льобурде – представих ги аз.

Двамата непознати възрастни се бяха сдобили със самоличност. Те можеха да бъдат само родителите на Емили и на Давид. Снимката вероятно е била направена няколко седмици или няколко месеца преди постъпването на брата и сестрата в Сен Броладр. Какво ли се бе случило със семейство Льобурде през краткия интервал от Коледа на 1971 година до март 1972 година? Как е станало така, че за толкова малко време децата им са останали кръгли сираци?

Твърде рано бе за каквато и да било хипотеза. Питах се само с какви сведения са разполагали приемните им родители. Флоранс Делбар бе заявила пред мен, че не знае нищо за миналото на Орор преди постъпването й в сиропиталището. Ала можех ли да й се доверя? Та тя бе потвърдила смъртта на дъщеря си и дори бе разиграла комедията с посещението на гробищата! Възможно ли бе да не знае нищо?

Чувствах се изгубена повече от всякога в тази гора от знаци и чак до обяд търсих някакъв ориентир. Вече ми се струваше, че всяка подробност има особено значение. Дори последният проект за татуировка на Луи придобиваше друг смисъл: инициалите S и F, редом със скалите, където се предполагаше, че е загинала Орор, вече звучаха в ушите ми не като девиза Semper Fidelis, а като израз на връзката между двамата прокълнати любовници Емили-Орор и Давид. Soror et Frater, „сестра“ и „брат“ на латински.

Всички тези сведения бушуваха в мен като неуспешно проведен химичен експеримент. Сякаш гъста пяна бе запълнила мозъка ми. Всички данни бяха налице и въпреки това сякаш губех ориентир. На кого да вярвам? Към кого да се обърна за помощ?

Луи? Той щеше да отрича очевидното. Ребека? Тя щеше да се опитва да прикрива истината зад недомлъвки. София? Маршадо?

Телефонът сякаш взе решение вместо мен.

– Обажда се Жан-Марк Зерки. Луи ми съобщи за проблемите на вашата приятелка... Онази, с която бяхте онзи ден.

Значи, капитан Льошер бе уведомил Луи, че по време на обиска в дома на госпожица Марс неговите хора са засекли неочаквани посетители.

– За щастие – продължаваше невъзмутимо адвокатът, – полицията не е установила нито взлом, нито опит за унищожаване на доказателства, каквито са били първоначално подозренията, предвид приятелството на двамата младежи с вас.

Унищожаване на доказателства? Не, но укриването им от полицията. Поне така се надявах. Дано Фред да е успял да запише файловете преди пристигането на ченгетата и да скрие флашката при задържането!

– Ще бъдат ли освободени?

– По принцип още днес следобед.

– Знаете ли какви записи са иззели хората на Льошер от уредбата?

– Не, за съжаление. Още не. Блокирали са мястото до първото заседание на съда. Пред това няма да можем да се доберем до уредбата.

Това не беше особено добра новина за делото срещу Луи. Цялата нападателна стратегия на Зерки се основаваше на прословутите видеозаписи с рускините. Без тях щеше да бъда много трудно да се докаже вината на Давид и да бъде оневинен по-големият му брат.

Следващите няколко часа прекарах в дълбок сън, който постепенно стана повърхностен и осеян със странни видения. Пръснати безредно около вцепененото ми тяло, записките на Луи сякаш плътно покриваха с думи кожата ми. Виждах в съня си как те се надигат, като подхванати от вихрушка. Всяка дума приемаше формата на органа, на който бе посветена, и постепенно оформиха телата ни в странно хартиено изваяние.

След като не можехме да правим любов, щяхме да „правим думи“.

Ала много скоро всяка строфа се откъсна от останалите и вместо да се присъедини към съответната, посветена на другия пол – торсът на Луи към гърдите на Ел например, – тя се устреми към зоната, която най-силно я привличаше, следвайки единствено повика на желанието. В резултат видях как устата му се прилепя към моя задник, едната ми гърда гали неговия скротум, а половите ни органи се сляха, левитирайки по удивителен начин. Разчленени по този начин, ние вече не срещахме никакви препятствия пред взаимните ни ласки. Бяхме се избавили от оковите на ставите и на обичайната ни гъвкавост. Чрез магията на думите за нас станаха достъпни всевъзможни еротични акробатики.

Дали щях да изпитвам същите желания, ако в този момент Луи наистина бе при мен в стаята? Върхът на езика ми докосна кафявия връх на ануса му, тъй чувствителен, че при всеки допир хартиеният сфинктер се свиваше. Розов лист за мъжа с розата.

Бих се заклела, че чувам как хартиените листи шумолят в плен на екстаза. Когато вече не можеше да издържа, носът превзе с щурм моята вулва. Започна да си играе с нея, галейки устните с благородната си извивка и с ноздрите. После без предупреждение пъхна издутината на върха си, която така добре познавах, във вътрешността на вагината. Жадно вдъхна миризмите, които тя излъчваше. Започна да се движи в мен като малък пенис по средата на лицето, който на моменти се губеше между бедрата ми, докато не изпитах лек и неизказано приятен оргазъм. Чиста течност обилно протече от мен.... Това бе мастило.

Тези приятни съновидения бяха прекъснати от ново повикване по телефона. Листите хартия нападаха и останаха неподвижни около мен.

– Мамка му, слава на Бога, най-после се обади!

– Софи, къде си!

– Двамата с Фред сме. Току-що излизаме от участъка на Девети район.

– Всичко наред ли е?

– Като след нощ, през която ни разпитваха две гадни ченгета и едно ченге-алкохолик.

– Горката София... Съжалявам...

– Когато решиш следващия път да ме молиш за услуга, забрави, че съм най-добрата ти приятелка. Окей?

Сигурна бях, че ако се наложи, ще ми помогне, без да се колебае нито за миг. Ала разбирах защо е толкова ядосана.

– И какво точно се случи?

– Онова, което вече ти обясних. С тази подробност, че преди да ни хванат на излизане, успяхме все пак да запишем видеото върху мобилния на Фред. И през ум не им мина, че в него може да има някаква информация! Дори не се сетиха да проверят съдържанието на смартфоните ни.

– Откачена работа.

– Ами да... Да им се не види и суперченгетата!

– А останалите записи в паметта?

– Изтрихме всичко. Нито полицията, нито Давид няма да могат да се доберат до тях. Единствените запазени записи са у нас.

– Страхотно! – въодушевих се аз. – Софи... Не зная как да...

– Трябва да благодариш най-много на Фред. Ако не беше такъв гений на информатиката, щяха да ни хванат по бели гащи.

Каква ирония! Съдбата на сегашния ми любовник беше в ръцете на моя бивш.

– След малко имаме среща със Зерки в кафене „Антикер“ – продължи София. – Трябва да му предадем онова, което забърсахме. После се прибираме у дома, вземаме си душ, ще се чукаме като зайци, а след това ще спим два дни и две нощи.

– Програмата си я бива – засмях се тихо аз.

– Ами ти? Как си? Доколкото разбрах от адвоката, Луи е влязъл в ролята на герой-спасител...

– Да. Той...

Лъга отначало докрай. Прикри брат си, кръвосмесител. По този начин се отрече от жената, която обича. И заложи на карта любовта си към мен.

Ала можех ли да й обясня всичко това с няколко думи по телефона?

– ...беше незаменим – довърших най-после аз.

Не за мен, незаменим, както пее Азнавур. За второто бях сигурна, но що се отнася до първото, колебаех се повече от всякога. Дали бе сторил всичко това за мен, или не? Наистина ли бях намерила място в сърцето му? Мъртвата Орор се рееше като сянка между нас. Ами ако беше жива? Нямаше ли да е превърне в моя съперница?

Тъкмо в този момент върху екрана на мобилния над името на София се появи името на моя годеник.

– Имам друго повикване – съобщих аз на моята приятелка. – Луи е.

– Обади му се.

– Не, няма проблеми. Ще се обади отново.

Той наистина звъня без прекъсване през целия следобед на все по-кратки интервали. Ала аз всеки път отклонявах повикванията. Накрая се измори, опитите му станаха все по-редки и накрая се отказа.

Какво ли би ме посъветвала мама при тези обстоятелства? Какво пословично просто решение би прошепнала ласкаво на ухото ми тя, която винаги ми бе сочила правия път?

– „Прибери се у дома, мила.“

Мод Лоран имаше отговор на всеки въпрос, който й поставяше животът, но според нея съществуваше само един лек за всички злини: „Прибери се у дома“. Намери си подслон, върни си при извора. Намери себе си.

С просълзени очи си помислих за къщата в Нантер, която бях продала. Моята къща. За това, че занапред единственият ми пристан бяха тези бездушни стени в един град, където завинаги ще си остана момичето от предградията, което Давид е забърсал.

– Прибери се у дома... – повтарях си гласно аз.

Скочих като ужилена от купчината разбъркани чаршафи, още влажни след неспокойния сън.

30.

7 юни 2010 година

Постоянният ви адрес все още е площад „Орлеан“ № 5, Париж, Девети район, нали така?“ Въпросът по телефона на служителката от „Мютализ“ все още звучеше в ушите ми.

Да отида там сама бе може би най-лошата идея. Би трябвало да предприема последователно следните стъпки: 1. Да поискам обяснение от Луи, Давид и още веднъж от Ребека; 2. Да проникна в сградата, изчаквайки следващото посещение там на Арман; 3. При всички случаи да прибягна до помощта на София в ролята на верния Санчо и без колебание да вляза в схватка с вятърната мелница на моите илюзии.

Защо не направих нито едно от тези неща? Дори сега, от дистанцията на времето, не бих могла да отговоря. Без съмнение защото пред лицето на страха човек винаги е сам, подобно на героя от някой филм на ужасите, който, противно на всякаква логика, дори да може да позвъни в полицията, да събуди жена си или да повика съседите, слиза сам в мазето, където го дебне чудовище, което накрая, естествено, го разкъсва.

И така, след два дни колебания, съпроводена единствено от образа на мама в кухнята на улица „Риго“, на Мод, която продължава да ми нашепва „Прибери се у дома, мила“, тръгнах сама, пеша към квартала Трините.

Вечерта беше мека и гальовна. Бурята бе освежила въздуха над столицата и времето бе подходящо за разходки без цел, сред присъщите на сезона ухания – цветя, тоалетна вода, горещи сандвичи...

Пътем си припомнях историите, които Луи ми бе разказал по време на нашите обиколки из града. Сетих се за неговата теория, според която сред парижкия декор винаги има поне един елемент, който да съответства на настроението ни в момента.

Докато минавах покрай еротичната сауна на булевард „Себастопол“, с която няколко седмици преди това се бях запознала отблизо, мислите ми поеха в друга посока. Връх взе споменът за преплетените тела. Опитвах се да го пропъдя, но той ставаше все по-натрапчив, виждах лицата на участниците, които сякаш ме приканваха да се присъединя към тях.

От безличната тълпа постепенно се откроиха две лица. Луи и Орор.

Ами ако ги изненадах в неприлично положение? Ами ако по време на тайнствените си изчезвания Луи посещаваше моята двойница? В това отношение Ребека бе напълно недвусмислена: двамата са били любовници „преди и след“ брака на Орор и Давид. Защо Орор бе сложила край на тайната си връзка с Луи? И бяха ли изобщо престанали да се виждат?

Потиснах, доколкото можех, тези картини, но те ставаха все по-осезаеми и аз едва ли не можех да докосна Луи и Орор, да подуша миризмата им, да усетя трепета на кожата и туптенето на сърцата в гърдите им. Тази перспектива ме изгаряше отвътре, подобно на лава изпепеляваше последните ми колебания и аз напразно се опитвах да се избавя от нея. Болезнено ме привличаше онази, която може би не съществуваше, но в действителност беше моето друго „аз“. Макар с двайсет години по-стара от мен, във въображението ми нейното тяло си оставаше недокоснато от времето. Под жадните длани на Луи гърдите й бяха все така стегнати и вирнати като моите. Дори вулвата й, с розовата свежест на големите и малки устни, не бе остаряла, приличаше на моята. Когато Луи ненадейно вкара в нея средния си пръст, аз се сепнах, сякаш го бях усетила в себе си, и неговият натиск върху грапавата вътрешност ми доставяше неизказана наслада.

– Продължавай... – стенеше Орор, повтаряйки молбата, която Луи толкова често бе чувал от мен.

Когато стигнах до кръстовището на булевардите „Страсбур“ и „Сен Дьони“ с обичайната космополитна тълпа, улични продавачи и неизменните задръствания, си представих как Луи вкарва в нея втори пръст и започва да ги движи така енергично, че тя залита. За момент изгубих чувство за ориентация.

Накъде трябваше да поема? Трябваше ли наистина да видя наяве най-ужасните си кошмари?

След като се лутах известно време, накрая се отправих към Големите булеварди. Изобщо не забелязвах лъскавите тераси на бирариите, ярките афиши на театрите. Почувствах само леко убождане в гърдите, когато минах покрай пасажа „Жуфроа“, откъдето Луи купуваше старинни бастуни.

Останалата част от пътя изминах като насън, сякаш джипиесът на чувствата бе поел контрол над нозете ми и решаваше накъде да крачат: право към булевард „Монмартр“, а сетне по булевард „Осман“ до разклона отдясно, за еднопосочната улица „Тетбу“. Поех нагоре по нея до улица „Лафайет“.

От колко време вървях така, люшкана от вълните на града? Стигнах до номер 80. Позлатените букви на табелата „Площад Орлеан“ блестяха на слънцето.

Какви ли бяха обичайните им любовни игри? Дали Луи правеше с Орор същите неща като с мен? Или въпреки приликата имаше различен подход към всяка от нас?

Опитах да си ги представя сгушени върху старинен персийски килим. Луи лежеше върху гърба на своята стара любовница в предпочитаната от него поза със самата мен. Дългият му, тънък пенис се вмъкна между гостоприемно разтворените бедра, а след това потъна в зейналата, влажна от желание вулва. Притиснал своята партньорка под тежестта си, той я хапеше по рамото, по тила, а на моменти дори по бузата и аз сякаш почувствах острите му зъби върху скулата си.

От време на време прокарваше ръце под корема на Орор и в зависимост от моментното си желание разтваряше белите й нежни бедра, за да може по-лесно да навлезе между тях, или дразнеше периферията на вулвата и необикновено големия й клитор.

Тя шепнеше: „Луи... Мой Луи“...

Известно време стоях неподвижна пред внушителния вход, вперила поглед в един детайл, който ми бе убягнал при първото идване. От двете страни имаше голяма позлатена цифра 80, а трета бе поставена между двете думи по следния начин: ПЛОЩАД 80 ОРЛЕАН. Тези три цифри сякаш бяха символ на любовните триъгълници, свързани с това място.

Санд, Мюсе и Шопен.

Орор, Давид и Луи.

Луи, Давид и аз.

Сега предстоеше и Орор, Луи... и аз.

3 х 80 = 240. 24 като моята възраст, изпадах аз в плен на нелепи суеверия.

– Търсите ли някого, госпожице?

Стар господин, който мъкнеше на повод булдог на преклонна възраст, бе спрял до мен, без да го забележа. С долна устна, увиснала като бърната на кучето, и шотландски каскет на главата, той поразително напомняше Жак Превер.

– Не... Впрочем да – веднага се поправих аз. – Идвам при един човек, но съм забравила кода.

– Нямате ли телефонния му номер? – зачуди се той с известна подозрителност.

– Да... Само че батерията на мобилния ми е паднала.

Размахах под носа му виновния телефон, като внимавах екранът да бъде от моята страна.

– Аха... И къде по-точно отивате, ако смея да ви запитам?

– На номер пет.

– Номер пет ли? Че аз живея тъкмо на номер пет! – възкликна той, сякаш това обикновено съвпадение превръщаше двама ни в стари съучастници. – И кого търсите?

Поколебах се, защото от отговора ми зависеше дали ще вляза. Не биваше да допускам грешка. Емили Льобурде? Орор Делбар? Или измамното съчетание Орор Барле? В крайна сметка при изчезването си от лицето на земята тя е носела тази фамилия.

Завръщане у дома. Завръщане при извора. Или да прибягна до чутото от „Мютализ“, че въпросната Орор Делбар живее на площад „Орлеан“ номер пет...

– ...Орор Делбар – отвърнах аз с почти въпросителен тон.

– А, така ли? Добре.

Лицето му се свъси и той неочаквано изгуби своята приветливост.

– Проблем ли има? – запитах аз, следвайки го по петите към двора.

– Не, не – отвърна той и си рамене. – Никакъв проблем. Просто...

– Да?

– Просто я виждаме доста рядко. Живее тук от десет години, а съм я срещал не повече от три пъти. Последният беше преди няколко години.

– Повечето време прекарва навън... – заех се да оправдавам аз моята двойница. – Има плаващо работно време.

Изглежда, мъжът прие лъжите ми за чиста монета, защото тонът ми бе доста убедителен.

Ала след като отминахме фонтана с мелодичния ромон на водата и вече се приближавахме към заветната цел, той се обърна и ме изгледа любопитно.

– Приличате на нея. Да не сте й сестра?

– Не... Братовчедка – смотолевих в отговор аз.

– Все си мислех, че...

Че е налице семейна прилика, довърших наум вместо него аз.

Щом стигнахме пред двойната остъклена врата, той набра кода, обърнал гръб към мен, за да не видя кои бутони натиска показалецът му. Любезен, но предпазлив.

След като влязохме, аз му благодарих и поех по стълбището вдясно. През това време той повика старинния асансьор с клетка от ковано желязо и се учуди, че не го следвам.

– Няма ли да се качите с мен? До кой етаж сте?

Въпросът му доказваше, че наистина рядко бе виждал Орор и не знаеше почти нищо за нея.

– Не, много сте мил. Аз съм до първия етаж.

Той кимна за последен път и най-сетне ме остави на мира. Изкачих се по широките и високи стъпала, а краката ми затъваха в дебелия червен мокет на едри цветни мотиви. Стените сякаш се люлееха пред очите ми и всичко ми се струваше някак нереално. Изобщо нямаше да се изненадам, ако пред мен се появеше двойка във фрак и бална кринолинова рокля, излязла от бляскавото минало на това място.

Ала освен острото скърцане на асансьора, от апартаментите не идваше никакъв шум. На площадката видях три врати. Не си спомнях указанията на Маршадо, а на нито един звънец нямаше надпис.

Опитах късмета си с най-близката до мен врата отдясно. Натиснах стария бутон от черен бакелит. Зачаках, нащрек и почти допряла ухо до вратата. От другата страна нямаше никакви признаци на живот.

Тогава позвъних на вратата срещу асансьора и след известно време отвътре се дочу обещаващо тракане на токове, последвано от изщракването на ключа в бравата. Вратата се отвори и пред мен се появи миниатюрна бабичка, каквато можеше да се намери в някоя приказка. Беше с очила, сив кок и розов шал на раменете.

– О... Прощавайте, госпожо. Сгрешила съм вратата.

– Не се притеснявайте, госпожице, не се притеснявайте.

Явно си умираше да поприказва с някого и разчиташе да се възползва от тази грешка. Аз обаче побързах да й обърна гръб, след като се извиних още веднъж, оставяйки я подло на нейната самота.

За да не събудя подозрения, в случай че реши да ме проследи през шпионката, изкачих четири-пет стъпала, а трийсетина секунди по-късно слязох обратно на пръсти.

Оставаше ми само вратата отляво. Определено тя бе търсената. Притиснах ухо до полираното дърво. Дочух музикален мотив, който звучеше плътно, и по това разбрах, че вътре някой свири на пиано.

– Шопен... – промълвих аз.

Явно по клавишите играеха нервни, неопитни пръсти. Въпреки прекъсванията и грешките разпознах ноктюрното, което двамата с Луи слушахме по време на първата ни среща.

На моменти музиката спираше, после отново подхващаше, повтаряйки предишните няколко такта.

Нима правеха любов под звуците на музика? Нима тези вариации представляваха идеалната музика за секс, която Луи диреше неуморно?

Ами ако абсолютният фантазъм на Орор и Луи бях... самата аз, еротичната двойница на Орор? Ами ако всички събития от изминалата година имаха тъкмо тази цел: да се съберем тримата в едно легло?

За момент имах усещането, че те ме дебнат от другата страна, долепени до същата врата, тя – допряла лице в дървото, а той – застанал зад гърба й, с вкаран в нея член, възбудени от това, че ни дели само тънка дъбова преграда. Почти чувах стенанията на Орор, докато той се движи в нея, пощипва с пръсти връхчетата на гърдите й, като притиска клитора й при всяко движение напред. Почувствах топлината на телата им, миризмата на кожата им, миризмата на секс и едва не припаднах. В опит да се съвзема опрях ръка в стената и без да искам, натиснах бутона на звънеца.

Звуците на пиано веднага прекъснаха. Миражът се разсея. След малко сякаш дочух леки стъпки, които се приближаваха. Нечия ръка несръчно натисна дръжката на бравата.

Все още имах време да избягам, да се спусна надолу по стълбите и никога повече да не помисля за Орор. Да приема Луи такъв, какъвто е, с цялото му безумие и всички негови тайни.

– Добър ден...

Гласът принадлежеше на дребничко, десетинагодишно момиченце в светлосиня рокличка и панделка в същия цвят.

Веднага долових смущението му. То ме изгледа недоверчиво и детските черти на лицето му се свиха от пристъп на паника: бях пред нея и в същото време вътре, до пианото.

Без да кажа нищо, разгледах нослето, очите, устата в дирене на някаква, дори бегла прилика. Възможно ли бе това да е тяхно дете?

Внезапно то се обърна и едва чуто извика:

– Госпожице...!

Не, Орор не беше негова майка.

От другия край на коридора до мен достигна глас, който сякаш беше моят собствен, може би малко по-нисък, за да сложи край на мъките на детето:

– Какво има, дребосъче? Мама ли е дошла?

Дочуха се приближаващи стъпки и пред нас се появи силует в бяла рокля. Жената отвори широко вратата, за да види какво е разтревожило нейната ученичка.

Тя би могла на свой ред да разтвори широко очи и да ме прогони от площадката. Не стори нищо подобно. Само се усмихна леко, сякаш искаше да каже: „Ето, най-сетне“. Гледа ме няколко секунди, положила ръка върху главата на детето, сякаш за да го предпази, а след това ласкаво го отпрати:

– Върви си у дома, Луиз. Стига за днес. Кажи на мама, че следващия път ще работим петнайсет минути допълнително. Разбра ли?

– Да, госпожице.

Момиченцето ме погледна за последен път изплашено, после изчезна по стълбите, като ме остави насаме със своята учителка по пиано. Моето огледално отражение.

Бях поразена колко малко времето бе променило Орор, или може би по-точно Емили. Още по-смайващ бе контрастът между гладките черти на лицето и съсредоточения поглед на жена, живяла сякаш хиляда години.

– Аз съм... – промълвих, без да мога да съставя свързано изречение.

Срещата с Орор за мен бе не само шок. Не знаех как да определя това, но вече си давах сметка до каква степен този миг ще промени живота ми и утвърдената ми представа за бъдещето. Това не е обикновена среща между две жени, които си приличат като близначки, а рестартиране на цялото ми битие.

Държанието й отново ме смая. Вместо да ме покани да вляза, тя се усмихна още веднъж и захлопна вратата под носа ми. Просто така. Без да бърза и без всякакви обяснения. Явно нямаше никакво желание да научи нещо повече за мен или просто да сравни нашите версии за положението.

Колкото и добронамерено да изглеждаше държанието й, то ми подейства като плесница. Вратата едва се бе затворила, когато аз се строполих на изтривалката, обляна в сълзи. Бях нокаутирана още преди първата схватка.

Когато отново посъбрах сили, изкрещях с все сили, подобно на ранено животно, което дори не знае къде се намира. Без да ставам, ударих с юмрук по вратата, после още веднъж и все така, без да спирам. Думках по нея като обезумяла. Отвътре обаче никакъв шум не издаваше каквото и да било движение. Приемаше мъката ми с пълно безразличие.

Не така се отнесоха съседите. Неколцина слязоха от горните етажи, включително моят стар познайник, този път без кучето. Някои от тях имаха намерение да ми помогнат и се питаха каква е причината да изпадна в такова жалко положение. Други заплашваха да извикат полиция. Ала колкото и да бях разстроена, обърнах внимание, че никой от тях не спомена за Орор или за друг обитател на апартамента. И никой не се осмели да позвъни на вратата.

От какво се бояха? Знаеха ли изобщо, че някой живее в апартамента и че тази жена не е призрак?

Подкрепяна от един младеж с физика на ръгбист, поех, залитайки към изхода, а след това прекосих малкия площад. Зад гърба ми заглъхваха възмутените възгласи и ми се стори, че от отворения прозорец отново дочувам ноктюрното на Шопен, този път изпълнявано гладко, със съответното темпо, очевидно от уверени пръсти.

Затворницата от площад „Орлеан“ бе възобновила безметежното си битие и без всякакви угризения ме връщаше към моето.

Добрах се до улица „Тетбу“, без да си давам сметка откъде съм минала. Безцелно обикалях известно време квартала. Бях като зомби, сякаш Орор ме бе лишила от собствената ми същност.

Едва обърнах внимание на издължения силует на голямата кола, която със рязко скърцане спря редом с мен. Вратите й се разтвориха, двама непознати изскочиха и без да кажат нито дума, се нахвърлиха върху мен. Едва впоследствие си дадох сметка, че носят качулки. Вдигнаха ме от тротоара и грубо ме хвърлиха вътре. За тях тежах повече от торба със смет. В този момент чувствах и че едва ли струвам повече.

Лимузината потегли с пълна скорост и тримата се търкулнахме на задната седалка. Ала въпреки люшкането действията на моите похитители си оставаха уверени и точни. Преди да успея да извикам, почувствах как пъхат в устата ми голяма спринцовка, чието съдържание веднага се стече в гърлото ми. Не можах да го изплюя и преглътнах болезнено.

Миг след това бях потънала в дълбок сън, смазана от действието на упойката. Въпреки това, макар да ми се повдигаше, вече в просъница почувствах облекчение, че непознатите ме бяха изтръгнали от преживения кошмар. Може би бях щастлива, че съм отдадена на чужда воля.

31.

Внимателно отворих очи, за да не бъда заслепена, колкото да докажа на себе си, че съм излязла от принудителната кома.

Погледнах надясно, после наляво, за да разбера къде се намирам. Ала явно все още не бях възвърнала напълно съзнанието си и не можех да се ориентирам за времето и мястото, където бях попаднала.

Зрителното ми поле се свеждаше до тесен разфокусиран тунел, през който не виждах почти нищо. Главата ми болезнено пулсираше и ми пречеше да се съсредоточа.

Отбелязах, че стаята, в която се намирам, е просторна. Беше потънала в полумрак, осеян със светли петна около няколко свещника, поставени направо върху пода на черно-бели квадрати. Характерният ромбовиден паркет и мебелите в стил ампир, чийто лак лъщеше в сумрака, бяха за мен ценни сведения. И тъй като размерите бяха по-малки от тези в замъка на Жозефин...

– Боа Прео...

В този малък замък, разположен недалеч от Малмезон и почти напълно реконструиран през Втората империя, декорът бе почти идентичен с този от престижния образец. Надявах се да не се лъжа, защото инак едва ли щях да разбера къде са ме откарали моите похитители.

Черни завеси закриваха високите прозорци и не ми позволяваха да открия друг ориентир.

За момент ме обзе паника и направих опит да се раздвижа. Едва тогава усетих как в китките ми болезнено се впиват връзките, с които бяха пристегнати към облегалките на тапициран с червена коприна фотьойл.

За щастие, не бях гола, както се опасявах след травмиращата постановка, която ми бе устроил Давид. Въпреки това не бях с моите дрехи, а в дълга бяла риза.

Опитах да се освободя, но възлите се оказаха здрави. Дали Орор, жената, която бях открила няколко часа преди това на площад „Орлеан“, бе в течение на случващото се с мен? Дали не бе съучастница на този зловещ спектакъл?

В другия край на залата имаше врата, която изскърца и се открехна, колкото да мине през нея някаква сянка. Тя приближи с донякъде несигурна крачка и в един момент различих мъж в дълъг бял фрак със златна бродерия. Лицето му бе скрито зад маска със същия цвят.

На няколко крачки от моя фотьойл той кривна надясно. Вероятно там се намираше електрическият ключ, защото миг след това помещението бе обляно от ослепителна светлина. Това ми даде възможност да се уверя, че предположенията ми са били верни: сребристосивата тапицерия на стените и украшенията в античен стил наистина принадлежаха на балната зала в Боа Прео, каквато я познавах от фотографиите.

Веднага почувствах присъствието на мъжа до себе си. Той се наведе и топлият му глас произнесе до ухото ми няколко думи, за да ме успокои:

– Не се тревожи. Веднага ще те освободя. Беше завързана само за да не паднеш.

– Луи...? – прошепнах аз.

Мъглата пред очите ми вече се разсейваше и въпреки маската ясно различих чертите на лицето му.

– Всичко ще бъде наред.

– Защо... Защо сме тук?

Устните му се разтегнаха в широка загадъчна усмивка. Същата усмивка, с която Луи възторжено ми бе показал своя романтичен Париж. Питах се каква мистерия ми е подготвил този път, но той се задоволи да каже само:

– Надявам се да ми простиш метода, до който прибягнах... Но, така или иначе, целта оправдава средствата.

Би могъл да ми каже каквото си ще, бях щастлива, че в този момент чувам гласа му. Щастлива, че усещам уханието на лавандула, което затваря предишния ми страх в пашкул от нежни спомени. Въпреки това, докато освобождаваше една по една ръцете ми, част от мен продължаваше да се бунтува, не толкова покорна или просто недотам замаяна от веществото, което ме бяха принудили да погълна в колата.

Какво означаваше целият този маскарад? Защо бях отвлечена точно след срещата с Орор? Дали не бе накарал да ме проследят? Вярно, не бях отговорила на повикванията му по телефона, но нима това му даваше право да постъпва така с мен?

Отново се отдалечи, този път към една от вратите зад мен, отбягвайки по този начин въпросите, които имах намерение да му задам.

„Всичко ще бъде наред“, бе обещал той. Но какво всичко?

– Ела! – покани ме той и направи знак да го последвам.

Поех боса по хладния под с несигурна крачка, защото все още едва се държах на краката си. Докато го следвах, забелязах, че за втори път, откакто го познавам, се движи без помощта на бастун.

Той бутна вратата с украса във формата на лира и букет цветя, която водеше към по-малка стая. По средата имаше шивашки манекен с дълга рокля в цвят слонова кост. Въпреки състоянието, в което се намирах, веднага познах булчинската рокля „Скиапарели“, принадлежала на Ортанс, същата, която носех, когато преди една година едва не се омъжих за по-младия от братята Барле.

– Не може да бъде... – прошепнах изумено аз.

Тогава дълго съжалявах, че я върнах на Давид, след като вечерта я съблякох в стаята „Жозефин“ , за да отдам тялото си на припрените ръце на Луи. Няколко дни по-късно Арман бе минал да я прибере от „Шарм“ и очевидно я бе възстановил в предишното й състояние.

– Нуждаеше се от известна поправка, но смятам, че сега е толкова красива, колкото и в деня на сватбата на моите родители – с тържествен тон обяви Луи.

– Аз... Не мога – промълвих едва чуто.

– Не ти ли харесва? – престори се, че не ме разбира той.

– Луи – заявих аз, въпреки че се чувствах смазана от умора. – Не можем да се оженим... сега.

– И защо не?

Усмивката му бе толкова ослепителна, колкото и вечерта на нашата първа целувка, нежна и приветлива, както през дните на нашия съвместен живот.

– Не говориш сериозно?

– Напротив, мисля, че никога не съм бил по-сериозен – отвърна той с неочаквана тържественост.

Ето че тази прелестна рокля щеше да се превърне в погребален саван за обета, даден пред самата мен да не се омъжвам за него, преди да съм го избавила от всички негови тайни.

– Аз те обичам. А знам, че и ти ме обичаш...

– Не можем да направим това – отново се възпротивих аз с писклив от възмущение глас. – Би било същинско безумие!

Тогава той улови ръцете ми по-скоро нежно, отколкото заплашително.

– А, така ли смяташ? Не си ли ти младата жена, която само преди месец ми предложи ръката си... Същата, която организира нашия годеж недалеч оттук?

Очите му бяха властно вперени в моите и чакаха отговор.

– Това си ти, нали?

– Аз... Аз я видях днес – възразих някак неуместно. – Видях я, Луи.

Думите, които хвърлих в лицето му, изглежда, не успяха да го извадят от равновесие. Ала макар че клепките му дори не трепнаха, видях, че е разбрал какво имам предвид.

– Зная... Е, поне подозирах, че се е случило. Но, вярвай ми, това няма никакво значение.

– Наистина ли?... Никакво значение? – задавих се аз.

Как би могъл да се отнася по този начин към някогашната си любов? Нима бе способен да заличи всичко с едно махване на ръката, след като Орор бе оказала такова влияние върху неговия живот и дори бе станала причина за нашата среща?

– Ако исках – прошепна той, – бих могъл да се оженя за нея безброй пъти. Само че тази вечер тук си ти. С мен.

Какво бих могла да възразя аз, която от самото начало бях гледала на себе си като грешка при кастинга в изискания любовен свят на братята Барле? Дубльорка на една жена, която според мен едва ли бе излязла току-така от неговия живот ...

Значи, ме приемаше, въпреки че бях се изплъзнала от всички изпитания, на които смяташе да ме подложи преди нашия съюз? Увлечена в лудешко дирене на истината, бях забравила за същината на нашата любов, за сливането на нашите души и нашите пера, което черпеше сили от съчетанието на телата ни.

Той се върна обратно в парадната зала, рязко се обърна и така ме изгледа, че не можах да издържа погледа му.

– Гостите са тук. Ще влязат всеки момент.

– Луи, аз...

Той посочи булчинската рокля, която блестеше на светлината на полилеите като символ на съгласието, което се надяваше да чуе от мен само след няколко минути.

– Хайде... Ще облечеш ли тази рокля, или не? Трябва да ми отговориш сега, Ел. И знай, че какъвто и да е твоят отговор, втори път няма да чуеш от мен този въпрос.

Предявяваше ми най-нежния и ужасен от всички ултиматуми. Трябваше ли да приема неговата разюздана любов, след като тя вече бе станала причина за един провален брак и за семейна война?

– Да... Отговорът ми е „да“. Ще я облека.

Или по-скоро щях да я облека за втори път, молейки се този път нещата да минат добре.

Тогава, без какъвто и да било коментар, той се устреми към другия край на салона и отвори крилото на двойната врата. Появиха се две тънки женски фигури и се отправиха към мен.

– Добър вечер – припяха в хор двете млади жени.

Едната явно бе фризьорка и гримьорка, защото държеше в едната си ръка четка, а в другата преса за коса, докато гардеробиерката стискаше възглавничка с карфици и ножици.

Те ме грабнаха като кукла и само с няколко ловки движения ми навлякоха роклята, нагодиха я към пълното ми тяло и гърди, вдигнаха косата ми на кок, от който тя се спускаше на вълни над тила, след което внимателно и пестеливо положиха грим върху лицето ми.

Въртяха се край мен като врабчета около Пепеляшка и не след дълго, още преди раздразнението ми да бъде изместено от възхищение, приключиха работа. Накрая ми подадоха две малки огледала, за да мога да се видя. Преображението беше поразително. Двете млади жени бяха същински феи, които като по чудо ме бяха превърнали в принцеса.

Известно време Луи ме гледа прехласнато, занемял от гордост и възхищение. След това разтвори този път и двете крила на вратата в другия край на салона, за да пусне гостите. Всички те бяха маскирани и във вечерно облекло, което, за разлика от неговия старинен костюм, беше съвсем модерно. Един мъж в лакейска ливрея и с посребрени коси – може би Арман? – се спусна към мен, носейки втори фотьойл, напълно идентичен с този, на който седях, и мълчаливо го постави редом. Друг слуга донесе масичка в египетски стил, с крака във формата на сфинксове, върху която имаше голяма кутия от пурпурно кадифе.

Сред благоговейна тишина гостите пристъпиха към нас. В този момент Луи седна на фотьойла до мен.

– Благодаря... – прошепна ми той с овлажнели очи.

Междувременно млада брюнетка с матова кожа и тъмни къдрици застана от дясната ми страна.

– Привет, принцесо! И благодаря!

Ето и тя? За какво ми благодари?

– „Благодаря“ ли? – промълвих аз.

– Ами да... Ако не беше ти с твоите фантазии, никога нямаше да я облека втори път.

София подръпна деколтето на роклята и аз веднага я познах: това бе прословутата идеална рокля. Това движение разкри гърдите й по доста неприличен начин, което не убягна от погледите на мъжете, бездруго вече вторачени в нея. Сред тях разпознах русата, късо подстригана коса на Фред и оплешивяващите слепоочия на Франсоа Маршадо, който изяждаше с очи приятелката ми много по-настоятелно от всички останали. Същевременно нищо не показваше, че Давид е тук.

Странно бе, че всички, включително София, се държаха така, сякаш това е съвсем обикновен вечерен прием.

– Софи – наведох се към нея аз, без да мога все още да дойда на себе си. – Кога ви предупредиха?

– За тази вечер ли? В последния момент. Всички получихме този следобед есемес, нещо като „Явете се веднага във вечерно облекло в Рьой-Малмезон“. На всичко отгоре двамата с Фред бяхме в леглото... Така че едва успяхме да се приготвим!

Тънката и стройна фигура на Ребека на свой ред се отправи към нас. Тя зае мястото си до Луи, последвана от мъж в тъмен костюм и трикольорна лента през рамото. Без съмнение това бе единственият официален служител от „Гражданско състояние“, който се бе съгласил да почете с присъствието си брачната церемония на това място, при това организирана така спешно.

Като махна бегло към залата и гостите, представителят на кметството застана на няколко метра от нас, кръстосал ръце върху корема, изпъкнал между пешовете на сакото му.

Ненадейно зърнах сред роклите и костюмите пъстрата блуза на мама. Усмихна ми се тъй нежно, както само тя умееше, и я чух да мълви:

– Обичам те. И ти ме обичаш.

Гърлото ми се сви и очите ми се напълниха със сълзи.

Мъжът с трикольорната лента направи още една крачка напред.

После се изкашля и с тържествен глас, напълно съответстващ на пълната му, закръглена фигура, прикани присъстващите да запазят тишина. Стотината поканени вече бяха налице.

– Добър вечер на всички! Благодаря ви, че дойдохте толкова дружно и при това толкова бързо на това прекрасно място. Тази вечер ще бъде сключен брак между госпожица Анабел Лоран, двайсет и четири годишна, журналистка на свободна практика, с постоянен адрес улица „Риго“ № 29, Нантер, департамент О дьо Сен... Нали така, госпожице?

Той ми отправи казионна усмивка, която ме остави напълно безчувствена. Споменаването на предишния ми адрес обаче ме развълнува и бих дала всичко на света, за да може мама да бъде с мен в такъв ден. Явно съдено й е било да пропуска всички мои сватби.

Междувременно забелязах как въображаемият й образ се изгуби сред тълпата гости.

– Да, да. Точно така, в Нантер – отвърнах най-сетне аз, след като София ме побутна няколко пъти с лакът.

– Добре, госпожице Лоран... И господин Луи Барле, четирийсет и две годишен, директор на художествена галерия, с постоянен адрес улица „Тур де Дам“ № 1, Париж. Нали така?

– Правилно – потвърди с твърд глас Луи.

– Най-напред ще ви припомня вашите права и задължения...

Докато заместник-кметът редеше думите с безизразен глас, аз се опитах да открия сред присъстващите други приятелски лица. Стори ми се, че зад маските различавам Албан, Пеги, Давид Гарше и дори Жан-Марк Зерки, с напомадена повече от всякога гарвановочерна коса, която лъщеше от грейналите над нас полилеи. Останалите вероятно бяха приятели на Луи. Значи, това бе социалната среда, в която се движеше моят бъдещ съпруг. Това бе обкръжението, сред което не след дълго щях да се окажа.

– ...съпрузите трябва да бъдат напълно и съвършено искрени помежду си, като не прибягват до никакви лъжи относно миналия, сегашния или бъдещия им живот, както умишлено, така и чрез премълчаване. Слушам ви. Повторете след мен: „Заклевам се“.

Не, очевидно пълничкият мъж, който се канеше да ни съедини, не бе произнесъл такива думи. И все пак ми се щеше да го бе сторил. Бих желала взаимно дадената клетва да ни обвърже с пълна прозрачност.

Щях да се омъжа за Луи. Тук. Сега.

Вече не можех да избягам или да се откажа. Веднъж бях отказала на по-малкия му брат и не се чувствах в състояние да пожертвам и по-големия, когото обичах, върху олтара на няколко натрапчиви съмнения. Заради сянката на една жена, която жива се оказа много по-враждебна, отколкото мъртва.

– Госпожице Лоран, приемате ли за съпруг тук присъстващия господин Луи Барле?

Наложи се да повтори два или три пъти ритуалната фраза и моето упорито мълчание предизвика леко оживление сред присъстващите. София отново ме сръга с лакът и просъска през зъби със заповедническа гримаса:

– Мамка му, Ел, кажи „да“!

Накрая възможно най-високо и уверено, доколкото ми позволяваше състоянието тази вечер, заявих:

– Кълна се.

Заместник-кметът тихичко прихна и смехът му зарази част от присъстващите. С назидателен тон той ме поправи:

– Засега едно „да“ ще бъде напълно достатъчно, госпожице.

– Да... – промърморих аз, а очите ми ненадейно се просълзиха. – Да, разбира се.

– Чудесно, благодаря – прие той отговора ми с лека подигравка в гласа. – Господин Барле, приемате ли за съпруга тук присъстващата госпожица Анабел Лоран?

После се поизпъчи, а вратът му се изду и зачерви като мях:

– Няма нужда да се кълнете, нали така?

Луи не обърна внимание на шегата и се обърна към мен. С необикновено топъл и ласкав глас, който ми напомни безкрайните моменти, прекарани в неговите обятия, и уханието на тялото му:

– Да, съгласен съм.

Стори ми се, че този отговор идва от дълбините на неговото същество, и цялата се разтреперих.

– Добре, добре, добре – одобри трикратно служителят, както би постъпил нотариусът Вюрман. – Съгласно дадените ми пълномощия ви обявявам за съпруг и съпруга.

И сякаш бе в течение на всички перипетии, довели ни до този момент, добави закачливо:

– Този път всичко е официално, мога да се закълна в това!

Въпреки плоското му чувство за хумор тук-там се раздадоха смехове, но веднага след това аплодисментите избухнаха като фойерверки по време на национален празник и дълго време изпълваха просторната зала.

Луи целуна разплаканото ми лице и допря устните си в моите. Просълзената София ме притисна към пищния си бюст. Едва сега си дадох сметка какво се е случило. Да, всичко това действително се отнасяше за мен. Аз бях младоженката, която едва се държеше на краката си, без съмнение все още отчасти под действието на наркотика, но и пияна от неприлично щастие.

Луи отново ме прегърна и прошепна на ухото ми:

– Сега вече нищо не може да се изпречи между нас.

Давид бе направил всичко, за да ни раздели, и случилото се в този момент доказваше, че е загубил играта. Въпреки това се боях, че бракът като институция няма да бъде достатъчен, за да ни предпази веднъж завинаги от неговия гняв.

Луи обаче вярваше в това. Той сияеше в ярките си одежди и от лицето му не слизаше усмивката на задоволство, с която бе посрещнал заветните думи.

– За малко да забравя...

Той грабна от масичката кутийката и без много церемонии я отвори. Вътре имаше две венчални халки, дочакали заветния момент. Веднага познах фамилния пръстен, но този път върху него бяха гравирани нашите имена. Другият пръстен беше уголемено копие, явно предназначен за мъжкия пръст на Луи.

Той хвана ръката ми и тържествено ми постави венчалната халка. На свой ред аз постъпих по същия начин, цялата разтреперана, но най-сетне избавена от паразитните мисли, които помрачаваха радостта ми.

Накрая предизвикателно, както по време на игрите в нашата стая, се обърнах към него.

– Да не би все пак да си ми приготвил някое последно изпитание...?

Не можех да се съглася нашето бракосъчетание да премине обикновено като всички останали. Би било обида за взаимната ни страст. Представих си как гостите неочаквано се събличат и се превръщат в куп вкопчени едно в друго голи тела както по време на нашия годеж. Ала в отсрещния край на залата вече бяха внесли масите с ястия, прозвуча музика и някои от присъстващите дори започнаха да танцуват както по време на която и да е сватба.

– Изглежда, си разочарована – прихна той.

– Хм... Донякъде.

Ала Луи не позволи разочарованието ми да се развие. Той стисна ръката ми и ме поведе по черно-белите квадрати на пода. Странно, но никой от околните не се опита да ни спре. До входа ни очакваше Ришар с шофьорска фуражка на бръснатата глава, невъзмутим както винаги. Той подаде на Луи бастуна и ни направи знак да го последваме.

– Ще ти предложа нещо по-добро от еротично изпитание: премиера.

При тези думи Луи ми посочи същата лимузина, с която бяхме пътували първия път до Малмезон.

– Почакай... Да не искаш да кажеш, че ще зарежеш гостите?

София, Фред, Маршадо... Всички. Изоставени в разгара на празненство, в което ние сме царят и царицата. Нима щяхме да се измъкнем без предупреждение, нима ми е било съдено всеки път да играя ролята на булка-беглец?

– И къде всъщност отиваме?

– Това е част от изненадата... Позволи ми да разполагам с това леко предимство.

Той отвори широко вратата и търпеливо изчака да се реша да вляза в луксозната вътрешност. Вмъкнах се вътре и придърпах след себе си шлейфа на роклята. Миг след това Луи се настани до мен, а Ришар потегли рязко и гумите на мощната кола изсъскаха върху чакъла на алеята. Бяхме се отправили „където и да е“, както би се изразила София, на път към някаква въображаема Китира. Гърдите ми се изпъваха от възторг, а в корема ми се надигаше гореща вълна. Усмихвах се глупаво, без да си давам сметка за това, а от околния пейзаж в съзнанието ми проникваха само откъслечни картини.

Нощта се беше спуснала и движението не бе интензивно, така че не след дълго навлязохме в столицата през поредицата тунели на Дефанс.

– Все още ли не желаеш да ми кажеш къде...

– Шшт – призова ме към мълчание и покорство той, поставяйки длан върху устата ми. – Отпусни се. Ще видиш.

След това използва момента и извади от нишата на вратата бутилка изстудено шампанско и две искрящи чаши. Ловко отпуши бутилката, напълни чашите и ми поднесе едната.

– Госпожо Барле – тържествено започна той, – ако добре си спомням, има нещо, което никога досега не сте правили... Щастлив съм да ви го предложа тази вечер.

При тези думи взе обратно чашата, която току-що ми бе подал, и заедно със своята ги постави на определеното специално за това отверстие. Целуна ме с все още влажни от пенливата течност устни и притисна мускулестото си тяло до трепетната ми гръд.

Беше прав: никога не бях правила любов в кола. Докато завивахме по площад „Етоал“, облени в светлините на Триумфалната арка, разбрах, че бягството ни има една-единствена цел: да свърже нашето удоволствие с най-прекрасните паметници в столицата. Да превърне Париж в наша Градина на насладите. Да слее нашите най-интимни и драгоценни преживявания със звездите на Града-светлина.

На „Шанз-Елизе“ докосването на пръстите му показа, че вече съм се подмокрила. Този булевард бе най-красивият на света, а пътят, който ръката му следваше в мен, бе най-нежният от всички възможни. Безчислените улични фенери пред фасадите на разкошните сгради и луксозните магазини щяха да се съчетаят с предварителните ни ласки.

С увереността на желан той въртеше трите си пръста вътре в мен, разтваряйки податливите лигавици, съобразявайки движението им с амплитудата на моите стенания. Всяка неравност на парижките улици го подтикваше сякаш да проникне още по-дълбоко. Ако продължаваше така, не след дълго щях съвсем да изгубя контрол и да се изпразня върху ръката му. Ето защо на всеки светофар правеше пауза и на зеления сигнал продължаваше още по-настойчиво. Отвъд тонираните стъкла бегло съзирах тълпата минувачи, които на групи минаваха край лимузината. Тяхната близост, само на няколко крачки от нас, правеше любовната ни игра още по-пикантна. Те може би не ни виждаха, но можеха да ни чуят. Затаих дъх, а през това време вагината ми копнееше за Луи, който за момент се бе отдръпнал и бе положил ръка върху устните и набъбналия клитор. Очакването бе толкова болезнено, че ми се щеше да изкрещя на Ришар да мине на червено с риск да сгази някой пешеходец, само и само лудешкото ни желание да продължи своя бяг.

На площад „Конкорд“ измъкнах на свобода вирнатия му вече член, който гордо изскочи измежду гънките на плата. Отвън величественият обелиск, окъпан в сиянието на електрическите прожектори, гордо се издигаше сред венеца на обкръжаващите го фонтани. Погледнах предизвикателно Луи и вкарах пениса му в устата си. Отначало само леко докосвах с език венеца чувствителна кожа около главичката. Всяко мое движение изтръгваше от него покорна въздишка, която ме насърчаваше по-силно от всякакви думи. Минавахме покрай Националното събрание, когато го вкарах дълбоко в гърлото си и завъртях език около пленения му член. Сега вече аз го държах в моя власт: ако стигнех твърде далече, той непременно щеше да впръска в устата ми горещ фонтан от пенеста течност.

След завой наляво, когато пред нас се появи „Нотр Дам“, той се отдръпна от мен тъкмо преди да свърши. Пренебрегвайки собственото си удоволствие, вдигна муселиновите поли на роклята, разголи корема ми и свали мокрите ми слипове. Еластичната материя не оказа никаква съпротива и не след дълго дантелите са озоваха върху пода на колата. Вулвата ми се появи на оранжевата светлина на плафониерата. Установих, че докато съм била упоена, някой внимателно бе избръснал нежното руно, покарало там след нашия годеж. Татуировката Ин отново се бе появила на бял свят като символ на моя пол, ключ към моята женственост. Луи положи нежна целувка върху цветето между бедрата ми. После по-настоятелно долепи устни върху розовата плът, която бавно се разтваряше. Пое избилия по нея сок, наслаждавайки се на гледката и на миризмата.

– Моята роза... – промълви той на себе си.

Ако можеше, Луи непременно би заместил своята тоалетна вода с уханието, от което в момента се опиваше.

Явно въодушевен от тази първа близост, без предупреждение той вкара езика си в мен и веднага го извади, за да усети по добре мускатовия вкус на вулвата ми. Докосваше постоянно едни и същи места, съобразявайки ритъма и натиска, за да ми позволи да доловя отчетливо всяка отделна ласка.

– По-нагоре... – не издържах и го помолих аз, раздразнена от прекомерната му предпазливост.

Той изпълни желанието ми, премести устата си към малкото триъгълниче и пое между устните си пъпчицата, притаена между гънките на кожата. Подръпваше я, а сетне я отпускаше, за да я лапне отново, радвайки се на насладата, която това ми доставя. Чувствах как постепенно между нас отпадат всички прегради: табута, опасения, тъги и сдържаност. Колкото по-настоятелно ставаше движението на устните му, толкова по-силно ставаше моето усещане, че цялата се губя между тях. Бях на път напълно да обезумея.

Между полуразтворените си ресници зърнах, че в момента колата е спряла насред площада пред катедралата.

Насладата ми растеше, излизаше навън, издигаше се към върховете на двете кули, танцуваше около скулптурните фигури, сияеше с блясъка на стъклописите. Аз бях мадоната на Луи, а моето щастие бе неговият шедьовър.

– Да!

Викът ми прозвуча като изстрел и ми се стори, че чувам как отвън гълъбите се разлетяват подплашени. Вече изобщо не ме беше грижа, че някой ще ме чуе. Исках радостта ми да стане достояние на целия свят. „Да“ на слетите ни тела. „Да“ на съвместния ни живот. „Да“ на сбъднатите ни мечти. Това вече не бе колебливото „да“, с което година преди това, пак пред този храм, бях дала отговор на Давид. Сега то бе пълно, искрено съгласие, взело връх над всички мои опасения, едва засенчено от последните останали тайни около фамилията Барле.

Сега вече наистина бях готова да приема Луи в себе си, да направя свое неговото желание. Клепките ми дадоха знак, без да се налага да произнасям нито дума. Той леко се повдигна и застана на колене между бедрата ми. Главичката на члена му затрептя, сякаш бе птичка, която дири своето гнездо. Проникна в мен бавно, решен да се наслади на всеки сантиметър. Бяхме създадени за това съчетание и за още много други, които тази нощ и следващите нощи щяха да ни предложат. Стоеше почти неподвижен, предпочитайки да почувства как членът му трепка в мен, съвпадащ идеално с отреденото му място.

Не зная колко време стояхме така, застинали като статуи от плът, съсредоточени върху най-беглите усещания, докато членът му бе дълбоко в мен, торсът му притиснат в гърдите ми, а лицето му заровено в косите ми. Накрая, в нежен спазъм, той промълви в тиха въздишка:

– Обичам те...

Канех се да му отвърна със същото, но той заглуши клетвата ми с нежна целувка.

После посегна към нишата във вратата откъм него, извади плик и ми го подаде с плахост, която ме разчувства.

– Какво е това? – зачудих се аз с все още разтреперани бедра.

– Отвори го.

Единственото съдържание на плика бе ключ. Извадих го предпазливо, сякаш беше ранено птиче, и разгледах прикрепения към него етикет.

– Втора стая – прочетох на глас аз.

– Нашата стая. Стаята за брачни двойки. Единствената, до която момичетата на повикване нямат достъп.

– Но... Къде се намира тя?

Без да се хваля, познавах всяко ъгълче на хотел „Шарм“. И въпреки това не можех да се сетя къде би могъл да е разположен този сватбен апартамент, който той ми предлагаше в дар.

– До него не може да се стигне по коридора, а през тайна врата в първа стая.

Зад някое от многобройните огледала на стаята „Жозефин“, предположих аз. Горях от нетърпение да го видя, да напиша в него страници, по-прекрасни, отколкото в предишната стая. Мислех си колко приятно ще бъде да продължим там диалога между нашите пера и нашите тела. Вече предвкусвах мига, когато ще мога да превърна в думи настоящия момент.

Сгуших се до Луи. Чувствах се добре.

Готова да го браня, готова да му прощавам. Готова да го обичам.

Сега затворете очи. Щастие. Наслада. Пълно отдаване. Защото е казано, че дори когато сте с притворени клепки, вече нищо не може да ви убегне. Занапред ще виждате всичко.

Ще видя всичко.

* * *

Благодарности

Бих искала да благодаря преди всичко на моята агентка Ана Ярота.

Благодаря също така на нейния чудесен екип, който съдейства за осъществяването на този проект: Тед, Глейдис, Марк, Одри, Алексис и всички останали, на които не помня имената.

Благодаря на издателите по света, които оказаха доверие на френското ми перо, с всички негови тикове, прищевки и непреводими галицизми!

Благодаря на моя баща, че подхрани въображението ми на възрастна чрез книгите, които открих у дома през младежките си години.

Благодаря на разните татуировчици, които през всички тези месеци съдействаха по свой начин за раждането на тази книга, и особено на чудесните момичета от „Драгон Тату“.

Благодаря на Човека-Азбука, далеч не толкова виртуален, колкото си въобразява той самият.

Благодаря на приятелите и близките за постоянната подкрепа и по-специално на някои от тях, които ме насърчаваха: Еманюел, която благосклонно се отнесе към написаното от мен, но също така на Вероник, Кристин, Валери, Филип, Ерик, Виржини и др.

ХОТЕЛИ.ТРЕТА СТАЯ

(книга трета от трилогията "Хотели")

Човек има два живота и вторият започва в деня,

когато той разбере, че има само един живот.

Конфуций

Париж, първите дни на юни 2010 година, Утро в хотелска стая

Ръката ми потрепва, пръстите ми постепенно се пробуждат и един по един се разгъват върху измачкания чаршаф. Галят като клавиши на пиано светлите и тъмни ивици, които щорите хвърлят върху спящите ни тела. Картината е толкова красива. Ако можеше тя да трае през цялото лято, ако можехме да останем така, неподвижни, сгушени, плътно долепени един до друг.

Ето първото ми пробуждане на омъжена жена и господарка на неговата съдба. „Омъжена.“ Дъхът ми докосва тила на Луи, тъкмо онова място, където цъфти най-плахата от татуираните върху рамото му рози. Показалецът ми любопитно минава по виещото се стъбло. От лекия гъдел той на свой ред разтваря очи и ми отправя сита усмивка.

И така, „омъжена“. Минала бе само една нощ, откакто ме бе затворил тук и ми бе припомнил моите минали обещания. Исках да се омъжа за него и дори самата аз бях му предложила: ето ни сега съпруг и съпруга, истинска брачна двойка. И след само една нощ вече се питам дали това е било достатъчно, за да стана друга. Променило ли се е тялото ми? От година насам то постепенно бе губило младежката си закръгленост и ръцете на моя любовник му бяха придали необикновено изящество. А сега с каква зрелост ще го дари брачният живот?

Дали ласките ни са станали по-различни? Ще изгубят ли те от своята страст, или ги очаква нова пролет? Дали семейната халка, която той постави на пръста ми вчера, няма да сложи край на всички нови преживявания между нас?

Отказвам да приема това. Ще ми се да вярвам във вечното възраждане на желанията. Не бих могла да си представя, че също както при другите огънят в нас ще се превърне в пламъче, след това в жарава и накрая в пепел.

Нашата първа брачна нощ ни дари с всички наслади, за които бяхме жадували. Удоволствието, изпитано в лимузината, в подножието на „Нотр Дам“, се бе оказало само прелюдия към чувствената феерия, която ми бе подготвил...

Понесе ме на ръце през салона.

Разкопча роклята ми в раздрънкания асансьор.

После на свой ред се съблече, като в бързината хвърляше дрехите си през рамо. Някои от тях падаха на пода, а други увисваха на полилеите в коридора.

Когато влязохме в стая „Жозефин“, вече бяхме голи. Луи взе ключа, който ми бе подарил, и дръпна встрани широкия тапет от червена тафта. Отзад в стената се криеше ключалка, която изщрака. После той отмести остъкленото пано и откри достъпа до нашата втора стая. Владението на брачните двойки. Кой ли бе обитавал тук преди нас? Андре и Ортанс? Давид и Орор? Дали вътре дебнеха същите камери, които бяха запечатали изпълненията на Давид с моите предшественички на повикване?

Отблъснах от ума си тези въпроси и се оставих той да ме въведе вътре. Обзавеждането, картини и бели чаршафи, мебели в сребрист цвят, беше далеч по-пестеливо, отколкото в „Жозефин“. Девствен кът, където всичко започва отначало. Веднага обърнах внимание, че с изключение на единствения прозорец към улицата и тайната врата, в стаята нямаше друг достъп до външния свят. С други думи, за да се влезе тук, непременно трябваше да се мине през „Жозефин“, стая номер едно. Двете помещения бяха вписани едно в друго като матрьошки. Означаваше ли това, че влизайки тук, съм стигнала до края на моето дирене на истина и наслада? Че вече няма да получа друг ключ, да отварям друга врата и да откривам нова стая? Дали цялата тази белота бе символ на обновлението и на забравата?

Въпреки всичко продължавах да се лутам в здрача от въпроси без отговор. Тайната, поради която братята Барле бяха затворили Орор в апартамента на площад „Орлеан“, си оставаше неразбулена. През цялата нощ, докато неистово прегръщах Луи, докато впивах зъби в тила му, в рамото и в устните му, пропъждах от себе си един по един тези призраци.

Всяка тръпка, всяка вълна на възбуда, всеки оргазъм потискаха под тежестта на щастието напиращите в мен въпроси.

Въпрос: какво точно е знаел Луи за връзката между Орор и Давид в деня на тяхното бракосъчетание?

Отговор: той дълго и до болка смука връхчетата на гърдите ми. Ала не след дълго тази болка премина във възбуда, която постепенно обхвана цялото ми тяло и стигна до еротичната пъпчица между бедрата ми, която се показа от своето калпаче.

Въпрос: за какви предателства говореше Давид, когато в тъмната стая, малко преди да ме остави в ръцете на мъчителите, бе изкрещял в лицето ми всичката омраза, която хранеше към своя брат?

Отговор: Луи превърна езика си в неуморно влажно перо, с което обходи всяко ъгълче на моето тяло.

Въпрос: какво още криеха от мен двамата? Какви чувства продължават да свързват всеки от тях с Орор, тяхната младежка любов?

Отговор: той ме отнесе до единствения стол в стаята, седна на него и ме постави върху бедрата си, така че твърдият му пенис да влезе в мен. Извивките на телата ни се вписаха плътно под ярката светлина, идваща откъм съседния прозорец. Превърнахме се в сияние, по което преминаваха вълни, отначало бавни, а след това все по-бързи. Сякаш ме бе изпълнил цялата и се молех това усещане никога да не ме напусне. Когато устните ни на свой ред се сляха, от вътрешностите ни изригна енергия и притисна едно към друго телата ни, сякаш бяха две полукълба на едно и също небесно тяло. Насладата ме обливаше като поток от светлина, която заслепяваше и двама ни.

Да, за щастие, вече не прегръщах призрак. Най-сетне той беше до мен, беше в мен, чувах стенанието му до ухото си. Най-сетне миризмата му не беше спомен и аз се обвивах в тъканта на усещанията като кученце в одеяло.

Когато издрасках кожата на гърба му близо до дясното рамо, той за миг се намръщи. Надзърнах любопитно зад тила му и открих новата прищявка на Човека-Азбука: както ме бе предупредила Стефан, върху кожата му вече бяха татуирани без всякаква украса двете букви S.F., Semper Fidelis. Винаги верен. Верен на кого? На мен ли? На клетвата, която току-що бяхме положили?

Понечих да го запитам дали докато продължава упорито да мълчи за своето минало, всъщност не върши предателство спрямо мен.

Ала той сграбчи задника ми и ме притисна към себе си. След изпълнената с въздишки и стенания нощ нашият първи брачен ден едва започваше. Засега беше толкова сладко и просто да се почувствам напълно удовлетворена. Отдавах се изцяло на веки следващ оргазъм, за да отблъсна далеч от мен всичко останало. За да предпазя и двама ни.

1

8 юни 2010 година

Прекарахме във втора стая само един ден и една нощ. Сега, когато целият живот беше пред нас, времето сякаш по странен начин се свиваше. Подобен страх ми се струваше толкова неоснователен, че отказвах да го приема.

– Защо да не останем тук? – обадих се аз изпод омачканите чаршафи. – Толкова ни е хубаво, нали?

Без съмнение в молбата ми имаше известна носталгия. В крайна сметка изминалите месеци, прекарани в „Жозефин“, за мен бяха изпълнени с наслада, леност и безгрижие. Живот-мечта, който сияеше в спомените ми като златен век на нашата любов.

Луи ми отвърна с онази обезоръжаваща усмивка, която още от първата ни среща ме бе накарала да забравя всички предубеждения по отношение на него. Усмивка, която някои биха окачествили като опустошителна, но в която аз откривах детинско простодушие. Една жена може да устои на прекалено уверените в себе си съблазнители, но дали би могла да се съпротивлява на подобна ведрина и нежност?

Той сви възглавницата на топка, за да изравни лицето си с моето, и изнурените лъчи на залеза заблестяха в очите му.

– Трябва ли да напомням на госпожа Барле, че вече има на разположение доста удобен дом?

От близостта равномерното му дишане и последните следи от неговия парфюм ме лишиха от всякакви аргументи, които бих могла да му противопоставя.

Домът на госпожица Марс със своите стотици квадратни метри и изцяло подновения романтичен декор ни очакваше. Само че имаше една подробност...

– Мислех, че полицията го е запечатала до второ нареждане?

– Не. Зерки успя да се договори печатите да останат само върху вратата към сутерена. Инак цялата къща е наша.

За пореден път неговият вездесъщ адвокат бе преодолял като по чудо затрудненията, пред които бе изправен. И занапред ли щеше да бъде така? Дали уменията му биха били достатъчни, за да разсейват тъмните облаци на правосъдието, които постоянно надвисваха над моя съпруг?

– Можем да се приберем у дома още сега... Стига да искаш, разбира се.

Върху лъскавите страници на списанията за вътрешно обзавеждане, които бяха побързали да изразят възхищение от дома Марс, той изглеждаше като дворец, за който мечтае всяка новобрачна двойка. Ала самата аз не можех да открия в паметта си нито един приятен спомен, свързан с него. Бе съвършен, но по никакъв начин не беше свързан с нашата любов и чувствата ни не намираха място в историята на това разкошно място.

– ...И нищо няма да ти пречи да се усамотяваш в твоята гарсониера, когато пожелаеш. За да пишеш например... – добави той с нежен и снизходителен поглед.

Бях трогната, разбира се, от припомнянето на нашата обща страст. Освен това мисълта, че ще мога във всеки момент да намеря убежище в моето гнездо, ми действаше успокоително. Нямаше да бъда пленница в дома на госпожица Марс, подобно на Орор в апартамента на Жорж Санд, на площад „Орлеан“. Винаги можех да се почувствам независима в квартала Маре само на няколко спирки с метрото от жилището ни. Защо тогава смятах това завръщане „у нас“ като крачка назад?

Леко почукване по остъклената врата ми попречи да споделя с него опасенията си. Луи скочи от леглото и както беше гол, отвори на Изиам. Грумът едва ми остави време да придърпам чаршафа, прозрачен от косото осветление, и влезе по-усмихнат и смутен от всякога.

– Добър ден, госпожице Ел – поздрави ме той с обичайната си приветливост, държейки в ръце голяма пътна чанта.

– Добър ден, Изиам. Влизай.

Истината бе, че с изключение на София, младият шриланкиец бе един от най-близките ми хора, от онези, чиято поява всеки път посрещах с радост. Ето защо присъствието му в този момент и в тази стая ми се струваше съвсем естествено. Приятелското ми чувство към него ми даде да разбера, че хотел „Шарм“ за мен бе най-близо до представата за дом, колкото и странно и нелепо да бе това по отношение на място, където момичетата на повикване водеха своите клиенти.

Изиам разопакова дрехите от чантата, която Луи го е изпратил да донесе, и грижливо ги сгъна върху облегалката на стола. После Луи му подаде банкнота и той се оттегли, като за сетен път ми изпрати съучастническа усмивка.

Мъжът ми пъргаво се облече и като застана пред леглото по риза и бял ленен панталон, с летен, слънчев вид подхвърли весело, подражавайки на гукащия тон на камериера:

– Дали госпожица Ел ще бъде така добра да ме придружи до нашия замък...

Подаде ми ръка, рязко ме придърпа към себе си и прокара длани по извивките на тялото ми, което вече бе изцяло на негово разположение. Ако имаше някой, който да може да проследи промените в снагата ми, това бе той. При запознанството ни бях закръглена, после станах по-стройна, по-стегната, докато достигна до сегашната цъфтяща женственост. Той пъхна нос в извивката на шията ми и вдиша дълбоко, сякаш бях наркотик.

– Обожавам миризмата на кожата ти, когато тоалетната ти вода престане да се усеща...

– Зная... Ухая направо божествено! – отвърнах с престорена наивност аз.

В настоятелния му поглед обаче прочетох, че той изобщо не се шегува. Ръката му се плъзна от извивката на талията ми нагоре към тила, който той нежно стисна.

– Мислиш ли, че би могла да се откажеш от него?

– От парфюма ли? – възкликнах аз.

– Да... За да ми позволиш да те почувствам такава, каквато си, ти.

Ето че отново изпадаше в плен на поредната си приумица. Отново ме подлагаше на изпитание, макар през последната нощ, между две стенания, да бе обещал занапред да не прави това.

И аз за пореден път не приех предизвикателството му на сериозно:

– Драги ми господине, за да ми попречите да използвам парфюм, трябва да се погрижите за тялото ми.

– Отлично, тъкмо се канех да се заема с това – възприе той закачливия ми тон. – Дори смятам да го правя през следващите петдесет... или да речем, шейсет години. Това устройва ли ви?

– Хм – нацупих се аз, – би могло и по-добре. Но все пак приемам.

След няколко продължителни целувки той проникна в мен, както беше облечен, като плъзна члена си над еластичния колан на лекия панталон. От всичко най-много харесвах тези негови внезапно пробудени желания. Най-добре се проявявахме тъкмо когато давахме воля на ненадейно избухналия в нас пламък.

Той без усилие ме обърна и ме положи по корем в края на леглото, като коленете ми едва докосваха земята. Наведе се зад мен и веднага почувствах как езикът му минава по ануса и вулвата ми и ги пробужда като малки дремещи животинчета. Те трепнаха от това влажно докосване. Той сграбчи жадния за силни усещания задник, който щедро му предлагах, и започна да редува играта на пръстите, езика и носа, като последователно ги вкарваше в мен. А аз му се отдавах все по-широко разтворена, по-нетърпелива и влажна. Взаимният глад на неговия пенис и моята вулва беше ДНК на нашата връзка и ние си спомняхме за него във всеки решаващ момент на нашата история. Досега не бяхме правили класация на любимите ни пози, но кучешката несъмнено заемаше едно от първите места. Луи го бе разбрал по интуиция и преди повече от година, когато за мен все още беше просто досадник без лице и без име, ми бе изпратил следната анонимна бележка: „Кучешката ме кефи повече от другите пози... Тъкмо защото е животинска!“. И първата нощ, която прекарахме заедно, бе потвърдила това споделено предпочитание.

Противно на навика си, той не влезе в мен веднага, а прокара главичката няколко пъти около вагината ми, потупвайки перинеума и полуразтворените устни с напрегнатия си до крайна степен и влажен от желание член. С видимо удоволствие се стремеше да превърне възбудата ми в мъчение... Накрая не издържах и без задръжки простенах:

– Вкарай ми го... Моля те, вкарай ми го!

Той проникна в мен с прецизността на денди, който поставя ръкавица, с явно старание да вкуси всеки миг наслада, докато аз постепенно приемах члена му. Сетне, рязко и категорично го вкара докрай. Също както предишната вечер бе постъпил в лимузината, отначало остави главичката само да потрепва дълбоко в мен. Всеки спазъм сякаш масажираше чувствителните ми вътрешности, докосвайки най-потайните участъци.

Скоро обаче отново се оживи и постъпателните му движения станаха ритмични и силни. При всеки тласък татуировката на неговия пубис прилепваше към задника ми. Днес вече не вярвам, че тази поза непременно пробужда животинското в мен. Тя по-скоро ме караше да забравя коя съм и ме превръщаше цялата в тръпнеща от наслада плът. Обожавах това пълно отдаване на буйството, до което довежда страстта.

При финалното ускорение изпаднах в състояние, което никога преди не бях изживявала, и от гърлото ми се изтръгна вой, който продължи през цялото време на общия оргазъм.

Това бе прощален вик към хотел „Шарм“. Сбогуване с безгрижието. И приветствие към нашия брачен живот.

Завръщането на улица „Тур де Дам“ ме изпълваше с боязън. Оставаше и да срещнем ненадейно Давид. Слава богу, в този късен следобед улицата беше безлюдна и тишината за момент бе нарушена само от мяукането на гладната Фелисите.

– Ела, красавице! – прошепнах аз и взех в прегръдките си мъркащата пухкава топка.

След засадата, която ми бе устроил в тъмната стая на „Шарм“, моят девер Давид не се бе появявал. За малко не бях изнасилена от наемниците, в чиито ръце ме бе оставил тогава!

Боях се от появата му и същевременно жадувах да му подиря сметка за онази вечер и за отмъщението, което бе подготвил срещу своя брат. Ала инструкциите на Жан-Марк Зерки, адвоката с напомадената коса, бяха категорични: ако искахме да съхраним предимството над нашия противник, непременно трябваше да се държим на разстояние от него. Предизвикателство бе, че е наш съсед, и дори да не предприемехме нищо, напълно възможно бе да го срещнем съвсем случайно.

Ала колкото и да се преструвахме, че Давид не съществува и дори не произнасяхме на глас името му, трудно бе да заличим от съзнанието си неговото присъствие. Всичко водеше към него, включително писмата, които се трупаха върху масичката до входа. Сред пликовете и проспектите зърнах заглавието и корицата на Економист, все още в прозрачна пластмасова опаковка. Седмичното списание на Франсоа Маршадо излизаше в сряда, но абонатите го получаваха във вторник. Значи, броят, който държах в ръка, бе пристигнал същата сутрин, току-що отпечатан и с нашия адрес отгоре. На първа страница върху яркочервен фон видях заглавие, което ме накара да възкликна от изненада:

Барле: дневник на едно глезено дете!

Разкъсах опаковката и с трепереща ръка разтворих списанието в търсене на страницата с моята хроника. Бях толкова припряна, че скъсах рекламата за козметика, предназначена за зрели жени, със снимката на попреминала холивудска красавица.

Накрая открих материала, заемащ три листа с портрет на Давид върху цяла страница, без да зная дали да се чувствам горда, или да пламтя от гняв. Статията бележеше моята поява в „престижната преса“ и всеки начинаещ двайсет и четири годишен журналист би приел това като същинско посвещение. Ала споменавайки изрично името на Давид, Маршадо бе нарушил нашата уговорка. Бе предпочел личното си отмъщение пред интересите на Луи и моите собствени интереси. Доказателство за това бе самият факт, че заглавието е изведено на първа страница с явната цел да накърни имиджа на генералния директор на групата „Барле“ в най-критичния за неговата компания момент. „Дневник на едно глезено дете!“ Нищо общо с неутралното заглавие, което ми бе споменал. Думите му бяха: „Частният живот на един работодател от САС, или нещо от този род“.

Единственото нещо, което бе спазил от уговорката ни, бе използването на псевдоним. Бях го избрала напук на Давид, а връзката му с името Барле разкриваше истинското му значение: Емили Льобурде. Кой друг освен мен би могъл да знае тази фамилия, част от интимната история на Давид, и да разполага с достатъчно пикантни подробности от всекидневието на енергичния генерален директор.

– Какво четеш? – запита ме от другия край на хола Луи.

– Хм... Нищо – отвърнах уклончиво аз. – Политически клюки в Економист.

Не бях споделяла с него идеята за прословутата хроника, а предвид формата, в която тя се появяваше, изобщо не се съмнявах каква би била неговата реакция. Побързах да затворя списанието и коварно го пъхнах най-отдолу в купчината.

– Скъпа, винаги съм се чудил на интереса ти към тази пасмина стари, болни от мегаломания политици.

След тази забележка той ме остави на мира и вече се канеше да излезе, когато от телефонния секретар се разнесе глас, който отново пробуди страховете ми и привлече вниманието му:

– Добър ден, Анабел...

Беше гласът на Клое, асистентката на Давид. Втурнах се към телефона, за да намаля докрай звука, но злото вече беше сторено. Луи веднага се върна обратно.

– Тази пък какво иска от нас?

– Шшшт! – накарах го да замълчи.

Не можех да му попреча да я чуе и затова реших и аз да я изслушам.

– ...Давид ме накара да ви се обадя по повод вашата статия в „Економист“...

Луи ме изгледа с широко отворени от удивление очи. „Статия ли?“, произнесе с движение на устните той, за да не прекъсне смутения монолог на секретарката.

– ...Би желал да се срещне с вас...

– И дума да не става – прошепна Луи, като размаха неодобрително пръст.

– Не искам да ви тревожа, но успях да дочуя част от разговора, който той проведе рано тази сутрин със своя адвокат господин Бофор... Та той спомена, че има намерение да заведе дело за клевета.

Гласът ѝ стана по-уверен и аз долових в него нотка на ликуване. Сигурно се радваше, че шефът ѝ ще влачи по съдилищата мен, която бе имала дързостта на я изнудвам заради сексуалната ѝ ориентация.

– ...Подобна неприятност би могла да се избегне, но за тази цел трябва незабавно да се видите с Давид. Ще ви бъда благодарна, ако ми се обадите веднага след като чуете това съобщение, за да уговорим срещата.

– Значи, това четеше преди малко с такъв тайнствен вид? Твоята статия в този парцал? – запита ме Луи с неочаквано сух тон веднага след края на съобщението.

– Изобщо не е това, което си мислиш...

– Нищо не си мисля. Просто искам да ми обясниш. Напомням ти инструкциите на Жан-Марк: колкото се може по-малко контакти с противната страна преди процеса.

По този въпрос напомаденият Зерки се беше изказал напълно ясно няколко дни преди това, докато седяхме в бирарията на улица „Трезор“: в никакъв случай да не се разкриват пред Давид сведенията, с които разполагаме за него, особено видеозаписът с рускините, преди началото на двете дела – в Апелативния съд за аферата Дьолакроа и на първа инстанция за скандала в галерия „Соваж“. До края на процеса заплахата от три години затвор продължаваше да тегне над главата на Луи. Това бе напълно достатъчно да обясни неговата предпазливост.

Описах му накратко сделката, която бях сключила с Франсоа Маршадо: хроника за всекидневието на генералния директор на групата „Барле“ срещу използването на неговите връзки и възможности за разкриване на истината за Давид.

– Излиза, че си изложила на опасност сегашното ми положение, само и само за да ровиш в миналото на моето семейство? – заключи рязко той след известно мълчание.

– Никого не излагам на опасност. Съобщението на Клое е блъф.

– Само че аз не останах с такова впечатление...

– От юридическа гледна точка нищо не доказва, че аз съм авторка на този материал. Ако адвокатът на Давид е решил на всяка цена да обвини някого, това могат да бъдат само официалните представители на Економист.

– Добре познавам Бофор и мога да те уверя, че жалбата, с която заплашва, вече е депозирана. Този тип е същинско псе: още не си извадил кокала от джоба си и той вече налита.

Сякаш разбрала, че става въпрос за куче, Фелисите се вмъкна между нас и се отърка първо в краката на Луи, а после в моите.

Бях готова да отстъпя и да оставя сам Луи, който едва сдържаше гнева си, когато той ме хвана за китката вече много по-приветливо и нежно.

– Ще ми се да те запитам...

Сякаш се колебаеше. Дали се боеше от моя отговор?

– Какво по-точно?

– Какво е открил Маршадо, докато се е ровил тук-там?

Ето че моето разследване започваше да го интересува, макар винаги да се беше изплъзвал от въпросите ми и да бе лъгал най-безцеремонно за своето минало.

Може би това бе първият знак за плаха откровеност. Може би вече беше готов да сподели с мен своите тайни, след като сега ни свързваха брачните окови? Или пък само се опитваше да се увери, че аз и моят съучастник сме на негова страна и че нищо от неотдавнашните ни разкрития няма да му навреди...

– Нищо, което да не знаеш за Емили и Давид Льобурде.

Съзнателно използвах техните имена и общата им фамилия. Луи дори не трепна и лицето му не издаде никакво вълнение. Ала мълчанието му само по себе си беше признание.

– Нито пък сведение, до което да нямаш достъп – продължих аз, докато ровех в чантичката си, за да намеря телефона.

Натиснах няколко копчета и изкарах върху екрана последните съобщения, които Маршадо ми бе изпратил от Сен Мало: коледната снимка до елхата, фотографията на семейство Льобурде, а сетне и формуляра за приемането на Емили в Сен Броладр.

– Е, и?... Какво бих могъл да добавя към това? – запита той с каменно изражение.

– Не зная. Ти би могъл да ми кажеш... Става въпрос за доведения ти брат и за неговата голяма младежка любов.

Гримасата, която направи, сякаш отхвърляше последните ми думи.

– Какво? – настоях аз. – Не смяташ ли, че това е така?

Луи ме погледна странно, после в очите му се появи последователно нежност и огорчение, сякаш разкритията, които правех, му носеха едновременно облекчение и унижение.

– Да... – съгласи се накрая той. – Така е.

– И ти си бил влюбен в нея, нали?

– Да – отново потвърди той.

– Освен може би името, което те смущава. Може би предпочиташ да я наричам Орор?

– Не. Не в това е проблемът.

От обзелото го вълнение мускулчетата около устата му потрепваха. Върху челото му и около очите се появиха бръчки.

Сякаш някаква висша сила му пречеше да произнесе думите, които най-сетне щяха да му дарят избавление. Душата му си оставаше заключена, но у кого ли беше ключът?

– А в какво тогава? Все още ли я обичаш?

– Разбира се, че не! – възмути се той.

После се овладя и като ме прегърна през кръста, ме притисна към себе си внимателно, все едно се канеше да танцува танго.

– Отлично знаеш коя обичам сега.

– Нейната двойница? – подхвърлих наслуки аз, очаквайки той да ме опровергае.

– Не искам да те лъжа. Именно като такава те приех, когато те видях за пръв път. Ала преживяното с нея по нищо не може да се сравни с онова, което съществува между мен и теб.

За пръв път той открито говореше за Орор като важна част от неговото минало.

– А, така ли?

За момент той подири най-подходящите думи, после започна с особена светлина в погледа:

– Никога не съм посвещавал Орор в каквото и да било. Никога не съм прекарвал цяла година в „Шарм“, за да правя любов с нея ден и нощ. Никога не съм ѝ доверявал страстта си към писането, която споделям заедно с теб...

Докато изброяваше онова, което ни свързва, беше доста убедителен. Въпреки това продължаваше да ме измъчва мисълта, че не съм нищо повече от малко по-пикантна и по-млада дубльорка...

– След като си доволен от нашата връзка, няма никаква причина да се сърдиш на Давид.

– Напълно вярно... И както скоро ще установиш, просто се опитвам да се защитя от неговите атаки. Когато приключи процесът, ще смятам, че двамата сме квит.

Неволно си дадох сметка, че всеки запазваше своята версия за една и съща жена и че ще затаи в себе си своите тайни.

Ала докато Луи беше готов да зарови томахавката на войната, с днешната си офанзива Давид, изглежда, не беше така миролюбиво настроен. Какво ли още ни готвеше? За момент се сетих за снимката, която Давид ми беше направил, гола и разкрачена, в тъмната стая. Опитах се да не мисля за нея.

– В замяна на това – продължи Луи, като нежно ме целуна по челото – очаквам от теб да запазиш неутралитет. Престани най-сетне да се правиш на Шерлок Холмс.

– Жалко. Тъкмо тази роля започваше да ми харесва – опитах да се пошегувам аз.

– Говоря сериозно, Ел: Орор е биологична сестра на Давид. Известно време си съперничехме за нея. Тя все още е жива и избра да живее в уединение... Историята приключва тук. Няма какво повече да се ровиш. Съгласна ли си?

„Историята приключва тук.“ Щеше ми се да вярвам в това. Ала какво в такъв случай означаваха посещенията на Арман на площад „Орлеан“? Какво означаваше това, че Емили-Орор беше съсобственичка на „Шарм“? Какво означаваше агенцията „Нощни красавици“, създадена с цел да открие мен, двойницата на Орор, при това по негова инициатива? Или пък договорът, сключен между двамата братя, за да скрият от света Орор и да убедят всички в нейната смърт?

За пореден път потиснах съмненията си и запечатах статуквото с целувка. Притиснах устни към неговите, за да сподавя думите, които те биха могли да произнесат.

2

10 юни 2010 година

Още на другия ден след завръщането ни на улица „Тур де Дам“ вече ми се щеше да избягам. Луи ме обсипваше със знаци на внимание и нежност, за да ме накара да заобичам това място наред със съпружеския живот, но никакви прояви на любов не бяха в състояние да се справят с моята жажда за независимост и свобода. Ръцете му бяха по-гальовни от всякога, но когато ме прегръщаха, аз ги възприемах като усмирителна риза, от която на моменти ми се щеше да се измъкна. По всичко личеше, че прекомерното щастие убива щастието.

Приемах всички условия от нашето споразумение за неутралитет, но нямах никакво желание да се превръщам във втора Орор: прекрасна пленница в разкошен затвор от камък, история и загадки.

Затова и започнах да търся назначение на пълно работно време, по-сигурно от моите хроники в Економист, което да оправдае отсъствията ми. Що се отнася до Луи, пред него в професионален план не се очертаваше никаква перспектива. Докато не получеха решение проблемите му с правосъдието, докато продължаваше кампанията на очерняне, подета срещу него от Давид с участието на Антоан Гобер, дейността му като галерист си оставаше блокирана. Без съмнение щяха да минат месеци, преди галерията „Барле-Соваж“ отново да отвори врати. Ала Луи беше по-скоро раздразнен, отколкото истински разтревожен от това положение.

– Знаеш, че обезщетението, което получих с помощта на Зерки след моето уволнение, ще ни позволи да живеем до края на дните си без никакви парични затруднения – повтаряше той, колкото да ме успокои, толкова и да ме накара да се възползвам от разкошното безделие, на което той се наслаждаваше в пълна мяра.

При това изобщо не преувеличаваше: обезщетението, придобито в резултат от преговорите на неговия адвокат с групата „Барле“, ни предоставяше пълна сигурност и ни освобождаваше от необходимостта да се трудим, освен ако сами не пожелаехме това. И все пак на мен ми беше ясно, че това завидно положение, което мнозина биха сравнили с голямата награда от лотарията, не след дълго щеше да се превърне за мен в златна клетка.

Затова и подирих повод да се измъкна от нея:

– На теб ти е лесно... Ти си свикнал да получаваш всичко без усилие. Само че аз не съм била възпитана така. Макар да можем всяка вечер да ходим на ресторант, бих искала да печеля нещо и със собствен труд. Разбираш ли ме?

– Мисля, че да... Дори смятам, че на твое място бих постъпил по същия начин.

– Правя го не против теб – добавих аз, като галех с опакото на ръката едва покаралата му брада. – Правя го заради себе си... и заради мама.

При споменаването на Мод той трепна, но в последния момент се сдържа и не ми напомни, че мама е мъртва и че не бива да вземам решения в зависимост от нейното мнение, защото знаеше, че ще ме нарани.

Засега, вместо да посещавам трудовите борси, прекарвах времето си в кварталните заведения. Наслаждавах се на необикновено топлата пролет, припичах се на слънчевите тераси и сравнявах качеството на коктейлите „Монако“, които ми сервираха. От маса на маса, от улица на улица стигнах до северния край на Девети район, на булевард „Италиен“. Върху фасадата на едно кино вниманието ми беше привлечено от афиш: Непознатата в Париж. Не толкова заглавието, колкото рекламният надпис „Миналото уби сегашното“, ме накара да вляза в наскоро обновения комплекс. Беше ретро-филм, чието заснемане бях мярнала предишната година на спирката на метрото „Сен Жорж“, докато отивах към хотел „Шарм“ за поредната среща. Преди няколко седмици бях забелязала за пръв път този афиш.

Сюжетът ми се стори доста слаб и ако не бяха множеството сцени, заснети в естествения декор на „Нова Атина“, сигурно щях да изляза преди края на прожекцията. По щастливо съвпадение филмът описваше отмъщението на жена, изоставена заради друга, докато тя е била депортирана в Полша. Героинята успява да оцелее, завръща се в Париж след войната и открива, че двете със заместничката си приличат като две капки вода. Тя броди из квартала, измършавяла като завърнал се от отвъдното призрак, преследва своя съпруг и любовницата му и накрая убива двамата по начин, който е причинил пред очите ѝ смъртта на безброй човешки същества – чрез газ.

Епизодите, чието заснемане бях мярнала, идваха в края на филма и бяха свързани с момента, когато оцелялата жена на име Естер се готви да погуби своите жертви. Тя излиза от метрото и прекосява площад „Сен Жорж“ на път за „Нотр Дам дьо Лорет“. Камерата следва движението ѝ, като накрая се издига нагоре, за да подчертае неизбежността на предстоящето.

– Мамка му...

Бях възкликнала на глас. За щастие, салонът беше три четвърти празен.

Дълго седях след края на надписите, без да мога да се отърся от вцепенението, защото тъкмо когато Естер напускаше площада, забелязах на втори план женска фигура, която не можех да сбъркам с никоя друга. Беше елемент, който киноманите биха окачествили в коментарите си като грешка при заснемането. Жена, която се спускаше в обратна посока по улица „Нотр Дам дьо Лорет“, точно срещу камерата. Благодарение на зрителния ъгъл веднага познах, че това е Орор...

Оказваше се, че същия ден двете сме минали край един и същ филмов екип, без при това да се срещнем... Може би тъкмо тогава моят бивш клиент я бе забелязал?

От този момент нататък никой не би могъл да твърди, че си измислям. Съществуваше материално доказателство от онзи юнски ден на 2009 година, съхранено върху филмова лента.

– Защо говориш толкова тихо? Да не би да си в църква?

– В киносалон съм, Софи.

– Да се видим в кафене „Антикер“ след двайсет минути?

– След десет... Наблизо съм.

От години това беше нашата главна квартира. В заведението цареше приятна атмосфера, белязана от страстта към редки предмети. През онзи ден там се бяха събрали колекционерите на старинни часовници във връзка с предстоящата разпродажба в аукционната къща „Друо“. Повечето бяха мъже около петдесетте, със закръглени коремчета и сака от туид. Неволно си спомних „Ролекса“, който едва не купих от съседния магазин като подарък за Давид.

София вече седеше пред чаша горещо кафе. Това не беше обичайната ѝ поръчка. Канех се да споделя с нея откритието, направено в киното, но тя заговори първа с мрачен поглед и смръщено лице:

– Уволнили са Фред.

– Ох... Много съжалявам.

– Не колкото мен.

Напротив, съжалявах не по-малко от нея, защото се чувствах пряко отговорна за тази несправедливост от страна на БТВ. В качеството си на мой бивш любовник Фред Морино очевидно беше в списъка на уволненията веднага след мен. До този момент никой не го бе закачал и очевидно е бил разкрит, след като му бях възложила да проследи Ив, програмиста, натоварен от Давид да проникне в електронната поща на Луи. Беше си намерил тази работа благодарение на мен и пак заради мен я беше загубил.

– Уволнили са и приятеля му Франки.

– И какъв мотив са изтъкнали?

– „Отклоняване и използване на сведения, принадлежащи на компанията, за лични цели.“ Сериозно нарушение. Затова и няма обезщетение нито за уволнение, нито за безработни. Нищичко. Изхвърлили са ги голи-голенички.

Тя изпи на един дъх кафето, като остави само малко утайка на дъното. В нея без мъка можех да прочета бъдещето на двамата уволнени, а то не бе никак приятно.

– Работи там цяла година. Не е ли заделил малко пари?

– Фред ли? Не се шегувай. Познаваш го не по-зле от мен: още първата си заплата изхарчи около своя мотоциклет. Честно казано, случи се в най-лошия възможен момент...

– За подобни неща няма подходящ момент – опитах се да я утеша аз.

– Така е, но в случая... наистина стана съвсем не навреме.

– Какво имаш предвид?

София поигра с една от палавите си къдрици, погледна през остъклената стена, после увеси нос над празната чаша. Подобна сдържаност никак не ѝ беше присъща.

– Да речем... – започна колебливо тя. – Не съм съвсем сигурна дали трябва да продължа с него. Само че при сегашното положение не върви да го зарежа.

– Какво? – възкликнах аз, привличайки върху себе си погледите на неколцина закръглени колекционери. – Смятах, че двамата се разбирате чудесно?

– Така е... По-скоро той здравата ми се е лепнал.

От времето на нашата връзка знаех колко неуверен в себе си е Фред и как направо задушава своята партньорка с присъствието си и с неуместните си на моменти знаци на внимание.

Ала познавах също така моята София и смътно долавях и друга причина за преждевременната ѝ умора от него.

– Да не би да има друг мъж...? – предположих аз. – Така ли е?

Тя само кимна смутено в знак на потвърждение. Стори ми се, че за пръв път влиза пред мен в ролята на сторило пакост момиченце, отреждайки ми аз да бъда майката.

– Само не ми казвай, че това е онзи тип от хотела. Мъжът, с когото се срещаш в тъмна стая?

– Точно той е... – смотолеви още по-гузно тя.

– Я стига, Софи. Започваш връзка с мъж, когото чукаш два пъти месечно, а дори не си го виждала на дневна светлина. Та това е безумие!

– Зная – изохка тя. – Просто не мога иначе. Всеки път, когато ме потърси, го оставям да чака ден-два и накрая отстъпвам. Не мога да престана да мисля за него.

– Че какво толкова необикновено има в него?

Бяха минали осемнайсет месеца, откакто за пръв път ми бе споменала за този мъж. Доколкото знаех, тази странна връзка се оказа най-трайната при нея през последните десет години. По свой начин непознатият внасяше в изпълнения с несигурност живот на София особена емоционална опора.

– Най-лошото е, че изобщо не бих могла да кажа... Като нищо може да се окаже пълен тъпак. При всички случаи, след като от толкова време плаща на момиче, за да спи с него в тъмното, без нито веднъж да го види, сигурно не е съвсем с всичкия си.

Ето че София, която колекционираше секс играчки, занимаваше се със стриптийз пред любители на пийп шоу, за която сексът беше начин на живот, се шокираше от поведение, чиято необичайност до неотдавна я беше забавлявала. Приех тази промяна като ясен знак за привързаност към въпросната личност.

– Не зная... Предполагам, че този мъж си има фантазми като всеки от нас. Спомни си, че на теб самата това доста ти харесваше.

– Ами да, права си... Тъкмо това ме притеснява. Едно е да проституираш. Само че да се влюбиш в някакъв тип, който ти плаща, за да те чука ...

– Престани да се срещаш с него.

– Да не би да си глуха? – ядоса се тя. – Току-що ти казах, че не мога да му откажа. Струва ми се, че той ми е влязъл под кожата повече, отколкото всички, с които съм спала.

– В такъв случай остави мобилният да свърши тази работа.

– Моля?

– Попитай Фред. Когато бях в Центъра за подготовка на журналисти, един от колегите ми досаждаше. Тогава Фред инсталира малка хитра програма на моя телефон, която филтрираше повикванията и не пропускаше онези, които не идваха от непознати. Просто и ефикасно.

Тя примигна в знак на съгласие, но веднага побърза да възрази.

– Дадено... Ами ако започне да ме преследва?

– Знае ли името ти? Знае ли как изглеждаш?

– Не – призна тя. – Права си. Ребека ме увери, че е уредила първата среща, без да показва снимката ми. Дори такова е било изискването на самия клиент. Казал, че тъкмо това го възбуждало.

– Ето, виждаш ли? Няма от какво да се притесняваш... Фред ще ти инсталира програмата и чао, господин извратеняк!

Върху устните ѝ се появи някакво подобие на усмивка, но тъкмо в този момент моят смартфон прекъсна разговора ни. Върху екрана се появи името на Франсоа Маршадо. С няколко думи се уговорихме той да дойде при нас в „Антикер“. Бързаше да ме види час по-скоро.

До този момент не бях споделила с моята приятелка почти нищо за партньорството ми с журналиста, но сега се налагаше да ѝ разкажа всичко. Най-напред ѝ показах статията в Економист, после двата изобличаващи документа, изпратени ми от Маршадо. Накрая ѝ описах споразумението с Луи по повод моите разкрития.

– Хм... – намръщи се недоверчиво тя. – Не се съмнявам, че Луи искрено е влюбен в тебе и че се стреми да уреди отношенията с брат си.

– Но...? – настоях аз.

– Но според мен, скъпа, очакват те още много изненади.

Според нея най-съмнително бе това, че никой от двамата братя не беше започнал живота си отначало след мнимата смърт на Орор.

– Честно казано, ти примиряваш ли се с това: двамата скатават жената, затварят я в луксозен апартамент, заличават всички следи от нейното съществуване... и през цялото това време никой от тях не изгражда трайна връзка? Та това изобщо не се връзва. Те или те мамят за любовните си истории през последните двайсет години, или продължават да се виждат с нея.

– Може би – оставих аз без коментар нейното предположение, боейки се, че може да се окаже права.

– Разбираш какво имам предвид: ходили са при нея не за да ѝ носят пощата или цветя...

– Отлично те разбрах.

– Да му се не види! Не мога да си представя Давид да спи с родната си сестра... Този тип никога ли не е чувал за кръвосмешение?

За да пропъдя тази мисъл и да сменя темата, реших да ѝ разкажа за призрачната поява на Орор върху кадрите от Непознатата в Париж. Известно време обсъждахме отрицателните критики за филма и в този момент до нашата маса се появи Франсоа.

– Госпожици! – поздрави ни весело той.

– Франсоа... седнете, моля ви.

Времето беше топло и затова той бе избрал лятното облекло, в което вече го бях виждала: риза и панталон от бял лен, както и кремава панамена шапка върху плешивата глава.

– Впрочем, госпожице... – поправи се той, като погледна похотливо София, а сетне се обърна към мен:

– И вече госпожо.

Почти бях забравила, че той бе присъствал на нашата сватба, макар само за миг да го бях мярнала сред гостите със замъглен от сънотворните поглед.

Сега можах да го огледам по-добре и забелязах върху лицето му лек загар. Значи, в Бретан времето е било слънчево.

– Вярно – възкликнах аз. – Двамата се познавате! Срещнахте се на нашата сватба.

– И дори танцувахме бесен рок – добави Маршадо.

По всичко личеше, че София не споделя възторга му, защото се задоволи с леко кимване и крива усмивка. Никога не я бях виждала толкова смутена и дори изплашена.

Какво се бе случило след нашето внезапно заминаване? Колко беше продължило празненството? Луи ми беше описал само с няколко думи какво е ставало след това. Франсоа от своя страна още при първата ни среща в кафене „Марли“ бе споделил интереса си към моята приятелка, след като бе видял снимката ѝ върху екрана на мобилния ми телефон. Сега, когато, поне според моите предположения, не бе обвързан с брачни задължения, може би се бе отнесъл прекалено недвусмислено към София през онази прословута вечер? Дали му беше известно, че преди е била момиче на повикване, и си бе позволил да не се церемони с нея? От друга страна, до съвсем неотдавна самата София с радост би се възползвала от подобна прекрасна възможност...

Вече нямаше никакво съмнение, че у нея е настъпила сериозна промяна. През изминалата година си бяхме разменили ролите и аз бях разкрепостената, а тя свенливата.

– Предполагам, не искахте да ме видите само за да се похвалите какъв добър танцьор сте? – пошегувах се аз.

– Не, разбира се. Имах намерение да ви предам това.

Маршадо ми подаде плик от амбалажна хартия и аз го поех, като го погледнах въпросително.

– Това са оригиналите на двата документа, които ви изпратих с есемес – обясни той. – Снимката на семейство Льобурде и формулярът за приемане на Емили в Сен Броладр.

Думите му внезапно промениха рязко ведрата до този момент атмосфера. Разтворих колебливо, почти без желание плика, сякаш тези материални доказателства щяха да опарят пръстите ми. Най-сетне ги извадих едно по едно. Разглеждах ги известно време под любопитния поглед на София, после мълчаливо ги прибрах обратно.

– Успяхте ли да научите нещо повече за родителите и за обстоятелствата около смъртта им?

– Не, не ми остана време – отвърна със съжаление той и сви угрижено очи. – Сама знаете, че отговарям за издаването на списание...

Той посочи броя на Економист, който лежеше върху покритата с мокри петна маса. Все още не можех да му простя малкото предателство по отношение на мен. Сега обаче не беше моментът да давам воля на огорчението си. Маршадо все още можеше да ми бъде полезен.

– В замяна на това... – продължи той, като потопи устни в халбата бира, която си беше поръчал – се срещнах в Келмер с вашия приятел Ивон.

Ивон, алкохоликът, който се занимаваше с ремонт на кораби и ме беше черпил с контрабандна скоросмъртница, докато ми описваше подробно злополуката, сполетяла Андре и Ортанс Барле.

– Така ли? – учудих се аз. – И защо?

– Защото не можех да си представя как някой ще остави управлението на моторница в ръцете на неопитен водач. Никога предпазлив човек като Андре Барле не би постъпил по такъв начин. Дори ако става дума за собствения му син.

От Ребека бях научила, че Луи наистина не е можел да държи руля на такава моторница.

– Е, и какво? – подкани го София, излизайки от своето мълчание.

– Със сигурност Анабел силно е впечатлила онзи корабен гробар.

Маршадо каза това с широка подкупваща усмивка.

– Беше пиян като кирка – скромно подхвърлих аз.

– Може би. Тъй или иначе, е пропуснал да ви съобщи най-важното. На въпросния 6 юли 1990 година той не само е извадил от водата вашия бъдещ съпруг с раздробено коляно. От палубата на своя кораб е станал свидетел на цялата сцена: моторницата се е движела прекалено бързо и ударът е бил фатален...

– Хей? – възкликнах аз. – Изобщо не е споменавал подобно нещо.

Маршадо отново отпи от студената бира и продължи:

– Зная. Въпреки това, на трезва глава, дори двайсет години по-късно спомените му бяха напълно ясни. Изрично потвърди, че водачът на моторницата не я е насочил случайно към скалите. Всички местни чудесно познават тези рифове. Невъзможно е да сбърка човек. Още повече че вилата се намира точно над тях и обитателите всеки ден ги виждат през прозорците.

– Какво намеквате? – прекъснах го рязко аз.

– Че според нашия приятел Ивон от Келмер моторницата съзнателно е била насочена към канарите.

За момент онемях. Върху лицето ми падаше самотен слънчев лъч, но вътре в мен беше пълен мрак.

– Не е било инцидент, Ел – настоя навъсено той. – Било е самоубийство.

3

12 юни 2010 година

Понякога болката, която изпитваме, не зависи от злокобните разкрития, които ни повалят на ринга, нито дори от силата на ударите, които ни нанася животът. Понякога тя се отчита в часове, в минути или секунди, забивайки се като игла в мозъка ни, дирейки най-чувствителните места и подготвяйки следващото изпитание.

1 минута след болката: седях като вкаменена. Франсоа се наслаждаваше на ефекта от казаното, кимайки съчувствено с глава, а София явно диреше утешителни думи, с които да ме извади от вцепенението. Напразно. Нищо не можеше да спре въображението ми да рисува едно от друго по-зловещи предположения, всяко от които допълнително накърняваше образа на моя съпруг. Луи е искал да се самоубие шест месеца след изчезването на Орор.

– Защо би постъпил така? – успях накрая да смотолевя аз. – Защото е изгубил Орор? Или защото не е могъл да понесе тежестта на тайната, наложена му от Давид за нейното изчезване?

– Нямам представа... Въпросите ви обаче показват, че може би е имало повече от една причина.

– Как така „повече от една“? Искате да кажете... нещо, което не се е отнасяло пряко до Орор?

– Възможно – потвърди той, свивайки рамене. – Напомням ви, че в онзи момент Андре тъкмо е посочил Давид за свой единствен наследник начело на групата „Барле“. Да видиш как предпочитат осиновеното дете пред теб, законния син... Подобно незачитане като нищо го е извадило от релси. Не смятате ли така?

По лицето му пробяга бегла усмивка и веднага изчезна. Досетих се, че Маршадо с удоволствие влива в мен отровата на своите предположения. Дали несъзнателно не ме упрекваше, че съм разкрила забежките на жена му Сесил с неговия приятел от двайсет години?

– До такава степен да се сърдиш на баща си, че да искаш да загинеш заедно с него, мисля, че мога да го разбера – обади се София. – Ала да качиш и майка си в същата лодка. Не ви ли се струва малко прекалено?

Докато подготвяше своя отговор, журналистът започна да си играе с периферията на панамената шапка, после погледна самодоволно събеседничката си.

– Кой знае, може би Ортанс е била в течение на решението, ощетило нейния син. Може би дори Андре е взел това решение в съгласие с нея.

1 час след болката: най-сетне привечер се прибрах в дома на госпожица Марс.

Луи беше излязъл, без да остави бележка. Ключовете на лимузината ги нямаше на масичката до входа. За какво му беше да взема внушителната кола? Не и да обсъжда със Зерки предстоящия процес, защото кантората на адвоката се намираше на булевард „Малзерб“, само на няколко спирки с метрото.

Ако бях честна, трябваше да призная, че посрещнах с облекчение отсъствието му. В този момент не бих могла да понеса усмивките и ласките му, нито пък ролята му на нежен съпруг. Намеците на Маршадо относно участието на Ортанс в унижението на нейния син все още звучаха в ушите ми, също както и мълчаливият упрек на Луи за привързаността ми към Мод след нейната смърт.

Неговата майка... Никога не ми бе говорил за нея, освен във връзка с роклята „Скиапарели“ или халката, която носех на пръста си. Това оставяше впечатлението, че е била кротка женица, живяла в сянката на всемогъщия си съпруг. Питах се какво влияние е оказвала тя върху съдбата на мъжа си и на двамата си синове. Макар по този въпрос да не бе казано нищо, бях убедена, че тя е в основата на осиновяването на Давид. Един баща може да одобри и подкрепи подобна постъпка, но рядко е неин инициатор. Ала не бих могла да си представя Ортанс като женска, която жертва по-слабото от своите малки. Това изобщо не се връзваше с нейния портрет, обрисуван от Арман, а след него и от Ребека. Напротив, майордомът ми беше описал госпожа Барле като фактор, който е смекчавал емоционалната връзка между нейния съпруг, Луи и Давид. От своя страна Ребека твърдеше, че Ортанс се е опитала да задуши в зародиш подозренията на Луи относно връзката на Давид с Орор. За пореден път се бе постарала да съхрани поне привидно мира между синовете си, а не да ги насъсква един срещу друг като млади петлета, както е постъпвал Андре.

Потиснах желанието да се обадя на Луи, което ме глождеше отвътре – топлият му глас в слушалката би ми донесъл блажено успокоение. Да чуя любимия човек, макар и той да ме лъже. Все пак не го сторих и убедена, че няма да се върне скоро, се заех с няколкото страници, които бях написала през последните седмици. Досега не ми бе останало време да оправя текста. А и при превръщането на реалните събития във фикция някои подробности в хронологията все още ми убягваха. Твърде бързо се бяха стопили спомените за най-важните събития в досегашния ми живот! След изчезването на моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“ за възпроизвеждането на моята история разполагах единствено с паметта си. Моята памет...

– Ами блогът! – възкликнах аз и разбудих сгушилата се на леглото между краката ми Фелисите.

След като голяма част от нашия интимен дневник бе попаднала в ръцете на Давид, блогът Ел & Луи щеше да ми предостави липсващите парчета от мозайката.

Веднага го отворих и още от заглавната страница забелязах, че напоследък в него не бе добавяно нищо. Давид очевидно бе решил засега да не разпространява снимката, която ми бе направил в тъмната стая.

Заех се да прегледам още веднъж публикуваните материали. Уви, те не следваха реда на написването, а по-скоро тематична логика, така че моите бележки бяха смесени с тези на Луи.

Докато ги четях по този начин, бях поразена от една подробност. Дълго време бях смятала, че писмата на Луи са предназначени да ме накарат да му се отдам без излишен свян. Ала сега си давах сметка, че те представляват поредица от внушения, които той разчиташе или се надяваше да последвам.

През годината на уединение в хотел „Шарм“ бяхме осъществили голяма част от тези еротични пози. Значи, не ставаше въпрос за буквално прилагане на този каталог от наслади. В замяна на това ме споходи съвършено друга мисъл: ако планът на Луи бе предназначен да ме привърже към него и да ме накара да му се открия, не беше ли време аз да поема инициативата? След като бе ясно, че сексът е единственият понятен за него език, не би ли трябвало да се възползвам от него, за да го накарам да ми разкрие своите тайни? Не бих ли могла на свой ред да съставя списък от еротични фантазии, с помощта на които да осветя скритите кътчета на личността му? Още по време на първите ни срещи с открити лица Луи ми бе внушил азбучната истина, че сексът предразполага към откровеност. Дали не беше време и аз да прибягна до него?

По този начин нямаше да позволя той да бъде погълнат от мрака на собствените му тайни. Щях да се опитам окончателно да го завоювам, нещо, което от самото начало бях обещала пред самата себе си.

Като начало отнесох към самата мен анонимната бележка, в която се говореше за надпреварата на ексхибиционистките двойки в Париж. Дали не бих могла да съставя карта на местата, където двамата да правим това? Сигурно би одобрил подобна идея, след като самият той държеше да гравира нашите емоции върху камъните и паветата, и дори беше споменал нещо подобно през брачната ни нощ в лимузината.

Станах, за да взема план на Париж, и го разгънах върху леглото. С помощта на жълти лепенки отбелязах бъдещите ни изпълнения, които най-добре съответстваха на даденото място, на неговите географски и исторически особености. Понякога изборът не беше лесен. Дали да се превърна в жена-фонтан по кейовете на Сена, или край големия водоем в Тюйлери? Къде беше по-подходящо да предизвиквам екстаз с помощта на езика си: пред сладкарница „Ладюре“, на площада на „Мадлената“ или пред „Рая на бонбоните“ на улица „Ла Арп“?

Примамливите картини, които изникваха във въображението ми, скоро пропъдиха сериозните намерения, които влагах в това занимание. Легнах върху картата, смъкнах джинсите си така, че да мога да пъхна ръка в тънките памучни слипове, и започнах да се галя с ожесточение. Разтворих пръсти във формата на V, за да мога да пощипвам клитора си, както постъпвах в благословеното време на моите петнайсет години. Когато той изскочи от калпачето си, посегнах към него с другата си ръка и притиснах със среден пръст розовото му връхче. Подложен на нападения от всички страни, той затрептя в обвивката си и не след дълго излъчи кратък заряд наслада. Долната част на корема ми бе разтърсена от поредица спазми, анусът ми се свиваше ритмично като устата на морско животно. Известно време останах изтегната настрани със свити към тялото колене. Беше малък нищожен оргазъм в сравнение с тези, които Луи ми даряваше всекидневно. Ала това бе всичко, което можех да предложа на себе си преди осъществяването на бойния план, който зрееше в ума ми.

– Госпожо? Госпожо, тук ли сте?

Гукащият глас на Йохана, камериерката словенка, наета от Луи, внезапно прекъсна лъкатушната нишка на мислите ми. Скочих от леглото като ужилена и вдигнах ципа на джинсите с все още розови от удоволствието бузи.

– Тук съм, Йохана! – обадих се аз. – Горе съм.

Не си спомнях точно работните ѝ часове, но гледах всеки път да съм излязла, преди тя да пристигне. Неудобно се чувствах, като я гледам да почиства мръсотията, оставена от нас. Все не можех да се отърва от този стар класов комплекс.

– Добър ден, Йохана – поздравих я аз, след като слязох в хола.

– Добър ден, госпожо.

– Мога ли да ви помоля за една услуга?

– Да. Това свързано с домакинството ли е?

Всяко второ изречение тя започваше с „това“.

– Не. Сигурно ще се наложи да отсъствам няколко дни, а не зная кога ще се прибере Луи. Напълнила съм догоре купичката на Фелисите, но дали ще можете да ѝ давате храна, докато ме няма?

– Да, разбира се.

След като уредих този въпрос, бързо надрасках бележка, адресирана до Луи, кратка и ясна, защото под напора на обзелите ме съмнения не бях настроена за любовни излияния.

Последвах твоя съвет. Отивам в гарсониерата, за да пиша, и не зная колко време ще остана там.

Може би няколко дни. Ще те държа в течение.

Целувам те.

Твоя Ел

2 часа след болката: отидох в моето жилище на улица „Трезор“.

То си беше все същото. Малко, не дотам чисто, порядъчно разхвърляно, но само мое, и това ми вдъхна увереност. Със своето безредие приличаше на живота, несигурен и обичаен.

„Лодката съзнателно е била насочена към скалите.“ Думите на Маршадо не излизаха от главата ми. Можех ли да се доверя на стар, сприхав и пропит с алкохол моряк? Ако „Ивон от Келмер“ казваше истината, защо не беше споделил с мен този важен факт? Дълго търсих из Гугъл потвърждение на казаното от него, ала всеки път попадах на статиите от сейфа в „Рош брюн“: Луи на руля = новак = достоен за съжаление инцидент.

След като не се сдобих с нищо, се заех да диря наслуки: Емили Льобурде и Орор Делбар + уроци по пиано. Този път търсачката не ми предложи нищо. Орор се бе погрижила да остане в сянка, все едно че не съществуваше. Предположих, че набира учениците си чрез многобройните светски познанства на Давид.

3 часа след болката: реших да намина отново към площад „Орлеан“.

На какво се надявах? Че Орор ще ми отвори широко вратата, ще ми предложи чаша жасминов чай, както постъпи Ребека, а след това ще ми се довери като на стара приятелка?

Не, разбира се. Предварително знаех, че това ново нашествие в нейния свят ще бъде безплодно и болезнено колкото за мен, толкова и за нея.

В порив на носталгия най-напред се разходих из „Нова Атина“, следвайки стъпките на Луи, когато ме посвети в очарованието на този квартал. Пред номер 5 на площада зачаках търпеливо някой обитател да мине и да отвори входа. Този път отидох направо до вратата вляво на първия етаж. Решително натиснах звънеца. Веднъж, после втори път и още, и още. След половин дузина опити се наложи да приема очевидното: независимо дали си бе у дома, или не, Орор нямаше да ме приеме.

Обезсърчена, се канех да си тръгна, когато отсрещната врата се отвори и пред мен се появи самотната бабичка, явно привлечена от настоятелния звън.

– Да не търсите госпожица Делбар?

Най-сетне някой, който я познава. Най-сетне същество от плът и кръв потвърждава, че тя е реалност, а не призрак.

– Да, аз... Интересуват ме уроците по пиано.

– В такъв случай ще трябва да наминете по-късно – осведоми ме възрастната дама, чийто образ спокойно би могъл да бъде поставен върху етикета на бурканче конфитюр по стара рецепта.

– Знаете ли кога бих могла да я намеря у дома?

– Не. Замина малко след последното ви посещение.

Припряното ѝ отпътуване много напомняше бягство. Може би се е бояла да не се завърна. Дали си бе тръгнала по своя воля? Или пък бе последвала нареждането на Давид?

Бабката от етикета за конфитюр не би могла да ми каже нищо повече и затова се сбогувах с нея, като я обсипах с благодарности и усмивки, за да прикрия огорчението си.

4 часа след болката: минах край галерията.

На връщане се отбих по улица „Севине“ покрай галерията „Барле-Соваж“, затворена от близо месец заради съдебното решение. Екраните по витрината бяха безнадеждно черни. Вътре също нямаше никаква светлина. Без съмнение Албан се бе погрижил да придаде на помещението приличен вид, защото не се виждаха нито надписи, нито афиши с крещящи цветове или непристойно съдържание. В галерията цареше мъртвило. И по нищо не личеше, че в нея отново ще кипи живот.

Когато се прибрах в гарсониерата, машинално включих телевизора и по ирония на случая попаднах на дебат, чиято тема беше изписана отдолу на екрана: „Секс и изкуство, докъде може да се стигне?“. Синтактичната грешка бе допусната нарочно, за да внуши на зрителите възможните крайности. Естествено, в центъра на разговора беше случаят Барле-Соваж-Гобер, а Луи, в качеството му на собственик на галерията, привличаше върху себе си най-яростните критики. Кампанията за очерняне от последните седмици беше поутихнала поради липсата на нови факти. Ала с наближаването на съдебните заседания тя отново набираше сила и ставаше по-ожесточена от всякога.

След като изтърпях няколко минути трудно смилаемата помия, която се лееше от екрана, изключих телевизора и вдигнах слушалката на стационарния телефон. Време беше да задам някои въпроси на един ключов свидетел.

Един ден след болката.

Въпреки обичайната си любезност старият майордом доста сдържано прие поканата ми за среща. При това именно той месец преди това бе дал поредно доказателство за своята привързаност към мен, като ме бе прегърнал едва ли не с бащинска топлота. Все пак настоях със съответните ласкателства и накрая той прие.

Срещнахме се по обяд на следващия ден в препълнено и не особено приветливо кафене недалеч от гара Сен Лазар. Поради гъмжилото от пътници се налагаше да повишаваме глас, за да се чуваме. Особено той на неговата възраст.

Арман беше с обичайната закопчана догоре жилетка и кадифения панталон.

– Щастлив съм да ви видя, Ел.

За разлика от снощните му колебания, сега той изглеждаше искрен. Поставих ръката си върху неговата.

– Аз също.

Той смутено измъкна пергаментовата си лапа. Не знаех как да подхвана темата и започнах с въпрос, който ми се струваше невинен:

– Често ли разговаряте с Луи?

– Почти веки ден – отговори незабавно той.

– Нима? Значи, всеки ден?

– Да... Знаете ли, Давид и Луи израснаха пред очите ми. С Луи бях малко по-дълго, отколкото с неговия брат – добави той, за да обясни своето предпочитание.

След като са беседвали всеки ден, значи моят съпруг със сигурност е споменал за...

– Смятате ли да останете още дълго във вашата гарсониера?

– Нямам представа – отвърнах, смутена донякъде, че се меси в семейните ни дела.

– Ако решите да не се връщате... Луи няма да го преживее.

– Зная – потвърдих аз. – Изобщо не става дума за подобно нещо.

– Ако имате усещането, че крие нещо от вас, лъжете се. Нищо не премълчава. Просто се опитва да ви защити. А освен това и да не обременява съдебното си досие.

Сервитьорът дойде да вземе нашите поръчки и аз почувствах облекчение от тази пауза, която ми позволи да преодолея вълнението си. Веднага след това отново продължих, решена да му задам всички мои въпроси:

– Ами Орор? И с нея ли се виждате често?

Думите ми почти не нарушиха обичайната му невъзмутимост.

– В известен смисъл осъществявам връзката между улица „Тур де Дам“ и площад „Орлеан“.

По заобиколен начин ми съобщаваше, че често се е срещал с Орор през всичките тези години. Канех се да продължа да дълбая по-нататък, но той протегна треперещата си старческа ръка и осуети намерението ми.

– Анабел, няма да ви кажа нищо повече относно Орор... Не е моя работа да говоря за нея. Давид или Луи ще го сторят, когато му дойде времето.

Когато му дойде времето ли?, едва не изкрещях аз. Та нали според часовника на тяхната ревнива страст към моята двойница този момент никога няма да настъпи? Потиснах гнева си и известно време се взирах в сбръчканото лице на моя събеседник, дирейки произхода на всяка вдлъбнатина, на всяка гънка по него. После продължих спокойно:

– Защо имам чувството, че клоните повече към Луи, отколкото към неговия брат?

– Вече ви казах. Познавам го от по-дълго време.

– И все пак... Откога сте на служба при Давид?

– От двайсетина години.

Откакто се беше заселил в дома Дюшеноа, сетих се аз. След смъртта на Андре и Ортанс.

– И през цялото това време той е бил ваш работодател...

– Не – с неочаквано възмущение възкликна той.

– Че защо? Та нали, така или иначе...

– Повтарям ви, че това не е вярно – прекъсна ме той. – Работодател ми е Ортанс.

Дали не беше жертва на старческо слабоумие?

– Не ме гледайте така – добави старецът с лека усмивка, видимо доволен от впечатлението, което ми беше направил. – Все още съм с ума си. От двайсет години насам получавам заплатата си от Ортанс. Няколко месеца преди смъртта си тя се погрижи да ме осигури. Откри сметка, до която достъп имах само аз. Като се изключат сериозни непредвидени обстоятелства, благодарение на нея съм обезпечен до края на дните си.

Можеше да бъде доволен, защото бе успял истински да ме изненада. Доста време останах безмълвна.

– Тя поставяла ли е някакви условия?

– Никакви, освен да продължа да се грижа за синовете ѝ.

За мен имаше нещо печално в направените от него разкрития. Нещо, което един ден щеше да придобие истинското си значение.

– Тогава... след като сам признахте слабостта си към Луи, защо приехте да останете при Давид?

– Майка им пожела това. Когато откриваше въпросната сметка. Каза ми, че един ден, когато тя и Андре си заминат от този свят, трябва да постъпя на служба при Давид.

– Защо? – възкликнах аз така високо, че от околните маси се обърнаха към нас.

– Защото открай време смяташе, че Давид трябва да бъде държан изкъсо...

Говореше така, сякаш ставаше въпрос за диво животно, което трябва да бъде укротено и поставено в клетка. Затова веднага добави:

– ...А Луи... да бъде пазен от брат си.

4

15 юни 2010 година

Още един журналистически рефлекс, към който ме бяха приучили: незабавно да се съчетават всички налични сведения. Никога да не се отлага или да се съкращава този решителен момент, който за пръв път ни свързва с ценен източник, защото друг такъв случай няма да има.

Бях доволна от себе си, че успях да събера най-важните бележки от тефтерчето „Десет-пъти-дневно“ от блога Ел & Луи, докато все още можех, защото когато на сутринта опитах да се включа в него, отговорът беше несъществуващ адрес.

Предположих, че зад тази превантивна мярка се криеше Жак Бофор. Без съмнение Фред и Франки не бяха успели да се доберат до паролата на Давид, за да докажат връзката му с въпросния блог, но все пак адвокатът бе решил, че най-разумно е да изтрие това доказателство, чрез което моят девер се опитваше да очерни Луи.

Въпреки това сайтът за кратко време беше станал толкова популярен, че мнозина бяха копирали върху личните си страници цели пасажи. Някои дори бяха съставили фенфикшъни с герои Ел и Луи. По този начин нашата двойка се беше разпространила из цялото уебпространство. Неволно се бяхме превърнали в еротични идоли на цяло поколение интернет потребители със свободни нрави.

С времето Ел се научи да смуче Луи необикновено виртуозно. Тя толкова добре познава неговия член, формата на главичката му, че приспособява към тях устните и небцето си, за да може лакомо да го налапа целия, без да го нарани със зъби. Така е свикнала да го прави, че желанието никога не я напуска. Смуче го в леглото, в колата, в киносалона и дори на най-открити и неочаквани места. За Луи това е нещо толкова естествено, че всеки път, когато тя остави члена му, той изръмжава недоволно. Имат обичай да увековечават тази любовна игра със снимки на долепени до главичката на члена устни, които окачват по стените на спалнята.

Анонимен фенфикшън от 13.06.2010 година

Без съмнение двамата с Луи никога не бяхме съставяли подобна галерия. Освен това, колкото и да харесвах тази поза, ние ни най-малко не се ограничавахме с нея, макар че я прилагахме с умение и страст.

Без връзка с тези интимни подробности се питах какво би могъл да използва съдът от тази похотливи безсмислици. Дали щеше да ги приеме за чиста монета? Щеше ли да ги зачете като утежняващи вината обстоятелства относно нравите на моя съпруг? Или може би ще прояви мъдрост и ще ги отхвърли като машинация на неговите противници, с която самият Луи няма нищо общо. Вече споменах и съм готова да го повторя безброй пъти: Луи никога не бе смятал сексуалността, а още по-малко нашите сексуални отношения, като стока, която е готов да продаде на всеки желаещ. Напротив, за него тя беше наше най-ценно достояние, предмет на дискретен и ревниво пазен от чужди погледи култ. Никога не би му минало през ума да я направи публична чрез Интернет.

Въпреки жарката пледоария на Арман в полза на Луи през следващите два дни не се обадих на моя съпруг и не отговорих на многобройните му съобщения.

Беше толкова настоятелен, че на моменти бях на път да му отговоря или да се втурна към улица „Тур де Дам“, за да заменя непостоянната логика, която определя разумните ни решения, със съвършената логика на слетите ни тела. Ако не отстъпих, това бе, защото мислех за него и за важното събитие, което му предстоеше. Не желаех да го разсейвам, макар и по най-приятен начин, и така да отслабя защитата му. Надявах се той да е съсредоточен изцяло върху делото, какъвто със сигурност беше Зерки. Последният ми изпрати едно от обичайните си кратки съобщения сутринта преди събитието:

Първо заседание днес следобед, Съдебна палата, 15 часа. ХV състав на Наказателния съд. Чакалня „Рьоне Пароди“, вход откъм булевард „Пале“ № 10, Париж, четвърти район.

Никак не беше разумно от моя страна да се мяркам там. Ако някой папарак ме зърнеше, непременно щеше да направи куп снимки, от които след това пресата непременно щеше да се възползва. Появата на тази, която споделя развратния живот на Луи, щеше да се възприеме като връх на нахалството. Все едно се канех да го пресрещна на излизане от залата, за да правим любов в тоалетната на Съдебната палата!

Луи хваща Ел за ръка и я повежда към малката кабинка. Двамата харесват това тясно пространство и обстановката с неприличните надписи по стените и миризмата на урина. Този път тя се оставя на волята му. Облечена е в минипола, под която той безцеремонно пъхва ръка. Слиповете ѝ представляват тънка дантелена мрежа, погълната от влажната цепка на вулвата ѝ. Устните вече са набъбнали от желание край плата. Той вкарва пръст в слиповете ѝ, достига до нежните гънки на преддверието. После го изважда за момент и го поднася към носа си и към устата си. Пикантният вкус го опиянява и този път вкарва в нея докрай средния си пръст, а дланта му прилепва към тръпнещия пубис на неговата партньорка. Чувства как стените на вагината се свиват и го обхващат.

Когато някакъв непознат влиза в съседната кабина, тя сподавя своя вик и това кара мускулите още по-здраво да стегнат проникналия в тях пръст.

Анонимен фенфикшън от 15.06.2010 година

Когато влязох в обсега на многобройните камери за наблюдение пред входа, почти не обърнах внимание на величествените очертания на централната сграда с четирите гигантски колони, нито на разкошното стълбище. По време на Терора тази постройка е била символ на жаждата за кръв и се надявах Луи да не свърши на гилотината подобно на противниците на Френската революция.

Прекосих застлания с мраморни мозайки хол, следвайки указанията на един адвокат в тога, който не пропусна пътем да огледа бедрата ми. Вероятно това бе нещо като местен обичай, защото обърнах внимание, че всички негови колеги направиха същото.

След десет минути лутане из лабиринта от коридори най-сетне се озовах в чакалня „Рьоне Пароди“, чийто остъклен таван напомняше стила на Айфел. Веднага щом зърнах първите микрофони и фотоапарати, побързах да поставя тъмните си очила.

– Тук е! Момчета, Барле пристига!

Подобно на ято врани, които внезапно се нахвърлят върху мъртвата плячка, всички се втурнаха към Луи и Зерки, които се зададоха откъм стълбище В, от противоположната страна на мястото, където се намирах. Беше невъзможно да се приближа до тях и можах само да ги изгледам иззад вирнатите микрофони и камери. Тълпата стана още по-гъста в момента, когато журналистите засипаха с въпроси Луи:

– Господин Барле! Кажете няколко думи за „Франс Енфо“, моля ви!

– Смятате ли се за разпространител на порнография?

– Какво бихте казали на родителите, чиито деца са били шокирани от вашата инсталация?

– Трябва ли непременно да бъде показван секс, за да се прави изкуство, господин Барле?

Как биха могли да задават подобни въпроси? Защо всички приемаха за чиста монета нелепите твърдения на Гобер? Искаше ми се да се нахвърля върху тях, да разбия скъпата им техника на пода и да им разкажа за истинския Луи, нежен, деликатен, чувствителен, по-образован от всички тях, взети заедно. С престорено безразличие двамата мъже си пробиха път през блъсканицата и врявата и стигнаха до вратата, над която пишеше : Наказателен съд, ХV състав.

Веднага влязоха и оставиха глутницата гладна и недоволна.

След като откри своя собствена галерия, Луи реши да наложи сексуалността като основна тема на колекциите, които представя. Домът му се превърна в същинска Вила Медичи на еротиката, а художниците, които кани, са длъжни да увековечават любовните му игри с Ел под избраната от тях форма. Една от най-впечатляващите творби представлява филм, заснет с помощта на шест камери, обхващащи всички възможни ъгли. После следва триизмерно моделиране на техните тела, а системата, свързана с 3D принтер, позволява изработването в реално време на статуетки от полимер, показващи движенията им.

Така в серията, наречена „Лотос“, Ел сяда между краката на своя любовник и се нанизва върху члена му. Втората миниатюра показва как ръката на Луи бърка между бедрата на Ел, за да възбуди клитора ѝ. статуетки номер 3 и 5 са посветени на постъпателните любовни движения. Накрая Ел предлага изпънатата си гръд, с извити хълбоци и полуразтворени устни. Дори неподвижната пластмаса дава да се разбере, че в този момент изпитва оргазъм.

Анонимен фенфикшън от 15.06.2010 година

Журналистите все още не бяха преглътнали факта, че са останали с празни ръце, и ето че пред тях се появи нова цел: плешив мъж, макар и млад, доколкото можеше да се съди по пъргавата му походка. Всички незабавно се втурнаха към него. Сред глъчката успях да дочуя името му:

– Дьолакроа! Това е Дьолакроа!

Стефен Дьлакроа? Бившият служител на Давид, замесен в скандала с дружеството East-X Prod! Запитах се какво би могъл да дири тук. Като се изключи участието на Давид в двете дела, между случая Барле-Соваж и East-X Prod нямаше пряка връзка.

Ала откакто бях стъпила с един крак в семейство Барле, вече не вярвах в съвпадения.

Дьолакроа скоро се загуби из дебрите на Съдебната палата, следван по петите от упорита групичка. Без да си дава сметка, той ми бе освободил пространство и сега можех необезпокоявана да вляза в зала ХV.

Тя напълно съответстваше на представата, която си бях съставила: вездесъща дървена ламперия, кресла с изтъркана тапицерия, висящи от тавана полилеи, които с мъка осветяваха шеметно високото пространство. В дъното, зад катедра от полирано дърво, между двама помощник-съдии и пред куп документи, председателят гледаше с явно неодобрение суетнята по банките, изпълнени с любопитни, и все още не откриваше заседанието. На първия ред, с гръб към мен, Луи беше застанал прав в стоическа поза със скръстени ръце. От другата страна на централната пътека зърнах плешивия череп на Антоан Гобер, който се явяваше граждански ищец. Неговият адвокат трескаво ровеше из своите бележки.

Два резки удара на чукчето внезапно сложиха край на врявата. Всеки се устреми към мястото си и властелинът на това място, шейсетгодишен мъж, който изглеждаше поне две десетилетия по-стар, започна с треперлив глас:

– И така, призовани сме да раздадем правосъдие в случай, противопоставил, от една страна, асоциацията на родители на ученици АРВУОУ в лицето на нейния законен представител господин Антоан Гобер и галерията за изкуства „Барле-Соваж“, представяна от нейния управител господин Давид Барле...

Един от помощник-съдиите му прошепна нещо, след което той звучно се изкашля и се поправи:

– Хмм... А, да, пардон, тук присъстващият господин Луи Барле.

В залата се разнесоха смехове. Само да знаеха до каква степен това на пръв поглед невинно объркване беше близко до истината...

– Господин Барле, признавате ли, че по собствена воля сте показали на витрината на вашата галерия видеозаписи с индивиди, които мастурбират?

– Да, господин председател.

– Потвърждавате ли, че отговорността за това носите единствено вие?

– Да.

При всеки утвърдителен отговор на моя мъж край мен се разнасяше ропот на недоволство. Като знаех каква кампания на очерняне бе организирал Гобер под влияние на Давид, никак не бях учудена, че залата беше настроена срещу Луи.

Половин час по-късно прокурорът предяви обвинението, което беше дори по-строго от това на гражданския ищец:

– ...строго прилагане на закона, господин председател. С други думи, съгласно член 227, алинея 24 от Наказателния кодекс, седемдесет и пет хиляди евро глоба и три години затвор.

Дори публиката, която не би могла да бъде упрекната в съчувствие към моя Луи, беше изненадана от искането за толкова тежка присъда.

– С какво можете да обосновете подобно сурово искане, господин прокурор? – запита председателят, обръщайки се към своя колега.

– Извършените от подсъдимия деяния, господин председател. Ще си позволя да напомня на уважаемия съд присъдата, издадена през 1999 година за блудство и ексхибиционизъм при утежняващи обстоятелства.

– На нас, естествено, ни е известно неговото съдебно досие, то присъства в приложените документи – отвърна съдията, като махна презрително с ръка.

Противно на всички очаквания, хубавелякът с неестествено буйни сиви коси ненадейно сякаш изпадна във възторг. Той отстъпи думата на адвоката на Гобер, грозен колкото своя клиент. Той също се радваше на предстоящия удар под кръста.

– Има две неща, които не са ви известни, господин председател – започна той. – Първото от тях е поредица снимки от откриването на въпросната изложба. Те са били направени извън на галерията, на улица „Севине“...

Адвокатът извади от една папка няколко уголемени цветни снимки и ги поднесе най-напред към съдията, а след това към публиката. На всяка от тях се виждаше как деца се трупат пред екраните на Давид Гарше. Без мъка различих моделите от Перманентен секс. Предположих, че снимките са били направени през първите минути от пърформанса, когато Луи все още не си е давал сметка за нарастващото оживление пред витрините. Сега вече показването на порнографски изображения пред малолетни беше съвършено безспорно.

Оставаше въпросът: кой е направил тези снимки? Кой би могъл да предвиди онова, което предстои да се случи пред екраните... освен самия Антоан Гобер, предупреден от Давид?

Доколкото можех да видя, Луи външно оставаше напълно спокоен. Също както и Зерки, който вероятно бе очаквал подобно обвинение и затова само драскаше нещо върху корицата на една папка.

В същото време чувствах, че вътре в себе си моят мъж беснее. Сякаш в този момент пред очите му рухваше дворецът от карти. Толкова ми се искаше да мога да го прегърна, да му дам утеха, която няма нищо общо със секса, нашироко описван в Интернет. Да превърна нежността в броня, която да го предпазва в предстоящите мъчителни моменти.

– Добре, смятам, че видяхме достатъчно – отсече председателят на съда. – Каква е втората информация, която желаете да споделите с нас?

Адвокатът на Гобер се наведе към масата и извади купчина листи. От моето място в дъното на залата не можех да разбера какво е тяхното съдържание.

– Предоставям на съда да прецени тежестта на тези доказателства – тържествено обяви той.

– И за какво става въпрос?

– За извадки от блога, който Луи Барле и младата му приятелка госпожица Анабел Лоран са поддържали през последните месеци, описвайки в него интимните си отношения, които са, така да се каже, доста разкрепостени. При това с най-големи подробности. Бих добавил също така, че тези страници са достъпни за всички и представляват очевидно подбудителство към разврат.

Изплаших се, че някой от любопитните наоколо би могъл да ме познае. Ала, изглежда, никой не ми обръщаше внимание. Всички бяха съсредоточени върху сцената, която се разиграваше пред очите им.

След своето посвещение Ел осъществи необикновено бърз напредък. Занапред тя е водещата фигура в техните отношения. Противно на всякакви очаквания, тя проявява определена наклонност към някои изпълнения, които самият Луи не би се осмелил да ѝ предложи. Например нищо не я възбужда така силно, както гледката на нейния съпруг в прегръдките на някоя от онези руски курви, до чиито услуги любовникът ѝ често е прибягвал, преди да я срещне.

Най-често тя сяда гола на стол до самото легло. Докато русокосата красавица смуче Луи, тя бавно разтваря крака и започва да се гали. Наслаждава се на всяка подробност, на всяка издута вена върху възбудения му член, на всяко стенание, което мъжът ѝ издава, докато главичката изчезва между нежните розови устни. Понякога тя насърчава момичето с думи или го плясва по задника и веднага след това вкарва в себе си изкуствения пенис. Когато най-сетне Луи прониква в младата красавица, Ел се премества, за да може да гледа от най-подходящия ъгъл. Тъкмо тогава тя пъхва вибратора колкото се може по-дълбоко в своята вагина. Върти го енергично вътре в себе си. Цялата долна половина на тялото ѝ започва да трепти. Спохождат я смътни, но една от друга по-възбуждащи мисли: вселява се едновременно в члена на Луи, във вулвата на жената и в пениса на непознатия, който чувства в себе си... и от това объркване, съчетано с образа на нейния любовник, който изпада в екстаз пред очите ѝ, у нея се надига вълна от щастие с необикновена сила и пикантност.

Анонимен фенфикшън от 15.06.2010 година

Зерки, който до този момент не се бе обадил – предположих, че тази стратегия бе предназначена да предпази неговия клиент, – внезапно се надигна и заяви твърдо:

– Господин съдия, моят клиент категорично отхвърля автентичността на тези документи. Той не е техен автор. Тези текстове са били съставени с едничката цел да го очернят. В определен момент ще предоставя нужните доказателства за това.

– Добре, добре... – одобри отегчено председателят. – Още не сме стигнали дотам. Засега тези доказателства няма да бъдат добавени към досието.

Съперникът на Зерки се престори не недоволен, но знаеше, че е спечелил точка, която ще натежи при крайното решение.

Съдията хвърли поглед към часовника си и заяви:

– Заседанието е закрито. Господа адвокати, отлагам вашите пледоарии и моето решение точно с една седмица.

Действащите лица по следващото дело вече надничаха на вратата, а разсилните ни подканиха веднага да освободим залата. Излязох сред първите от страх да не би Луи и Зерки да ме забележат. Мечтаех за прегръдките на моя съпруг, но не знаех какво бих могла да му кажа при тези обстоятелства. Особено в присъствието на странични лица.

Зад мен вратите на ХV зала се затвориха и тъкмо в този момент включеният на вибрация мобилен ме предупреди, че съм получила съобщение.

Зная, че сте тук. Елате веднага в ХVІ зала.

Очаквам ви в дъното, отдясно. Ф.

Дали Маршадо ме бе забелязал някъде по коридорите, или пред съдебната зала?

Няколко секунди по-късно го открих на уреченото място, с вечната панамена шапка, поставена на стола до него, запазен за мен, и с бележник върху коленете. С допрян върху устните пръст той ми направи знак да запазя мълчание. В залата цареше напрегната и тържествена тишина. Съдията се оказа много по-млад от този в ХV зала, но също така и по-нападателен.

– Господин Дьолакроа, бихме искали да ви изслушаме – подкани той изкупителната жертва на Давид.

Последният стана и пристъпи към банката за свидетелите. Изглеждаше доста по-смутен, откакто го бях видяла за пръв път. Обърнах внимание, че по лицето му са избили едри капки пот.

Франсоа написа три думи върху бележника си, подчерта едната и ми ги показа: Наркотици, Измами, Сводничество. Предположих, че това са областите, за които е специализиран този съдебен състав. Последното пряко се отнасяше до обвинителния акт за аферата Дьолакроа. Кимнах в знак, че съм разбрала.

Отпред финансовият анализатор положи клетва.

– Господин Дьолакроа, били сте осъден на първа инстанция за незаконно използване труда на нелегални работници и за сводничество при утежняващи вината обстоятелства чрез дружеството East-X Prod. Вие сте обжалвали решението на основание на това, цитирам вашия адвокат, че вашите отговорности в дружеството East-X Prod са се свеждали до финансовото участие от името на групата „Барле“, на която по онова време сте били служител. Твърдите, че не сте разполагали с никаква информация за въпросното дружество, нито за условията, при които то е наемало и използвало своите актриси.

Той съзнателно наблегна върху последната дума, което накара присъстващите да се усмихнат.

– Точно така, господин съдия.

– Добре... Ако взема под внимание материалите от първия процес, вие и тогава сте поддържали същата версия, без да приведете в нейна подкрепа нито едно доказателство. Бихте ли могли сега да ни обясните какво се е променило оттогава?

Новата адвокатка на Дьолакроа, млада и очарователна негърка, се изправи изящно и с почтителен тон му се притече на помощ:

– Господин председател, бих ли могла...

– Госпожо Уедраого, ще имате възможност свободно да се изкажете, когато му дойде времето.

– Позволявам си да настоя, защото промяната, която има предвид моят клиент, е документ, който присъства в досието, и просто бих искала да насоча вниманието ви към него.

Под мрачния поглед на магистрата тя подаде въпросния документ, който бе поет от помощничката вляво, блондинка с набъбнали от колагена устни.

Председателят сви устни от изненада, хвърли поглед към подсъдимия, когото адвокатката насърчи с ослепителна усмивка, и после се обърна към него малко по-меко:

– Господин Дьолакроа... Ако добре разбирам естеството на документа, който сте приложили към делото, става въпрос за оригиналния формуляр за вписване на дружеството East-X Prod в Търговския съд на град Париж.

– Точно така, господин съдия.

– Ако се вярва на този документ, вие не присъствате сред акционерите на това предприятие.

– Именно.

Атаката на Давид срещу неговия финансов анализатор имаше за цел да докаже, че Дьолакроа е основал East-X Prod без негово знание с капитали на групата „Барле“. Ала след като името на Дьолакроа не присъстваше в акта за учредяване на престъпното дружество, това изцяло оневиняваше обвиняемия.

– И защо този документ едва сега става наше достояние? – зачуди се магистратът.

– Поради същите причини, които показват, че моят клиент е невинен, господин съдия: никой не може да се сдобие с оригинала на подобен акт, ако не е сред тези, които са го подписали.

Мъжът зад катедрата, към когото бяха отправени тези думи, огледа младата жена с усмивка, сякаш оценяваше не само нейното красноречие, но и стройната ѝ фигура. Сетне продължи леко нацупен:

– Хм... Аз все пак не ви питам как сте се добрали до този документ, уважаема госпожо...

Тя от своя страна го погледна прелъстително и тържествуващо.

– ...От друга страна, все пак сте сигурна, че копието напълно съответства на оригинала? Нали сте наясно, че ако отправя искане към архива на Търговския съд, лесно мога да получа въпросния документ?

– Да, господин председател – потвърди тя. – Наясно съм.

– Добре тогава. Просто съм учуден от името, което присъства тук в качеството на акционер и учредител. Е, учуден не е точната дума... – побърза да добави той с донякъде интимен тон, който очевидно не му бе присъщ. – Просто не очаквах да видя тъкмо това име.

Име ли? За какво име говореше той? Само Дьолакроа и неговата адвокатка разбраха намека и това предизвика у тях по-скоро смущение, отколкото задоволство. Ако това беше името на Давид, както смятаха всички в залата, би трябвало да се наслаждават на постигнатия реванш. Вместо това те се намръщиха и, изглежда, гледаха заседанието да приключи колкото се може по-бързо.

Донякъде объркана погледнах въпросително към Маршадо, но той вдигна безпомощно рамене.

– Господин прокурор, връчвам ви този документ в качеството му на доказателствен материал и ви възлагам да започнете разследване относно използването на нелегални работници и сводничество при утежняващи обстоятелства срещу господин Луи Барле...

Сякаш вътре в мен нещо избухна и разкъса вътрешностите ми. Бях напълно парализирана и не можех нито да помръдна, нито дори да притворя очи или да извикам.

Произнасяйки името на моя любим, магистратът бе погубил последните ми надежди.

– ... миноритарен акционер и председател на дружеството East-X Prod.

5

16 юни 2010 година

Една жена се сепва и се събужда. Кошмарът изглежда толкова реален, че през следващите няколко секунди тя се колебае дали все още не спи. Ала докато мисли, че се е завърнала в разумния и успокоителен свят на живите, чудовището се измъква изпод леглото с раззината паст, за да я погълне цялата. Сетне тя отново се събужда...

Аз бях жената, която попада от един кошмар в друг. И това не ставаше непрекъснато, защото животът ми даваше почивки колкото да си поема дъх и да възвърна вярата си. ала всеки път, когато си мислех, че съм стъпила върху твърда почва, тя се изплъзваше под нозете ми.

След преживения шок, който за пореден път ме бе хвърлил в смут, Маршадо ме придружи до кафенето „Дьо пале“ срещу до Съдебната палата. Там редом с туристите имаше много двойки в процес на развод заедно с адвокатите им. Около масите с димящи чаши кафе атмосферата беше по-скоро тягостна. Ала тъкмо до нас двама току-що развели се бивши съпрузи направо се изяждаха с очи и беше ясно, че няма дълго време да останат разделени.

– Със сигурност това е поредният удар, подготвен от Давид – веднага се опита да ме утеши Франсоа.

– Зная... – съгласих се едва чуто аз, но не бях в състояние да добавя нищо повече.

На отсрещния тротоар се появи шумна тълпа. Сред гората от камери и насочени като остриета микрофони различих фигурите на Луи и на неговия адвокат, които бързаха да избегнат валящите от всички страни въпроси. От такова разстояние не можеше да се види изражението на лицата им. Ала начинът, по който Зерки махаше с ръце, за да пропъди досадниците, ясно показваше тежестта на понесения току-що удар. Случилото се в ХVІ зала би могло да означава медийната и социалната смърт на неговия клиент. Рядко толкова сериозни обвинения се стоварваха върху главата на обикновен гражданин като Луи. Подобно злощастно съчетание от обстоятелства най-често сполетяваше главатари от престъпния свят, нарушили закона бизнесмени или продажни политици.

Глутницата се отдалечи по посока на Часовниковата кула. Ударил бе часът на моето най-дълбоко отчаяние и ми се щеше времето да спре, за да престане да ми носи все нови и нови беди.

В кафенето влязоха двама натоварени с техника репортери и се разположиха на съседната маса. За щастие, не ме познаха и започнаха на висок глас да споделят впечатленията си:

– Ако питаш мен, след този удар с него е свършено.

– Кого имаш предвид?

– По-големия брат, Луи... – обясни по-отраканият от двамата.

Цялата се разтреперих от желание да се намеся, ала Маршадо ме хвана за ръката. Съчувственият му поглед ме призоваваше да си остана на мястото. Той уреди сметката и ме изведе навън, където сред тълпата туристи изпреварилата ни двойка разведени вече се целуваше страстно. Спрях се като закована на прага, когато дочух последните думи от разговора на двамата репортери:

– При това Дьолакроа остава следствен – каза песимистът. – Блъфът му не постигна ефекта, на който разчиташе.

– Хм... Аз пък си мисля, че е нормално Давид Барле толкова лесно да бъде оневинен – обади се вторият журналист. – Както обикновено едрите риби успяват да се измъкнат от мрежата.

Мислено го благослових.

– Имаш право – отвърна другият, – но обърни внимание също така, че всичко съвпада с онова, което Давид Барле през цялото време твърди: виновен е или Дьолакроа, или брат му, а той не знае нищо за незаконните инвестиции, правени от негово име.

Отново понечих да се нахвърля върху дебелия мъж с яке в защитен цвят и този път Маршадо решително ме изтласка навън.

– Няма да попречите на хората да мислят каквото си щат.

– Дори когато мислите им са толкова нелепи?

– Така е, Ел – печално отвърна той. – Дори тогава.

– След като колеги от занаята се оставят толкова лесно да бъдат заблудени, представям си какво ще бъде мнението на обикновените хора...

– Да вървят на майната си. Утре ще открият три бебешки трупа във фризера на някоя откачалка и вниманието ще се насочи другаде. Важно е да чуем обясненията на Луи за това дружество.

– Но... – възмутих се аз.

Той ме прекъсна с властен жест и продължи:

– И двамата смятаме, че по всяка вероятност той няма нищо общо с цялата тази история. Ала това трябва да се изясни между вас двамата.

За момент си представих Луи на жалката снимачна площадка на някой от филмите, финансиран от неговото дружество. Представях си, че като истински шеф и той е опитал стоката ако не за друго, то поне за да провери качеството ѝ. Между два епизода сигурно се е отдавал на ласките на някоя блондинка с набъбнали от ботокса устни, които поемат дългия му тънък пенис, а челото ѝ се долепя до корема на моя мъж. Жената ще да е била обиграна и накрая сигурно го е накарала да се изпразни чрез няколко постъпателни движения, сама вирнала прилежно задник към камерата.

Дали, подобно на някои продуценти на подобен род филми, и той е присъствал на глупавите кастинги, по време на които кандидатките проституират, водени от надеждата за слава?

– Ако искате Луи да организира защитата си при най-добри условия – продължи Маршадо, прекъсвайки играта на моето въображение, – трябва да го убедите, че сте изцяло на негова страна.

Недалеч от нас събралата се отново двойка разведени се отправи прегърната към метрото. Завидях им, че толкова бързо бяха излекували взаимно нанесените рани, завидях им дори за раздялата и за развода, който им бе позволил тази вечер отново да бъдат заедно.

– На негова страна съм... – жално казах аз.

– Ами тогава кажете му го.

Прибрах се криво-ляво на улица „Трезор“ и посветих остатъка от следобеда на съобщения до мобилния телефон на Луи, чието престорено безгрижие постепенно отстъпваше място на все по-сериозен тон. По това време всички новинарски емисии по радиото и телевизията вече бяха направили публично достояние факта, че в аферата Дьолакроа на преден план излиза братът и по-точно другият брат. Журналистите изпадаха в транс и дори цитираха мелодраматично Библията с вечното съперничество между Авел и Каин. За тях подобна новина беше добре дошла, тъй като криеше в себе си порядъчна доза мрачен трагизъм. Някои коментатори от своя страна подчертаваха икономическите аспекти на случая: отърсил окончателно тегнещите над него подозрения, Давид бе отстранил последните препятствия пред сливането на своята компания с корейската GKMP. Редом с онова, което вече притежаваше, сега признанието и съдбата съвсем незаслужено отново му разтваряха обятията си.

Към осем часа, когато започваха новините на два от най-гледаните телевизионни канала, телефонът ми най-после завибрира. Веднага спрях телевизора и го грабнах, ала името, изписано върху екрана, ме накара да се намръщя разочаровано.

– Анабел... Добър вечер, обажда се Жан-Марк Зерки.

– Добър вечер, господине.

– Намирам се в бирария „Трезор“, съвсем близо до вас. Очаквам ви.

Сам ли бе? Така и не ми позволи да го запитам и веднага затвори.

Облякох се набързо, като нахлух една от старите рокли на цветя, останала от безгрижното време, когато сама преправях дрехите си, и се втурнах надолу с риск да се плъзна по прясно излъсканите стъпала.

Гарвановата прическа на Зерки, която лъщеше като крилете на пернатото, веднага привлече вниманието ми.

– „Монако“ ли? – запита, без да ме поздрави, като посочи собствената си чаша.

Вероятно паметта за вкусовете и предпочитанията на клиентите беше част от работата му. Кимнах уморена в знак на съгласие и се строполих върху стола, тапициран с изкуствена слама. По това време огряната от залязващото слънце тераса беше пълна с посетители. Групички от приятели и колеги сред смехове споделяха планове за предстоящите отпуски или спомени за изживени приятни мигове.

Смутеното ни мълчание беше в контраст с тази шумна задушевна атмосфера, но, така или иначе, никой не ни обръщаше внимание.

– Преди няколко години акциите на групата „Барле“ започнаха застрашително да падат – започна наставнически Зерки. – по съветите на някои финансови експерти, сред които и вездесъщият Гобер, Давид се зае да диверсифицира дейностите на компанията.

– По какъв начин?

– Привидно все класически дейности от нейната област. Това позволяваше различните клонове да се снабдяват взаимно чрез филиалите и по този начин да избягват конкуренцията. Производствени и разпространителски фирми, агенции за набиране на актьори и пр. За три години Давид изгради най-малко дузина такива. Същевременно това му позволи да прехвърля сметки и по този начин да избягва до максимум данъчното облагане.

Дори не го запитах откъде знае всичко това. Предполагах, че част от тези сведения са му били предоставени от Луи. Ала Давид винаги бе държал по-големия си брат настрани от най-чувствителната информация. Ако проявях любопитство, Зерки непременно би ми отвърнал, че разполага със свои източници.

– И каква е връзката с East-X Prod? – все пак се заинтересувах аз, преди да потопя устни в розовата течност.

– Давид не можеше да поеме риска, като оглави едновременно всички тези филиали. Ето защо назначи там свои приближени и дори подставени лица, когато предметът на дейност беше деликатен.

– Но в такъв случай... – промълвих аз – защо Луи би приел ръководството на подобно предприятие?

– Няма съмнение, че когато е слагал подписа си върху договора, изобщо не е бил осведомен какви точно филми ще финансира East-X Prod. Нито при какви условия ще бъдат наемани актрисите...

– Искате да кажете, че е приел със завързани очи?

– Би могло да се каже – потвърди с пресилена усмивка той.

– Как е могъл да бъде толкова...? – възкликнах възмутено.

– Наивен? – довърши вместо мен Зерки. – Тъкмо тогава по настояване на Давид Луи е приел поста директор по комуникациите на групата. Отношенията им са били мирни. Луи е нямал никакво основание да подозира брат си за подобна подлост. След това за него ръководството на East-X Prod се е свеждало до подписването на някои, привидно невинни документи, десетина-дванайсет пъти годишно. Така че не се е усъмнил в нищо...

Алкохолното съдържание на коктейла „Монако“, смес от бира, лимонада и сироп от нар, беше не повече от един-два процента. Въпреки това внезапно главата ми се замая. Подвикванията на нашите съседи започнаха да кънтят в главата ми. Пъстър калейдоскоп от лятна светлина се завъртя пред очите ми и се проточи встрани, когато опитах да отвърна поглед.

Зерки ме хвана за лакътя и ме откъсна от този въртоп.

– Ел? Добре ли сте?

– Да... – посъвзех се аз. – Искате да кажете, че Давид съзнателно е накиснал брат си в толкова опасна комбина?

– Така изглежда. На жаргона на бизнесмените това се нарича гръмоотвод. Лапнишаран, комуто дават да държи чадъра, докато времето все още е хубаво.

– И върху когото пада мълнията по време на буря – довърших аз.

– Точно така.

Телефонът му започна да вибрира и той хвърли поглед към екрана, а после към мен. Предположих, че след случилото се този следобед цяла тълпа събратя, осведомители и лешояди се навърта около него.

– Все пак... Когато избухна аферата Дьолакроа, Луи не разбра ли, че е попаднал в капан?

– Не веднага. Първоначално Давид го успокояваше. Кълнеше му се, че нечисти личности са извратили East-X Prod без негово знание, разбира се.

– И Луи му е повярвал?

– Предполагам. Давид му е привел същите лъжливи доказателства, които бяха насочени срещу Дьолакроа в началото на разследването. Луи не е сметнал за необходимо да рови по-дълбоко.

Ала изкупителната жертва не се беше примирила и бе решила да се брани със зъби и нокти.

Що се отнася до Луи, той за пореден път беше избрал мълчанието пред срама и бе скрил от мен тревогите си.

– Нещата се усложниха, когато Дьолакроа реши да обжалва – продължи Зерки. – И след като пряко замеси Давид. Така че на него не му оставаше нищо друго, освен да натопи Луи, за да се измъкне.

– Ами неговата адвокатка... Уедраого. Тя как се е добрала до документа от Търговския съд?

– Тъкмо в това е проблемът – отвърна той с присвити очи. – Именно там се сблъскват интересите на двамата Барле.

– Какво имате предвид?

– Имам предвид, че с изключение на директора на дружеството, само още един човек има право да получи дубликат от документа.

– Кой?

– Пълномощникът, депонирал договорите в деловодството.

– И кой е той? – настоях крайно изнервена аз.

За да усили ефекта от онова, което предстоеше да каже, той си пое дъх, отпи от чашата и впери очи в мен.

– Ще ви кажа направо: Антоан Гобер.

Гобер, марионетката на групата „Барле“. За пореден път бе изпълнил волята на своя господар.

Това означаваше, че Дьолакроа съвсем съзнателно е приел да пожертва Луи. Така по-малкият брат, осиновеният син, заграбил наследството, печелеше по всички фронтове: изчиства репутацията си, осъществява амбициозните си проекти, смазва своя съперник... и разорява семейната двойка, която е унищожила в зародиш неговите намерения да създаде семейство.

Отпихме от чашите, преди някой от нас отново за заговори. Питах се как ли изглежда личният живот на Зерки. Дали чукаше веднъж седмично някоя безлична блондинка? Дали от време на време някоя посестрима му правеше свирка в тоалетните на Съдебната палата? Пристрастен ли беше към пикантния секс? Или беше някой от мъжете, които бих могла да срещна в „Ту муунс“?

– Луи разказа ли ви на какво ме подложи Давид преди няколко дни в хотел „Шарм“?

– Да... – потвърди той и забоде нос в пяната. – Спомена ми.

– Не смятате ли... Не знам, дали не бихме могли да се възползваме от това?

– Не. Доколкото не разполагаме с никакво доказателство за присъствието на Давид в онази стая, обвинението за съучастие в изнасилване няма да издържи. Ще бъде неговата дума срещу вашата. А при създалата се ситуация вашата дума няма да тежи много.

Нуждаех ли се от подобно доказателство? От допълнително унижение? Давид щеше да публикува снимките, които ми бе направил в толкова позорна поза, за да докаже, че всичко е ставало с мое съгласие.

Ето защо възложих надеждите си на професионализма на адвоката, който одобри примирението ми, като два пъти примигна с очи. Ала за пръв път ми се стори, че той започва да губи своята увереност. Обичайната му стръв беше изчезнала.

– Ел, аз... трябва да споделя нещо с вас.

Дясната му ръка нервно въртеше чашата и при всяко движение заплашваше да разлее съдържанието върху масата.

– Дълго разговаряхме с Луи и решихме, че най-разумно би било засега да поставите съвместния си живот в скоби.

– Как така „в скоби“? – промълвих през зъби аз.

– Ще останете във вашата гарсониера. Луи ще бъде на място, което е за предпочитане да остане в тайна. Ще отбягвате всякакви контакти, особено публични.

Замръзнах на стола, чиято тапицерия изскърца, когато понечих да скоча срещу моя събеседник.

– Ваша ли беше тази блестяща идея?

– Почакайте... – защити се той, неочаквано възвърнал своята самоувереност. – Вие разбрахте ли всъщност какво се случи преди малко в Съдебната палата? Та това е война! Открита и тотална война!

За двамата братя ли говореше, или за съдебния дуел с неговия някогашен ментор, адвоката Бофор? И после добави:

– Ще прибягнат до всякакви средства, за да очернят Луи.

– Според вас съпружеският живот може да бъде средство за очерняне? – възмутих се аз.

Добре знаех, че не постъпвам честно спрямо него. Прехвърлях му тежестта на решение, което сама бях взела, преди те да ми го наложат. Аз бях тази, която първа напуснах дома.

– Добре разбирате какво искам да кажа: Луи иска да ви спести предназначените за него удари. Повярвайте ми, такива ще има още много. Ако ви държим на разстояние, има вероятност да се съсредоточат единствено върху него. Ала ако вие продължите да бъдете редом с него, медиите ще ви разкъсат на парчета. Непременно ще стигнат и до това, че навремето сте била момиче на повикване.

Предпочетох да не го питам колко и какво Луи му е разказал за мен...

– ...Не приемайте думите ми като критика. Нямам намерение да ви чета морал. Но...

Какво още се канеше да ми каже с този вид на страдащ от запек хамстер?

– ...несъзнателно от вашата двойка се носи дъх на еротична разпуснатост, което при сегашното положение на нещата може да ви навреди.

Канех се да му възразя, но той вдигна наставнически пръст.

– Няма никакво значение дали вие сте автори на този проклет блог. Според общественото мнение това е така. Хората се увличат и се възмущават от онова, което самите те искат, но не смеят да направят. При вас двамата разликата във възрастта, годината, която сте прекарали затворени в хотелска стая... Всичко това не ви придава кой знае колко добродетелен облик. Така или иначе, до приключването на делото е за предпочитане да изглеждате като разделена двойка, отколкото като затънали в похот развратници.

Нямаше какво да му възразя. Отчайващо бе по-скоро това, че правотата на неговите доводи се превръщаше за мен в преграда тъкмо в момента, когато полагах усилия да избавя Луи от неговото минало.

– Значи, никакви публични появи – отвърнах накрая покорно аз. – Но това не пречи да се виждаме на четири очи, нали?

– Не пречи... Но нито у вас, нито у него. Бъдете готова още тази вечер да видите папараците под прозорците си.

Той посочи ъгъла, сякаш очакваше всеки момент откъм улица „Вией дю Тампл“ да се зададе тълпа фотографи и да се нахвърли върху нас. После добави:

– Дори предложих на Луи още по-радикално решение. Но той категорично се противопостави.

Какво по-радикално от това да живеем един без друг?

Погледнах го въпросително и за пореден път той впери в мен безчувствения си и безизразен поглед.

– Предвид миналата ви връзка с Давид, може да се предположи, че колкото повече излагате на показ вашата привързаност, толкова по-яростно ще ви напада той.

– И каква е вашата чудодейна рецепта, която би могла да го успокои? – запитах предизвикателно аз. – Да бъде премахнат единият от нас?

Зерки се усмихна кръвожадно, очевидно му хареса моят цинизъм и обзелата ме отново готовност за борба. Изразът на лицето му повече от всякога напомняше изпълнител на мръсни поръчки от някой филм за мафията.

– Не. Нещо много по-просто и не толкова окончателно – отвърна накрая той напълно сериозно. – Развод.

6

18 юни 2010 година

Човек може да плаче цял един ден, но не и два последователни дни. Струва ми се, че бях прочела навремето това в някакво научно списание. Явно такъв е физическият предел на нашето чувство за безизходица. Изплакваш си очите, след което от тебе остава купчина съсипана от печал плът. След сълзите идва ред на изнурението и постепенното завръщане към всекидневните грижи.

Така на седемнайсети превърнах в течност всичката си мъка, а на осемнайсети, затворена в моята гарсониера, по-самотна от всякога, забодох двайсет и четирите свещи на изпепеления си живот в изсушеното си тяло. Превърнах себе си в безплътна торта, лишена от вкус и от радост.

„Здравейте, Ел. Обажда се Франсоа... Маршадо. Зная, че не ви е до това, но въпреки всичко исках да ви поздравя за рождения ден. Ще ви звънна пак, когато открия нещо ново. До скоро“

После, час по-късно, друго обаждане:

„Здравей. Предполагам, че съм последният човек, чийто глас би искала да чуеш в този момент. Искам все пак да ти пожелая честит рожден ден... И да ти напомня, че тази история засяга само и единствено Луи и мен. Никога не съм искал да нараня точно теб. Възползвай се от годините, които ти предстоят. Те са най-прекрасните, но за нещастие човек си дава сметка за това, когато вече е твърде късно. Целувам те“

Давид...

Как се бе осмелил да ми изпрати подобно съобщение? Дали изпълняваше заръка на своя адвокат, за да ме разнежи с надеждата да попадна в някоя от клопките, предназначени за неговия брат?

Понечих веднага да изтрия съобщението, но се сдържах при мисълта, че Зерки би могъл да го използва като доказателство, колкото и нищожно да е то.

Следващото съобщение още повече ме смути, защото гласовата поща ми изпрати само сподавена въздишка, продължила петнайсетина секунди. После в слушалката се чу как някой си поема дълбоко дъх. Пълна анонимност. И въпреки това неизвестно каква подробност, може би острото изсъскване или ясният звук ми подсказаха, че отсреща е жена. Инстинктивно се досетих коя може да бъде. Кой от двамата братя ѝ бе посочил моята рождена дата? И що за извратено удоволствие бе да ми напомни по този начин за призрачното си съществуване, след като бе напуснала площад „Орлеан“ и дори може би Париж, само и само да избяга от мен? Дали не искаше просто да чуе гласа ми? Нима разчиташе на отговор от моя страна?

В паметта ми за момент отново се мярна нейната фигура от кадъра на филма Непознатата в Париж. Къде би могла да намери убежище, след като бе напуснала градината в „Нова Атина“ и своята златна клетка? В Сен Мало, с който бе свързана? Или в някой от онзи апартаменти на Лазурния бряг, които Клое бе включила в недвижимата собственост на семейство Барле?

От само себе си се разбираше, че се беше обадила от скрит номер, за да не мога на свой ред да я потърся.

Когато двайсетина минути по-късно телефонът ми отново иззвъня, реших да ѝ отвърна, но в слушалката се чу песен, която ме накара да онемея:

– Честит рожден ден, честит рожден ден, честит рожден ден, Анабел... честит рожден ден!

Минаха няколко секунди, след които отвърнах колкото се може по-саркастично:

– Хубаво е, че поне танцуваш добре.

– Защо го казваш?

– Защото в пеенето никаква те няма.

– Много мило... – въздъхна София, но без да се разсърди. – Е, все пак честит рожден ден, красавице.

– Наистина „все пак“.

Ала вместо да изслуша вайканията ми, тя започна както обикновено да бъбри с надеждата да ме разтуши в момент, когато повече от всякога се нуждаех от това. Накрая предложи:

– Е, защо да не направим една обиколка на заведенията?

– Хм... нямам желание – отвърнах нацупено аз.

Това бяха обичайните ни реплики, взети от комедията, в която Жан Дюжарден намръщено отблъсква предложението на едно съблазнително създание: „Преди да си тръгнеш, мръсен шпионино, няма ли да правим любов? – О, не мисля, по-скоро не. – И защо? – Нямам желание...Хм“. Тя долови препратката, защото я чух как хихика от другата страна на линията.

– Все пак няма да останеш затворена цяла вечер тъкмо на твоя рожден ден?

– Не, не се тревожи – отвърнах уклончиво аз. – Ще излизам. Трябва да посетя едно място.

Освен че беше мой рожден ден, на осемнайсети юни се беше случило и друго, далеч по-печално събитие.

По-малко от час, след като го бях поръчала, въпреки задръстванията на моста за Ньойи, таксито ме остави пред внушителния вход на новото гробище в Пюто. Сърцето ми се сви от мисълта, че при своето последно пътуване мама бе минала през този лабиринт от остъклени кули, покрай бетонни грамади, незастроени пространства и кръстовища на магистрали между Пюто и Нантер.

Отвъд кръглата арка в неопомпейски стил следваха обичайните редици гробове. Общинските власти бяха положили усилия да компенсират хилавия вид на наскоро засадените дръвчета с приятно обилие от зеленина.

Пред гроба на Мод този път не заварих възрастния философ, който ми бе изнесъл лекция при предишното ми посещение. Така или иначе, както казах, вече бях изплакала всичките си сълзи, затова не можах да отроня нито една солена капка върху сивата, прашна пръст и да я направя още по-неплодородна.

Изглежда, неговата теория имаше известно основание, защото пред тежката мраморна плоча бяха изникнали три стръка розови цветя, чието име не знаех. Кой би могъл да ги засади пред гроба на мама? Дали старецът не се бе постарал да ми докаже, че сълзите на живите не подхранват цветята покрай гробовете?

Кой друг освен него...?

Луи не ми бе споменал нищо подобно. Ала може би, също както по времето, когато тайно се срещаше с мама, сега бе решил да ми поднесе най-прекрасния подарък за рождения ден: да почете паметта на Мод и да сподели моята скръб.

Спомних си, че пазя в паметта на мобилния последното гласово съобщение, което мама ми беше изпратила. Не бях посмяла да го пусна, сякаш то бе радиоактивно и щеше да ме зарази с мъка, чийто период на полуразпад е не по-малко от хиляда години. Този път се реших и натиснах копчето за изтриване. Премахнах също така и адреса Мод Лоран, улица „Риго“ № 29, 92 000 Нантер.

После дълго стоях пред сивата плоча, без да мисля, без да плача и без да кажа нищо. Край мен преминаха няколко прегърбени фигури, ала никой не се отби. Чувствах огромна празнота, всичко ми се струваше като бяла неизписана страница, ширнала се докъдето стига погледът. Докъдето стига животът, пошегувах се вътрешно аз.

На връщане с таксито пред очите ми продължаваше да се разгръща тази хартиена белота и аз дирех всевъзможни начини да я запълня. Можех да го направя. Сигурна бях в това. Макар напоследък да бях зарязала писането, знаех, че единствено думите са в състояние да придадат смисъл на последните събития. Бях прочела някъде, че писането прави смилаема реалността.

Въпреки часовете, прекарани в редактиране на моите бележки, които препрочетох още веднъж върху телефона, докато колата летеше обратно към Париж, те ми се сториха като разбъркана мозайка. Не само цялостната картина не напомняше нищо, но и отделните части трудно се съчетаваха.

Тогава се сетих за двойката, която бях зърнала в „Дьо пале“. Представих си как бяха прекарали нощта след техния развод. Дали телата им веднага се бяха разпознали взаимно? Или може би се бе наложило отново да привикват едно с друго? Дали си бяха спомнили предишните любовни игри, или бяха измислили други, за да изпитат нови наслади?

Веднага щом стигнах на улица „Трезор“, се втурнах в моето жилище и седнах пред клавиатурата на компютъра. Нямах решение относно плодородието на почвата в гробищата, но вече знаех как да придам живот на мъртвите пространства от моето минало, за да посея върху тях цветята на сегашното. Подобно на всеки начинаещ автор, първо изписах заглавието най-отгоре на страницата:

Десет пъти дневно

Поначало бях решила да не предоставям на неумелите автори от фенфикшъните привилегията да описват нашата тъй особена страст. Ако имаше човек, който да е в състояние да го направи, това бях аз. Щях да натопя перото си в мастилото на нашите телесни течности, защото такова беше моето намерение и моят метод. Що се отнася до композицията, просто трябваше да следвам нишката на непристойните ни перипетии, от сребристото тефтерче, пъхнато в чантата ми от неизвестна ръка, до последните ни изпълнения във втора стая. След като сексът представляваше скелетът на моята връзка с Луи, просто трябваше да го разголя, а след това да го обличам в плът страница след страница.

Като че съдбата точно в този момент изпрати разносвач на цветя, който донесе разкошен букет само няколко минути след завръщането ми. Беше прекалено голям, за да мога да го обхвана с ръце, а пищните цветя с тънки дръжки бяха същите, които присъстваха на годежа ни в Малмезон. Нямаше картичка, нито дори инициали.

Понеже знаех началото, средата и вече фантазирах върху края, просто за удоволствие си позволих да взема някои подробности от най-пламенните ни преживявания през изминалата година и нещо. Без особена логика, защото те съставляваха най-нежната част от общите ни спомени, реших да съставя класация на най-прелестните моменти, прекарани в хотел „Шарм“. Не следвах хронологията на нашата история, но по-късно можех да въведа ред.

Подборът се оказа по-труден, отколкото си бях представяла. Както и намирането на най-точните думи. Нямаше значение. Трябваше да започна моя роман именно по този начин, с разтуптяно сърце при мисълта за нашата любов:

Топ 5 на нашите моменти на наслада в „Шарм“ (списъкът и редът не са окончателни)

1. Това е същинската репетиция за ласките: с времето те се смесват в един неразграничим спомен. Браво на двойката, която след няколко месеца или няколко години интимна близост би била в състояние да опише с точност тези игри подобно на вечния победител във вечната надпревара в дирене на усещания. На тази тема Дейвид Лодж е посветил великолепни страници в Терапия.

И все пак... Това бе една от нашите първи утрини в „Жозефин“. Малко преди това бях напуснала Давид в самия ден на нашата сватба. Любим се с Луи само от няколко дни. Не броя, естествено, предварително уговорените срещи в различни стаи на същия хотел под предлог, че той ме посвещава в тайните на секса, защото тогава трябваше само да се събличам, без кой знае какво желание и без споделяне. Сега вече чувствах, че съм желана.

Луи още спи, а белотата на утринното слънце размива очертанията на стаята, където доминират златото и пурпурът, както и извивките на нашите тела. Времето се изявява като фотограф и прибягва до преекспонирането, което прави всичко по-светло и по-красиво. Все още ги няма взаимно допълващите се татуировки на нашите пубиси. Челото ми се допира до меките и гладки косми в долната част на корема му, докато устата посяга към спящия му пенис. Устните ми леко докосват сбръчкания препуциум, а след това влажният ми език се промъква вътре и гали малкия отвор върху главичката. Луи изръмжава. Леко се размърдва. Аз съм като дебнещо зверче, готово да се нахвърли върху него. Когато хищно лапвам главичката, стенанието му става по-силно, защото вече разбира смисъла на ласките ми. Приливът на кръв ме омайва: трептенето на скротума, пулсирането на сините вени под кожата, спазмите на главичката, която постепенно набъбва и се изпълва с желание, капката, която избива и се стича по виолетовата плът. Веднага я поемам с език, после се спускам надолу, до основата на този плодник, който очаква да поема неговия сок. Всяко мое докосване по мембраната кара пениса да трепери неудържимо. Шепотът на Луи ме насърчава. Тогава го поемам целия, свивам устни около него, за да му придам усещането, че прониква в мен. Започвам постъпателно движение и смучещите звуци ме подканват да ускоря темпото. Членът му вече е напълно възбуден. Между полуотворените клепки на Луи улавям признателния му поглед. Той обожава подобни изненади, харесва му аз да поемам инициативата, като пробуждам желанието му, да го подчинявам на прищевките си. Именно затова фелацията заема видно място в моята класация. Заради признателния му поглед. Заради устата ми, която го подчинява. Заради желанието, което раздира в такъв момент вътрешностите ми и ги изпълва с влага. И преди всичко заради възможността аз да го водя по пътя на насладата. Готова съм да бъда негова вещ, защото и той е готов да направи същото заради мен.

При този спомен устата ми започна да изпитва глад за пениса на Луи. Лапнах пръстите си, а след това, покрити със слюнка, ги пъхнах във вече влажните си слипове и започнах да се галя отвътре ожесточено и без да следвам какъвто и да било ритъм. Щипех клитора и веднага след това вкарвах среден пръст в пламналата си вагина.

Това не ми бе достатъчно и все още се чувствах неудовлетворена. Тогава си спомних за вибриращите слипове, които София ми бе подарила. Макар първият опит да се бе оказал не дотам убедителен, все пак си ги сложих и натиснах малкото копче отпред.

2. никой не смее да си признае, че всъщност половият акт твърде много напомня спортно състезание. Има дни, когато ти върви, когато сякаш всичко е на твоя страна, за разлика от дните, когато по необясними причини усилията ти увисват във въздуха. Можеш всеки ден да тренираш упорито, да постигаш удивителни резултати и в най-важния момент да се провалиш. Ала при секса има и допълнително затруднение: в леглото има двама състезатели, така че за постигането на добри резултати и двамата трябва да са в добра форма. Но ето че настъпва денят, когато най-после те се стиковат великолепно дори при най-скромните изпълнения, напомнящи задължителната програма във фигурното пързаляне.

Не мога да определя точната дата. И въпреки това чудесно си спомням всичко, все едно че се е случило само преди няколко часа. Струва ми се, че бе късен следобед. Слънчевият зимен ден изпращаше откъм прозореца живителния си студ. Без смущение и без да дочака пробуждането ми, Луи бе започнал да мастурбира редом с мен. Движенията му бяха свободни, бавни, старателни. Румената главичка светеше в шепата му като вълшебна лампа, която някой трябва да потърка, за да се случи чудото. Той се е заел с тази задача и вече чувам шумното му дишане, прекъсвано от въздишки. Красив е. Очите му са вперени в моите предизвикателно, приканващо. Тогава аз плъзвам ръка в себе си. От време на време изваждаме пръсти и ги подаваме на другия, а той лакомо ги облизва и вдъхва миризмата им. После продължаваме нежното си егоистично занимание с допрени хълбоци, като смесваме погледи и стенания. Телата ни се извиват съгласувано, разлюлени от вълната на насладата, а с наближаването на оргазма очите ни се замъгляват и в стаята сякаш притъмнява. Не след дълго две мълнии ще ни поразят. Въпреки очакванията и неговата преднина това се случва първо с мен. Спазмите ми допълнително го възбуждат, но той за момент спира движението си. Любопитната му ръка опипва задника ми, за да долови по-ясно контракциите на бедрата и ануса. Улавям ръката му и я целувам признателно, сякаш тя ми е дарила всичко това. На свой ред започвам да го наблюдавам. Скоро Луи стиска челюсти, отмята глава, задъхва се и с хълцане облива корема си с белезникава струя. Веднага се заемам да я събера с език.

За щастие, слиповете на София имат позиция „NO SMS“. Вибрацията е незабавна и продължителна.

Вече до такава степен съм възбудена, че приемам и най-малкото докосване до вулвата ми като нежна ласка. Постепенно вибрацията кара устните да се разтворят, да се покрият с влага, а клиторът излиза от скривалището си.

3. Срещата след раздяла съдържа неповторима пикантност. Подозрението и ревността също стимулират усещанията, макар и по не толкова приятен начин. През годината, прекарана в сладостно уединение, двамата почти не се бяхме разделяли. Все пак на няколко пъти Луи бе излизал. Понякога обясняваше причините за отсъствието си – преговорите около уволнението му или подготовката на изложбата Перманентен секс, – но обикновено не го правеше и така ме измъчваше. При всяко завръщане се нахвърлях върху него с надеждата това да го извади от релси. И веднъж наистина се случи...

Едва-що пристъпил прага на „Жозефин“, аз се хвърлям на врата му и започвам да диря устните и пениса му. Вече съм гола, с набъбнали гърди, чиито връхчета стърчат укорително. Припряно свалям от него дрехите и те се разлетяват на всички страни. Нямам нито желание, нито нужда от предварителни ласки. От часове сама поддържам възбудата си. На два или пъти съм стигнала до оргазъм. Впримчвам го с помощта на ръцете и го повличам към леглото. Той няма време да реагира и само покорно се усмихва, когато го яхвам. Възпирам вълнообразните движения, които той е свикнал да прави в тази поза. През онзи ден откривам властта на моята вагина върху неговия пенис. Наведена напред, го стисвам в себе си и прегънала бедра като жаба, се движа нагоре-надолу около трепкащата ос. Той е петролното находище, а аз съм кладенецът. Никога преди не е стигал толкова дълбоко вътре в мен. При всяко проникване върхът на сондата е на път да избухне от дӝсега с нежните, пропити от желание грапавини, които среща по пътя си. Тогава забавям ритъма, за да запазя както скъпия уред, така и плодородната почва. За момент спирам безмълвно в основата на сондата, чувствам как и двамата сме пропити с телесна течност, после продължавам и накрая жадно попивам всяка капка, избликнала от него. Викът му е пронизителен, погледът му блуждаещ, а ръката му, сграбчила талията ми, е остра като кука. От силата на оргазма от очите му са бликнали сълзи. Успяла съм да изтръгна от него най-доброто. Постигнала съм нещо, до което дори не се е доближила никоя друга преди мен.

Оргазмът, предизвикан от вибриращите слипове, беше кратък. Съвсем обикновен и без особена отчетливост, но аз се постарах да му се насладя в рамките на възможното. Не успях да напипам копчето, за да спра трептенето, затова свалих слиповете и ги захвърлих на пода.

Всички подобни играчки на света не могат да заменят една минути истински секс с Луи. Дори и когато не сме във форма.

4. Четвъртото място в тази класация заема утрото след нашата сватба във втора стая, само преди няколко дни. Важни са не само усещанията, но и неговата символичност. Понякога причините за оргазма са поне толкова значими, колкото самият оргазъм. През онзи ден го изпитах вече като омъжена жена, която се отдава не само телом, и затова силата му надмина много други изпълнения. Истината е, че най-добре мога да забравя коя съм, когато съм в прегръдките на любимия човек.

Тъкмо се канех да опиша последния от нашите приятни мигове, когото ме прекъсна съобщение, изпратено от Луи.

Беше снимка, очевидно направена от телефон, на която от необичаен ъгъл се виждаха задните свивки на коленете му. Върху зачервената кожа, сред следите от бял крем, който се използва след татуиране, се виждаха две букви: К отляво и О отдясно (К.О. – Knockout, нокаут). Нокаутиран, но прав. Такъв беше Луи през онези мрачни дни, които ни бяха лишили от възможността да се обичаме.

7

19 юни 2010 година

–Не ти предоставям избор, мила моя. Ако не си разбрала, това не е покана, а повиквателна...

Дори когато се държи отвратително, София успява да ме разсмее. Просто има дарба за това. без значение, че ме бе изненадала, докато се утешавам сама с подпухнали от плач очи. Предварително знаех, че ще изпълня волята ѝ.

Луи беше нокаут, а аз бях тази, което не можех да се надигна от леглото. От предишната вечер не бях напускала влажните чаршафи, приели формите на голото ми тяло. Челото ми пламтеше.

– Окей, окей... И къде е сборният пункт, господин сержант?

– Ти май не ме чуваш! В „Хотел“ на улица „Бозар“, в Шести район.

– В хотел ли...?

– Да, знам: има един хотел, който при това се нарича „Хотел“.

Въпросното място, според развълнуваните ѝ обяснения, било известно с това, че там прекарал последните си дни писателят денди Оскар Уайлд. Заведението дори се гордеело с това, че е възстановило автентичния вид на апартамента, където той пребивавал. Тази забележителност сега привличала множество богати туристи от цял свят. Затова нощувката в „Хотел“ сега струвала шестстотин и осемдесет евро.

– И непременно ли трябва да дойда днес? Още сега?

– Напомням ти, че той е този, който уговаря нашите срещи. Не мога да му кажа: изчакайте, сега не може, защото моята приятелка, която трябва да ви проследи, сега е заета.

Значи, такъв беше нейният план. Да проследя непознатия. Да видя как изглежда, къде отива, да запомня всичко, което би могло да разкрие самоличността му, но преди всичко в никакъв случай да не се намесвам или да го заговарям. Ако бях в по-добро настроение, със сигурност щях да харесам ролята на шпионка. Ала София все пак се надяваше това да ме поразсее. Последвалите събития показаха, че едновременно е права и греши.

– Съгласна съм... В колко часа?

– Аз трябва да се явя в три следобед. Ти ела към четири, четири и петнайсет.

От доста време се срещаше с тази сянка и сигурно можеше да прецени колко време ще продължат лудориите им.

– Добре. И като отида там, какво трябва да направя? Да извикам „Полиция!“ и да разбия вратата ли?

– Престани с глупостите. Стаята е на името на някакъв стар режисьор на черно-бели филми... Нещо като Рьоноар, Хичкок или Фриц Ланг. Портиерът е в течение. Значи питаш за стаята на кой да е режисьор, починал преди трийсет години, и той ще ти посочи номера и етажа.

– А след това?

След това трябваше да остана в засада. Постъпих точно според указанията ѝ в уречения час.

Освен странното название и славното литературно минало, друга особеност на хотела беше вътрешната архитектура. Всички стаи бяха разположени в кръг около гигантски кладенец по средата, от който идваше светлината. Околната галерия с високи арки минаваше по етажите и даваше достъп до стаите. Предимството на подобно устройство бе, че имах възможност незабелязано да наблюдавам от горния етаж.

Не толкова дискретни се оказаха виковете и стенанията, които достигнаха до ушите ми от двайсет и втора стая. София... Опитвах се да пропъдя от въображението си смущаващите картини, които ме спохождаха: лицето на непознатия между бедрата на моята приятелка; съвършено оформеният ѝ чрез танци задник, поднесен към безименния пенис; докато партньорът ѝ прониква в нея, тя вдига високо крака и изпълнява номера, достойни за балерина. Скимтенето им зад вратата ставаше все по-силно и за да не го чувам, се опитах да се завърна към собствените си спомени за преживяното в тъмнината с Луи в малкия хотел недалеч от „Порт Доре“. Паметта обаче ми поднасяше откъслечни образи. Отначало бяхме започнали да мастурбираме, съгласувано редом, но без да докосваме и без да виждаме другия.

Залитнах и се опрях на парапета, борейки се с неистовото желание да започна да се галя тук, на това място. Коридорът беше пуст. Като изключа София и нейния любовник, не чувах никакъв шум. Лесно би било да бръкна под полата си и да си даря едно кратко удоволствие със стегнати бедра и отметната глава, в очакване на първия спазъм. Толкова се бях разпалила от тази мисъл, че не чух кога двамата са замлъкнали. Тракането на вратата ме върна към действителността. Бях забравила, че трябва да наблюдавам! В коридора на втория етаж нямаше жива душа. Мъжът ми се беше изплъзнал...

– Мамка му, мамка му... – ругаех сама себе си аз.

Вместо да взема асансьора, хукнах към служебното стълбище, по което се спуснах, прескачайки през едно или две стъпала. Шумът обаче беше прекалено силен, за да се дължи само на тракането на токчетата ми. Оказа се, че вън вилнее буря и тя ме посрещна със същински порой, който се лееше от небето.

Къде ли бе изчезнал той?

През завесата на дъжда, замъгляваща гледката към улицата, зърнах самотна фигура, може би на въпросния мъж, доколкото можех да съдя по стойката и решителната крачка. Той бързаше сред потопа към улица „Бонапарт“ и училището по изкуства. Втурнах се по петите му и покрила главата си с ръце, поех, залитайки по мокрия паваж.

Когато непознатият зави надясно по улица „Бонапарт“, дъждът още повече се засили, сякаш Сена бе излязла от коритото си и лееше талазите си върху нас. Така и не извадих телефона, който вибрираше в джоба ми. Знаех, че София вече е готова с въпросите.

На ъгъла на кея „Малаке“ мъжът намери убежище в кафенето „Боз-ар“. Малко след това, мокра като кокошка, влязох и аз. Прекосих салона и стигнах до пейката, тапицирана с червена изкуствена кожа, където се бе настанил, и седнах на стола срещу него. Той никак не се учуди, че ме вижда. Нито пък бе смутен от това, че му натрапвам присъствието си. Махна към сервитьора с властен жест, все едно че всичко това бе съвсем в реда на нещата.

– Надявам се все пак, че ти не...? – започна Маршадо, без да довърши въпроса, и ме изгледа изплашено.

– Не, не бях аз.

Не аз бях онази, с която от толкова време се въргаляше в леглото, без да знае нищо за нея. Онази, която лудееше по пениса му, ухаещ на ягода. Онази, която от известно време бе решила на всяка цена да го разобличи.

Забелязах на пейката до него кремавата му панамена шапка, заприличала на парцал. Прословутата шапка, която София ми бе описала като единствен отличителен белег на тайнствения ѝ любовник. Би трябвало отдавна да се досетя...

– Но вие я познавате, нали?

В противен случай защо щях да го преследвам? Виждах, че тази игра не само го притеснява, но го и възбужда. По всичко личеше, че изобщо не е очаквал тъкмо този ден да бъде разкрит. А все пак би трябвало да знае, че това рано или късно ще се случи и ще му донесе не само разочарование, но и малко допълнителна емоция.

– Да, би могло да се каже – отвърнах със съучастническа усмивка.

– И коя е тя?

– И вие я познавате. Доколкото ми е известно, дори сте танцували с нея див рок вечерта на моята сватба.

Той разтвори широко очи от изненада и възхищение. Вече беше споделил с мен колко харесва София. Но едва сега разбра, че именно тя е неговата безименна любовница...

Може би дълбоко в себе си беше и донякъде разочарован. Вероятно се бе надявал партньорката му да е по-екзотична личност от моята най-добра приятелка.

Този път изпълнителката на главната роля не издържа. София не се задоволи само с есемеси. Мобилният ми телефон започна упорито да звъни, подобно на дете, което настоятелно те дърпа за ръкава и хленчи: „кажи ми, кажи кой е този?“.

Маршадо кимна леко и тихо ме помоли:

– Не ѝ казвайте.

– Шегувате ли се? Как бих могла да прикрия подобно нещо?

– Поне не веднага. В процес на развод съм... Не искам да смесвам нещата. Просто не мога.

Не беше споменавал за семейството си от времето, когато бе видял жена си Сесил в прегръдките на Давид. Ето че сега даваше воля на болката си.

Все пак не успя да ме разчувства. Смятах, че се проявява като лицемер: напуска жена си поради нейната изневяра, а самият той от години я мами с друга, по-млада и красива.

Изглежда, той долови безмълвния ми укор, защото побърза да добави:

– Искам да ви помоля за още една услуга.

– Слушам ви.

– Картотеката на „Нощни красавици“ не е достъпна в Интернет.

Прав беше. Още преди повече от година Ребека я беше изтрила по настояване на Давид.

– Е, и? Какво искате да научите?

– Бих искал да знам дали името на една личност присъства в нея. Нали сте близки с Ребека Сибони? Ще бъдете ли така добра да я попитате?

Как бе стигнал до подобно предположение? Доколкото го познавах, бях сигурна, че не се е задоволил с изобличителната снимка на жена си. Без съмнение бе продължил проучването и по-нататък. Какво е искал да открие? В чия рана е искал да постави пръст?

Въпреки малките предателства на Маршадо по отношение на мен продължавах да му бъда длъжница. От момента, когато бях решила да хвърля светлина върху миналото на фамилията Барле, той през цялото време бе на моя страна.

– Сесил? – подхвърлих аз. – За нея ли става въпрос?

– Да – отвърна той без повече коментари.

– Можете ли да ми изпратите нейна снимка?

Различна от онази, на която жена му е в прегръдките на неговия приятел. Той нервно потърси в паметта на мобилния си телефон и след по-малко от минута получих скоро направена и доста приятна снимка на червенокосата жена на средна възраст, чието изваяно тяло бях видяла да се извива, прилепено до Давид.

Регистрирана ли е тази жена в картотеката на „Нощни красавици“?

Ако да, кога и под какво име?

Благодаря предварително. Е.

Утвърдителният отговор на Ребека пристигна почти веднага.

– Наистина е работила за Ребека – съобщих аз на Франсоа с колкото се може по-неутрален тон. – От началото на 2004 година до закриването на агенцията.

Това означаваше, че в продължение на четири години е проституирала, прогонвала е скуката в прегръдките на по-богати от нейния съпруг мъже, но принадлежащи към същите кръгове като него. През всичките тези години в очите на своите приятели и познати той е бил рогоносец, без да подозира това.

Не му споменах под какво име жена му се е отдавала на разврат: Северин, героинята на Катрин Деньов във филма на Луис Бунюел. Северин, ледената красавица, която от безделие продава съвършеното си тяло, на което съпругът ѝ не обръща достатъчно внимание.

Бях заинтригувана от една подробност: как Маршадо, който постоянно прибягваше до услугите на „Нощните красавици“, не бе попаднал на фиша с името на жена си? Без съмнение Ребека бе достатъчно съобразителна, за да го извади от картотеката преди неговото посещение.

Той прие новината, без да каже нищо, само посочи мобилния ми телефон, който не спираше да вибрира. София вече губеше търпение и очаквах всеки момент да се появи, измъчена от тревога и любопитство, след като бе пребродила целия квартал, за да ме открие.

– Отговорете ѝ нещо. Няма значение какво...

Никак не ми се щеше да лъжа приятелката си и затова след моментно колебание избрах възможно най-кратката формула...

Изгубих го поради бурята. Съжалявам, но не видях лицето му.

Имам спешна работа около процеса.

Ще ти се обадя. Целувки.

...после отправих към Маршадо пресилена усмивка.

– Това е. Надявам се да се успокои поне за известно време.

Той кимна мрачно, после сякаш започна да дири най-подходящите думи, за да ми каже нещо:

– Ел... Натириха ме.

– Какво? От Економист?

За начинаеща журналистка като мен името на Франсоа Маршадо беше емблематично в света на медиите.

– Не могат да уволнят човек като вас!

– Разбира се, че могат. Дори не се наложи да свикват управителния съвет. Два-три телефонни разговора, и готово.

– Специалист с вашия опит ще си намери работа за по-малко от седмица – насърчих го разпалено аз. – Сигурна съм, че вече са ви потърсили.

Той въздъхна дълбоко и ме погледна с мрачно спокойствие.

– Струва ми се, че не си давате сметка за вредата, която може да причини вашият бивш приятел... Свършен съм. За мен всички врати са затворени. Докато той не вдигне забраната, никоя редакция няма да поеме риска с моето назначение.

Възмездието бе незабавно и жестоко. След обаждането на Клое преди няколко дни не бях научила нищо относно евентуално съдебно преследване по повод публикуването на моята хроника. Сега разбирах защо: Маршадо бе платил сметката вместо мен. Очевидно Давид бе разбрал кой стои зад всичко това. Досетил се бе, че отмъщението идва не толкова от изнасилената, колкото от приятеля, комуто той бе поставил рога.

– Това означава, че на четирийсет и пет години в професионално отношение съм мъртвец.

Сервитьорът поднесе две димящи кафета с мляко и известно време гледах като хипнотизирана белите извивки по повърхността на чашите. Бях слисана от чутото и трогната от стоицизма, с който той приемаше съдбата си.

– Има и добра новина – обади се той, след като отпи от горещата течност и леко се намръщи. – Ще разполагам изцяло с времето си, за да се разровя в неговото минало. И повярвайте ми, когато аз търся нещо, винаги го намирам.

Вече ми бе доказал своята упоритост на булдог, нюха си на гонче, настървението, с което се стреми към истината, дори когато, за да я открие, се налагаше да рови в нечистотиите, защото никога нейното ухание не е толкова приятно, колкото ако идва от смрадлива купчина смет.

Очевидно Давид изобщо не бе очаквал такова жестоко нападение от страна на Франсоа Маршадо, верния, предания докрай приятел. От този момент нататък по петите му бе пуснат питбул, който нищо не бе в състояние да спре.

– Вече изровихте немалко тайни – опитах се да го разведря аз.

Бях напълно искрена. Благодарение на него бях осъществила огромен напредък в разследването на фамилията Барле. Ако не беше той, никога нямаше да се добера до документите за приемане на Емили Льобурде в Сен Броладр. А това беше важна брънка за установяване на родството ѝ с Давид.

– Хм... Сигурен съм все пак, че може да се направи много повече. Събирането на изобличаващи материали не е достатъчно. Те трябва да влязат в употреба.

– Какво искате да кажете?

– С откритото в Бретан лесно можем да удостоверим, че Давид е извършил две сериозни нарушения на Гражданския кодекс.

– Кръвосмешение? – предположих аз.

– Правилно. И нещо повече: след като можем да докажем, че Орор, или по-точно Емили, всъщност е жива, техният брак все още е валиден. Пред закона те продължават да бъдат съпруг и съпруга. Така че, ако изпълни намерението си да се ожени за Алис... Ще бъде двуженец!

Изтръпнах от ужас. Значи, преди една година съм била на път да сключа брак с мъж, който вече е женен за родната си сестра. Това вече ми бе известно, но никога преди не го бях осъзнавала с такава яснота.

Дадох си сметка от какъв зловещ маскарад бях успяла да се изплъзна.

– Франсоа... – започнах аз, като се наведох към него с нежна умиротворителна усмивка. – Разбирам вашите основания... Но не мисля, че е настъпил моментът за раздухване на тази афера.

– Само че благодарение на нея ние го държим в ръцете си! – възкликна той.

– Не – поправих го аз, – само ще предизвикаме нова поредица съдебни дела между Давид и Луи. Засега трябва да се съсредоточим върху причините, които са довели отношенията между тях до сегашното състояние. И да защитим колкото се може по-добре моя съпруг, а не да нанасяме ядрен удар върху главата на противника. Искам да кажа, че Луи има адвокат, при това много добър адвокат. И аз не искам да предприемам нищо, което би заплашило неговата система за защита.

Маршадо леко се намръщи, изпи на един дъх кафето си и поне привидно възприе не толкова агресивен тон.

– Съгласен съм... Нека следваме официалната партийна линия – промълви иронично той. – В такъв случай по каква следа трябва да тръгнем сега?

Ако исках и занапред да се възползвам от ценната му подкрепа, в никакъв случай не биваше да осуетявам надеждата му за отмъщение, а напротив, да насърча жаждата му за сензационни разкрития.

– Ако сте съгласен, разбира се, мисля, че трябва да продължим да дълбаем към майката и бащата Льобурде. В крайна сметка ние не знаем какво се е случило с тях и защо децата им са се оказали в сиропиталището в Горен Бретан... Не са ни известни и обстоятелствата около тяхното осиновяване.

– Окей – кимна той, присвил очи с виолетови кръгове около тях.

Вероятно през последните седмици почти не беше спал. Спомена ми за раздяла с жена си. Дали все още обитаваше разкошната къща в парка на Малмезон, скъпия квартал недалеч от замъка? Или вече беше напуснал семейния дом?

Сякаш прочел мислите ми, той надраска нещо в тефтерчето си и сметна за уместно да обясни:

– Моментът не е твърде подходящ за разследвания. Вече не разполагам с кабинет, живея в хотел... Малко удобно жилище в квартала Шатенре, недалеч от тенис кортовете, където играя с Давид.

После се наведе над празната чаша и веднага се поправи:

– Впрочем където играех с него.

– Нали все още имате връзки в Министерството на социалните грижи? – предложих му аз по-конкретна насока.

– Така е. Гийом е стар приятел. Освен това ми дължи няколко услуги. Ала след случилото се с мен едва ли ще отговаря толкова охотно на въпросите ми.

– Сигурно е така... но в края на краищата вие сте известен журналист!

Думите му го накараха да се усмихне горчиво и бях поразена от контраста с усмивките на Давид, в които личеше тържеството на уверен в себе си човек.

Понечих да стана, но той трескаво ме хвана за ръкава.

– Ел... Мислите ли... Мислите ли, че трябва да се срещна със София? Искам да кажа, с открито лице?

– Разбрах. Мисля, че можете. Обадете ѝ се.

Това че моята любов страда, не означаваше, че трябва да пожертвам и чуждата любов.

– Само не се бавете – добавих аз, преди да изляза. – Имайте предвид, че е по-уязвима, отколкото изглежда.

8

20 юни 2010 година

–Тебе наистина не те бива за нищо! Как можа да го изпуснеш?

Можете да помагате на приятелите си. Можете да им желаете най-доброто. Да помагате на любовните им истории, дори най-абсурдните и обречените. Но не очаквайте от тях никаква признателност.

– Как така ти се изплъзна човек, който върви само на десет крачки пред тебе по тясна като коридор улица?

Нямаше какво да кажа в моя защита. Трябваше Маршадо час по-скоро да се свърже със София и да ѝ признае скритата страна на своята личност.

Стори го два часа по-късно и моята приятелка престана да ме тормози. Сега тя беше изправена пред избор дали да съобщи на клетия Фред, че за пореден път го е изместил по-възрастен и по-богат от него мъж.

В замяна на това изобщо не очаквах, че Франсоа ще се обади толкова скоро на мен. Смятах, че ще е зает с новата си Дулсинея, а Бог знае колко обсебваща можеше да бъде София.

– Научих още нещичко за семейство Льобурде – започна без поздрав той.

– Вече?

– Бях попадал и преди на тази фамилия. Значи, съм вземал навремето интервю от такъв човек или пък става дума за колега.

– Да не би Льобурде да е бил журналист? – задавих се от изненада аз.

– Нещо повече. Директор на вестник. Открих следите му в стар справочник за пресата, който пазех у дома. След това се обадих на неколцина събратя по перо, повечето вече в пенсия, които потвърдиха информацията.

– Директор? На какво издание?

– Роже Льобурде – започна да чете той от другата страна на линията, – постъпил през 1955 година в Емрод, местен вестник за района на Сен Мало, като водещ на рубрика, по-късно става главен редактор, а от март 1963 до февруари 1972 година заема длъжността директор.

– И какво? – настоях със свито от очакване сърце. – Какво е станало с него?

– Засега нямам никаква представа.

Неволно въздъхнах. Ала разочарованието ми тутакси беше разсеяно, защото долових в гласа му възбудата, обичайна за попадналите на тлъст кокал разследващи журналисти.

– Има обаче още нещо. И то ще ви хареса.

Последната дума съдържаше намек, който не вещаеше нищо добро.

– Какво по-точно?

– След освобождението вестник Емрод е издаван от малко фамилно дружество, семейство Базен. Богати корабовладелци, привързани към родния край, които обаче почти нямали представа как се издава всекидневник.

– И в какъв смисъл това представлява интерес за нас?

– Около година и половина преди Роже Льобурде да изчезне от хоризонта, вестникът е купен. Доколкото разбрах и сериозно преустроен. Половината от служителите са уволнени. Местният дребен печатар е изместен от голяма международна компания... И така нататък. Оставям ви сама да отгатнете кой е на дъното на подобно опустошение.

– Барле! – възкликнах аз.

– Точно така. Андре Барле. По онова време двамата братя все още са си играели с малки автомобилчета.

Опитах се да си представя Луи в бяло поло, къси панталонки, тъмен кичур над челото и съсредоточения вече поглед, който познавах, наведен над моделчета на различни марки коли, подредени върху килима в „Рош брюн“.

– Но Льобурде е запазил поста си, нали?

– Така изглежда. Само че известно е как стават тези неща: директорът си въобразява, че жертва част от персонала, за да съхрани останалите. После започват да искат от него все повече съкращения и накрая той си дава сметка, че е бил измамен. Остава му само да хлопне вратата с горчивия вкус на предателство в устата.

Дали все още имаше предвид Льобурде, или споделяше с мен своя стара болка?

– Сигурен ли сте, че тези Льобурде са именно родителите на Давид и Емили? Може тази фамилия да е доста разпространена в областта...

– Пред очите ми е обща снимка на персонала от Емрод, направена през 1968 година...

Годината, през която е роден Луи, помислих си аз. Всяка подробност от този случай, подобно вълните на прибой, неизменно ме връщаше към моя мъж.

– ...и не може да има грешка: лицето на човека е същото като на снимката с коледната елха.

Опитах се да пропъдя мрачните мисли, които ме спохождаха след срещата със Зерки, като и аз се заема с разследването. Реших да разпитам един от старите участници в драмата, който до този момент беше останал встрани от вниманието ми. При това не случайно: като верен служител на дружество „Шарм“ със собственици Давид и Луи, господин Жак всеки път бе успявал да се изплъзне от въпросите ми. Понякога любезно, друг път не дотам сдържано, както след намерението ми да повикам полиция в хотела. Вече знаех, че със заплахи няма да се сдобия с нищо. Трябваше да прибягна до други средства, за да постигна целта си.

– Ел! Каква приятна изненада!

Вероятно плешивият гигант си мислеше точно обратното, защото щом ме видя да минавам през остъклената врата на „Шарм“, лазурносините му очи без вежди се ококориха от уплаха.

– Господин Жак... Радвам се да ви видя. Именно вас търся. Имам малка молба.

– Към мен ли? Знаете, че винаги съм на ваше разположение – поклони се раболепно той.

– Впрочем... Не точно към вас. Към госпожица Льобурде... управителката.

Бях решила да прибягна до този не дотам хитър блъф с надеждата, че ще накарам стария портиер да реагира.

– Аз... – смотолеви той, без все пак да посмее да ме опровергае. – Тя не е управителка, а счетоводителка. За какво ви трябва?

Ето че вече беше не толкова приветлив.

– Бих искала да я запитам дали мога да получавам пощата си тук, както по времето, когато двамата с Луи живеехме в хотела.

– Разбирам... Но сама знаете, че хотелът не е пощенски клон.

Вярно, че не беше пощенски клон. Беше по-скоро клон на агенция за компаньонки, свърталище за садомазохисти или просто бардак... Реших да не му припомням, че едва не бях изнасилена тук в една от тайните стаи.

– След като Емили Льобурде се радва на подобна привилегия...

Посочих обвинително етажерката зад гърба му.

– Госпожица Льобурде е част от персонала – отвърна сухо той. – Има разлика.

– Не виждам къде е разликата... Съпругът ми е акционер в дружеството, чиято собственост е хотелът.

За пореден път той не можа да отговори. Това фактическо положение очевидно изравняваше съотношението на силите между нас. Бях жена на един от неговите шефове и в правото си да искам подобна услуга.

– При всички случаи не там е проблемът. Не разполагаме с достатъчно отделения за клиентите...

Това, разбира се, не беше вярно, защото виждах, че три четвърти от стаите не бяха заети.

Господин Жак хвърли поглед зад гърба си, видя празните отделения на етажерката и реши да изпревари моята забележка:

– Нормално... Вече разпратиха пощата на клиентите – оправда се не дотам уверено той.

– Ами онази кутия? – запитах аз, като посочих единственото отделение, което беше препълнено с писма. Защо не са занесли тази поща? На кого е тя?

Прочетох в очите му, че се изкушава да ме излъже, но беше разбрал, че е притиснат до стената и не посмя отново да ми възрази.

– Това са нейните писма – призна той и сведе глава. – На госпожица Льобурде.

По купчината писма разбрах, че след нейното бягство Арман бе престанал да играе ролята на пощальон. Но това означаваше също така, че тя не е намерила убежище в „Шарм“. Мислено задрасках от списъка тази хипотеза.

– Може ли да видя?

– Не смятам, че това ви засяга.

– След като тази жена е моя снаха... – заявих аз, като смело издържах сърдития му поглед. – Мисля, че ме засяга.

Използвах смътното понятие „снаха“, за да не уточнявам, но да подскажа, че тя е едновременно жена на моя девер и доведена сестра на моя съпруг...

Господин Жак безмълвно прие поражението си, грабна купчината пликове и ми ги подаде.

Съдържанието на повечето писма не представляваше никакъв интерес. Ала върху адреса на последния плик имаше странно уточнение.

Госпожица Льобурде

Хотел „Шарм“, трета стая

ул. „Жан-Батист Пигал“ № 55

75009 Париж

Погледнах от обратната страна дали има адрес на подателя, но там нямаше нищо.

– Има ли тук стая номер три?

– Моля?

Господин Жак ме погледна с такова изумление, че този път изобщо не се усъмних в искреността му.

– Погледнете – подадох му аз плика.

– Не... Не, доколкото знам.

Използвах предимството си и настоях:

– Смятах, че само „Жозефин“ и съседната на нея стая имат номера.

– Да, точно така...

Значи, правилото му беше известно: стаите нямаха номера с изключение на тези, които някой от собствениците използва, за да прекара в тях незабравими преживявания.

– Сигурен ли сте? Откакто сте тук, никога ли не сте чували за стая, определена като номер три, дори временно?

Вярвах, че споменаването на дългогодишната му служба го ласкае. Ако случайно разполагаше и с най-малката информация по въпроса, непременно щеше да я сподели с мен.

– Не, наистина не се сещам на коя стая би могъл да съответства този номер. Сигурно има някаква грешка.

Аз обаче не бях толкова сигурна. За да ми е чиста съвестта, поисках да се срещна с Изиам. Разбира се, грумът шриланкиец не можеше да се сравни по стаж със своя началник, но все пак работеше тук от няколко години и познаваше хотела тъй добре, че би могъл да опише цветните мотиви по гоблените и да посочи точно къде върху мокета в коридора има петно с формата на пенис. Между другото, последната подробност искрено забавляваше компаньонките и техните клиенти.

– Би ли ме отвел до втора стая? Нали в момента не е заета?

За щастие, тя наистина беше свободна. Нейното устройство и връзката ѝ с „Жозефин“ отблъскваха гостите на хотела, защото се налагаше да чакат или пък да наемат и двете стаи.

Вътре ме посрещна дъхът на познати миризми и емоции, смес от все още пресни усещания. Луи изобщо не си измисляше: любовниците наистина оставяха следи от взаимните си чувства по обитаваните от тях места. Тук всяка подробност от обзавеждането извикваше в паметта ми съвършено отчетливи картини: бялата стена, до която той ме притискаше; столът, на който толкова пъти бе прониквал в мен; рамката на леглото, на която ме бе привързвал тъй често, че при мисълта за това усещах как китката ми се стяга.

– Добре ли сте, госпожице Ел?

Обичайната любезност на Изиам пропъди рояка спомени.

– Добре съм, Изиам, благодаря... Питах се...

– Да?

– Тази стая няма друг изход, нали?

– Не, госпожице Ел. Само тази врата.

При тези думи той посочи вратата, през която бяхме влезли. Въпреки това почуках с пръст всички стени с надеждата някъде да кънти на кухо. Ала навсякъде дървото, тухлите, мазилката бяха отчайващо плътни.

– Според теб няма никаква вероятност от тази стая да може да се отиде в друга?

– О, не, не вярвам. Щях да знам.

Плъзнах поглед по пода, по первазите, сетне по дискретните орнаменти под белия таван.

– Знаеш ли дали тази стая е оборудвана?

– Оборудвана? Искате да кажете климатизирана?

– Не... Оборудвана с камери.

Той завъртя простодушно очи. Въпреки това не можеше да не е в течение на сложното оборудване, с което някои стаи бяха снабдени. Бях получила посвещението си от Луи именно в една от тях. Дали някакъв остатък от дискретност, или обикновена свенливост възпираше грума да сподели с мен онова, което знае? Вероятно нямаше освен това представа кой бе свързал системата за наблюдение с уредбата в сутерена на нашия дом, а това беше въпрос от изключителна важност, останал до този момент без отговор. Изиам беше и си оставаше обикновен изпълнител на чужда воля, ням съучастник на всичко, което се случваше тук, и очевидно нямаше нищо общо с наблюдението.

– Заснемана ли е била тази стая? – настоях аз.

– Не съм виждал, не.

– Сигурен ли си?

– Да.

Поне в това отношение стаята беше сигурна. За разлика от останалите стаи в хотела тя представляваше убежище, далеч от чужди погледи и от натрапници. Всичко, случило се тук през първата брачна нощ, бе запечатано единствено в моята памет. И в паметта на Луи.

Мълчах известно време, после се приближих до младежа и почти допрях носа си до неговия.

– А ако те помоля да инсталираш тук камера – казах аз, влизайки в ролята на съблазнителка.

– Какво? – промърмори клетото момче, преструвайки се, че не разбира.

– Отлично ме чу: бих искала да поставиш камера за наблюдение в тази стая. И никой друг, освен теб, да не знае това. Ще направиш ли това за мен?

Матовата кожа на лицето му поруменя и от тялото му до мен достигна пикантна миризма. Завидях на момичето, което ще вкуси от това уханно блюдо.

– Ако аз...

– Моля те, Изиам. Направи го заради мен. Заради госпожица Ел – настоях аз с широка усмивка и прелъстителен тон.

Сега вече устните ми почти докосваха неговите. Той едва доловимо потрепера като храст под полъха на вятъра и неочаквано ми заприлича на някое от екзотичните растения долу в хола. Отстъпи крачка, дългите му клепки заиграха в унисон с разтуптяното му сърце и накрая прошепна:

– Да... Ако дадете каквото трябва, да, мога.

– Благодаря.

Долепих устни до челото му, по което платоничната страст беше избила под формата на ситни капчици пот. Никак не бях горда от себе си, но, от друга страна, бях доволна, че съм постигнала целта си.

Остатъка от деня посветих на опити да се свържа с Фред, молейки се София все още да не е скъсала с моя бивш (а сега неин бивш) приятел.

– Какво искаш? – излая той в слушалката, когато най-после се обади.

– Ами... Просто исках да разбера как си.

– Ел, я не се подигравай! Преди повече от седмица Софи ти е казала, че иска да ме разкара. Ако ти пукаше за мен, отдавна щеше да ми се обадиш. Затова пак те питам: какво искаш?

Явно Фред не хранеше никакви илюзии по въпроса и за мой срам трябваше да призная, че предвид случилото се през последните месеци бе напълно прав: беше добър приятел, готов да помогне, когато го помолят, при това твърде изобретателен в отстраняването на всякакви препятствия... Но не и човек, за когото се сещат, когато сам закъса.

Описах му с няколко думи техническия проблем, пред който бях изправена.

– Хм... Окей, не е Бог знае каква работа. За кога ти трябва?

– Чудесно би било, ако стане още тази вечер... – насилих донякъде късмета си.

– Стига бе!... И къде искаш да получаваш сигнала?

– На моя смартфон, ако е възможно?

– Всичко е възможно, стига да си платиш. Само че ако имаш намерение да правиш записи, а не само да гледаш, ще ти трябва защита. Мобилният ти няма достатъчно памет.

– А лаптопът ще свърши ли работа?

– Ами да, с един малък външен диск мисля, че ще стане.

Няколко часа по-късно Фред предаде на Изиам оборудването заедно с упътването за инсталиране, „с което дори петгодишно дете би могло да се справи“.(По моя молба той прескочи тази подробност от упътването, за да не обиди моя ценен таен агент.)

Аз от своя страна получих есемеса, с помощта на който да заредя приложението за дистанционно управление на камерата. Веднага го изпробвах, но вместо картина екранът остана сив. При това всичко вече беше включено. Продължих да правя опити на всеки пет минути, изгаряща от нетърпение да видя какво се случва във втора стая.

Междувременно си намерих занимание: заех се да търся сребрист плик, подобен на онези, които навремето ми изпращаше Луи. Задачата се оказа трудна и се наложи да пребродя всички книжарници в квартала Маре, докато най-сетне усилията ми се увенчаха с успех на щанда с канцеларски материали в магазина BHV. Ала най-трудното все още предстоеше.

– Жан-Марк? Обажда се Анабел.

За пръв път се обърнах към адвоката на Луи на малко име. Исках молбата, която се канех да му отправя, да има по-личен характер. Нещо като приятелска услуга.

– Вече ти казах, Ел, Луи пребивава на място, което държа да остане в тайна. Той получава заплахи. От започването на делото Дьолакроа му се обаждат всякакви откачалки: противници на проституцията, противници на порното... И дори бивши клиенти на курви, които смятат, че са се разпознали върху филмите, продуцирани от East-X.

Мисълта, че Луи е обект на подобно преследване, че се превръща в средоточие на всеобщото негодувание и неудовлетвореност, за мен бе толкова болезнена, колкото и раздялата с него.

– Зная... Подозирах, че така ще стане. Впрочем не искам от вас адреса му... Моля ви просто да му предадете едно писмо.

– Спешно ли е?

– Да... Бих искала да го получи още тази вечер.

– И защо е това бързане? И защо не му изпратите есемес? Знаете, че нямам нищо против да говорите по телефона.

Много любезно от негова страна! При мисълта, че брачният ми живот зависи от подобна личност, ми се искаше да пищя.

– Ако нямате нещо против, това засяга само нас двамата. И тъй като стана дума за подробности, бих желала той да прочете съдържанието, когато е сам.

Зерки не пое предизвикателството и се задоволи да даде съгласие с леден тон.

– До половин час ще ви изпратя писмото по куриер.

Има празници, на които се радваме предварително, защото сме сигурни, че нищо не ще ги засенчи, но има и тръпчиви, дори горчиви удоволствия, за които знаем, че ще ни донесат не само очарование, ала и болка, защото съчетават в себе си противоположни чувства, гняв и забрава, потиснатост и удовлетворение, в коктейл, който скоро ни хвърля в смут.

Ние не разполагаме с дните си,

но всички нощи са наши.

Знаеш къде. Знаеш кога.

Твоя Ел

Кой твърди, че една семейна двойка съществува само благодарение на общия адрес, на сметките за ток и газ и на Бог знае колко хлапета, които да ѝ придават смисъл?

Открай време аз и Луи не бяхме обичайна двойка. Сега бях решила да превърна тази разлика в прелестна особеност. Смятах, че мога да стана съавтор на неговия шедьовър, като добавя очарование към многобройните препятствия, които ни разделяха.

Куриерът на Зерки мина към двайсет часа. Четирийсет и пет минути по-късно беше включена и видеовръзката с втора стая. Преди да се отправя натам, облякох лека рокля, която лесно можеше да бъде разкопчана с една ръка.

Декорът беше налице заедно с допълнителните елементи, сценарият беше написан според предишните, изпълнени със страст образци. Предстоеше появата на двамата главни актьори.

Луи пристигна с десет минути закъснение с моя сребрист плик в ръка. Бях започнала да се боя, че няма да го видя. Предварително свалих щорите на единствения прозорец и загасих лампата на тавана. До нас достигаха единствено заблудените лъчи на уличното осветление.

– Ел...

Стояхме прегърнати безкрайно дълго. Когато най-сетне той реши да каже нещо, запуших устата му с целувка.

– Недей – възпрях го аз.

Без думи. Без обяснения. Без разкази, излишни въпроси и молби. Само ние двамата, само двете ни влюбени тела. Предстоеше ни да изпълним толкова дадени обещания.

Мълчаливо го привлякох към леглото. Със задоволство открих, че Изиам бе поставил на пода малка тонколона с извод за връзка с телефон. Под любопитния поглед на Луи включих към нея моя смартфон и след няколко докосвания върху екрана ни обгърна завеса от музика. Далечен, полюляващ се ритъм на басовете, който постепенно се засилваше, не след дълго последван от печалния глас на певеца:

Bed‘s too big without you

The bed‘s too big without you

The bed‘s too big

Without you

„Леглото е прекалено голямо без теб.“

Вместо изтънчената чувственост на песните, подбрани от Луи за нашите първи срещи, бях предпочела пиеса с по-отчетлива емоция. Тя изразяваше болката от нашата раздяла. По усмивката на Луи разбрах, че е разпознал музиката – в крайна сметка „Полис“ беше група от времето на неговата младост – и че оценява моя избор.

Ала не бях дошла тук заради нежността и любовта. Упреквах го за принудителната раздяла, на която ни беше обрекъл, само заради някаква глупава прищявка, заради поредното си спречкване с Давид, също както по времето, когато двамата са се надпреварвали за вниманието на баща им. И сега щях да го накарам да си плати за това.

Качих се върху него, притиснала с бедра хълбоците му, и го накарах да легне в средата на леглото. Той се подчини безпрекословно, готов за изкупление. Кой знае? Кой знае дали в промеждутъците между стенанията и пъшканията нямаше да ми разкрие всички свои тайни? Бях готова на всичко, за да постигна това, имах намерение да го измъчвам, докато си признае.

Без съпротива той се остави да завържа китките му за таблата на леглото с помощта на две копринени ленти. За пръв път беше изцяло в моя власт. Той, моята любовна играчка, моят Луи, моят закон.

– Ние не сме двойка за един ден, моя любов... Ние сме Нощна красавица и Нощен красавец.

Това щяха да бъдат последните думи, произнесени през тази нощ. Луи въздъхна доволно и притвори очи в трескаво очакване на моите ласки. Проектът ми за еротично картографиране на столицата все още не беше довършен, но тази вечер се заех да изследвам неговото тяло.

Bed’s too big without you

Той наистина беше тук, изцяло мой, във властта на ръцете ми, на устата ми, на гърдите ми, които използвах като тежест, притиснала алените му устни, кафявите кръгове на собствените му гърди, основата на члена му, спонтанно излязъл от кожената си обвивка.

Тази вечер открих, че два квадратни метра човешка кожа представляват огромно чувствено пространство. Ние сме една цялостна ерогенна зона, магнитен полюс, който привлича към себе си целувките и ласките.

Покрих с целувки цялата повърхност на дългото му жилесто тяло, изненадана от потрепването на мускулите му, придружено от въздишка, а в други моменти очарована от въздействието на моите устни върху настръхналите му косми. Проточвах до безконечност всяко докосване, всяко ново откритие и не след дълго той не издържа и поднесе пениса си към устата ми. В момента, когато го налапах, постигнах първата си победа. Можех на воля да прокарвам език по цялата му дължина, да смуча с устни главичката като бонбон на клечка, леко да притискам със зъби крехките плодове на неговия скротум, а след това да поемам последователно всяка от двете топки, докато го накарам да разтегли устни в горчиво-сладка усмивка. Нямаше от какво да се боя. Не можеше нито да ме отблъсне с ръка, нито да ме направлява.

Когато най-сетне пристъпих към тъй желаното от него постъпателно движение, почувствах, че той няма да може да се въздържи. Тогава наложих пауза, притиснах вагината си към устата му и започнах да я движа напред-назад върху езика му, който се опитваше да проникне между влажните гънки, играеше по чувствителните им краища, трепкаше по грапавата им повърхност.

Take something bad, and make it into something good

Предварително подбраната поредица мелодии продължи. Сладострастното реге беше отстъпило място на електронен поп, който бях открила благодарение на Луи. Ритмичните удари наложиха ново темпо.

Тъкмо този момент избрах да вкарам члена му в себе си. За пръв път всичко беше под мой контрол. Направлявах ъгъла, дълбочината, ритъма и посоката. Всяка негова реакция, дори най-незначителната, едва доловимата тръпка, играта на клепките, ми сочеше каква да бъде следващата ми стъпка: свиване на вагината, извиване на хълбоците, притискане на бедрата и накрая пълна освободеност, която да го накара да забрави техниките и да вижда и чувства само мен.

Същевременно не забравях и себе си. Редом с вълнообразните движения на вулвата, стисках с три пръста все по-силно набъбналия си клитор. На моменти спирах, после продължавах с предишния ритъм, следейки пулсирането на пениса му, който очевидно се бе изплъзнал от волята му.

Не бих могла да кажа кой от нас пръв стигна до оргазъм. Помня само вълната, изригнала от вътрешностите ми, която обля и двама ни. А тя бе едва първата. През тази нощ предстояха и други. Бях решила до сутринта той да си остане мой заложник.

В продължение на часове аз го изстисквах подобно на сочен плод и го държах в напрежение по всички възможни начини, а той се подчиняваше безпрекословно със сладостно покорство, изумен от увереността, с която дирех насладите, от волята ми на завоевателка.

А нима имаше избор? Просто вземах дължимото. Изтръгвах от члена му всичко, което би могъл да ми даде, вкарвах го дълбоко във вътрешностите си, където той избухваше от възхита всеки път, когато пожелаех това.

А през тази нощ аз желах много и дълго.

9

1 юли 2010 година

Срещнахме се отново още следващата вечер. В същата стая. Под звуците на същите песни. Със същите роли на власт и смирение. Същите приливи на екстаз и онази ненаситност, резултат от времето, прекарано далеч един от друг.

На другия ден по мое искане сменихме ролите си. Макар връзването да пробуди у мен неприятни спомени, свързани с този хотел, аз му имах доверие. И то напълно основателно.

Той работи с език тъй старателно, тъй добросъвестно, че вулвата и клиторът ми непрекъснато бяха на прага на оргазма. Сякаш цялата се превръщах в течност, в гейзер от наслада, в извор, от който той пиеше с охотата на зажадняло животно.

Денят бе престанал да съществува. Превърнали се бяхме във вампири един за друг и живеехме сред нощта. Живеехме само заради нощта. Дните ми преминаваха в грижливи приготовления: избор на музикалния фон, избор на бельо...

Времето, когато не изразходвах силите си заедно с Луи във втора стая, прекарвах изтегната на леглото в състояние на полусън, изпълнена с мисли за него. Денем си представях как правя любов с него, а нощем я правех наистина, по-истинска от всякога. Дори през благословеното време, прекарано в „Жозефин“, еротичното напрежение между нас не бе толкова високо. Периодът на изпитанията беше останал в миналото, отстъпил място на истинските преживявания. Мисълта за нова раздяла и нови беди ни подтикваше трескаво да вкусваме всеки миг.

Идеята беше моя: всеки от нас да изпраща на другия на пръв поглед напълно невинен есемес в знак, че мастурбира. Решихме условният сигнал да бъде от две букви: ММ. Този прост знак бе достатъчен да вдигне вътре в нас същинско цунами. Така дори когато бяхме разделени, дори от разстояние, всеки от нас разполагаше с нещо като ядрен бутон, който във всеки момент можеше да натисне колкото си иска пъти. Всеки влизаше в ролята на доктор Стрейнджлав по отношение на другия, готов да задейства механизма, когато пожелае. Един следобед получих последователно три или четири сигнала ММ, на които отвърнах с не по-малка разпаленост. През онзи ден за половин час постигнахме съвършен синхрон. Сетих се за вибриращите слипове и се заех да изпратя на Луи кода, който ги включваше чрез есемес. Макар тази играчка да не ме задоволяваше напълно, допълнително ме възбуждаше мисълта, че тя се намира под командата на Луи, който чрез нея ме обладава.

Много скоро започнах да искам повече и вече не се задоволявах с това приспособление. Сама отидох в магазина за секс играчки „Долхаус“, където София ме бе завела няколко седмици преди това. Купих онова, от което имах нужда: вибратор „Рабит“ с двойно действие, вътрешно и външно; джобен вибромасажор с формата на червило; две топчета на гейша и електрически пенис за анален секс. Изборът ми бе продиктуван от практически съображения, за да задоволи всички мои потребности и хрумвания.

„Куку, красавице... Е, знам, че знаеш, но все пак да ти кажа, че онова, което се случва с мен, е невъобразимо. Добрата новина: съобщих на Фред, че между нас всичко е свършено. Лошата новина: това го накара съвсем да откачи и се наложи да напусна апартамента, за да не изкърти вратата. Впрочем от толкова време не бях плащала наема, че, така или иначе, щяха да ме изхвърлят...“

София не споменаваше къде се е настанила. Предположих, че е отишла в хотела, където бе намерил приют Франсоа Маршадо.

Бях престанала да отговарям на телефонните повиквания. Нито пък на съобщенията от моята приятелка, от Маршадо или от Зерки. През последните дни на юни – или може би вече беше юли? – адвокатът ме осведоми, че следващото съдебно заседание е било отложено с няколко дни. Щеше да се състои на 4 юли, американския национален празник. Не знам защо, но се опитах да видя в това добро предзнаменование. Зерки ми препоръча да не ходя на него. „Никога не се знае... А освен това вече ви казах, че присъствието ви може още повече да ожесточи Давид.“

В известен смисъл, затворена в моята гарсониера, и аз се изпарявах подобно на Орор.

Чух в слушалката въздишка, подобна на гласовото съобщение от моя рожден ден. После все пак се обади гласът, нежен и вероятно по-приятен от моя глас, но все пак беше познат поради странното усещане, че слушам собствения си тембър в по-зряла версия:

– Анабел?

– Аз съм.

– Обажда се Орор...

– Зная – бе единственият отговор, който намерих в този момент.

Със съжаление установих, че звъни от скрит номер.

– Къде сте? – веднага запитах аз.

– В телефонна кабина.

– Може ли да се видим сега?

Сега, скоро или веднага. Крайно време беше да съпоставим нашите две тъй различни истории на две толкова еднакви същества.

– Не.

– Защо?

– Не се намирам в Париж.

– А къде сте в такъв случай?

– В Динар съм.

Виждах я как се разхожда край нос Малуин, как броди като призрак между вилите от началото на миналия век. Запитах се къде ли се е скрила: в хотел или у майка си? Ала Флоранс Делбар бе твърдо убедена в сценария за самоубийство, скроен от братята Барле. Свидетелство за това бе изплашеното ѝ изражение, когато ме видя да се появявам сред гробовете в Рокабей. Според нея осиновената ѝ дъщеря наистина бе мъртва.

– Искате ли... Искате ли да дойда при вас?

Редом с репликите, които си разменяхме, чувствах, че е готова на всичко, само и само да съхрани тънката нишка, която вече ни свързваше. С всяка следваща дума тя сякаш се измъкваше от гробницата, в която Давид я беше затворил, и се завръщаше в света на живите.

– Да, би било чудесно – отвърна тя след известно колебание.

– Окей, разбрахме се... Къде искате да се срещнем?

– Не зная... Да речем... В „Рош брюн“.

Идеята беше красива, смущаваща, печална и романтична... „Рош брюн“, мястото, където преди двайсет години се беше решила съдбата ѝ. Където бе скъсала с този свят, за да потъне в мрака на незаконното битие. Струваше ми се, че тя би трябвало по-скоро да отбягва вилата, станала свидетел на нейното пропадане. Защо искаше да се завърне там, където я бяха лишили от живот? Какво би могла да очаква от подобно завръщане към началото?

– Сигурна ли сте? – зачудих се аз.

– Да. Точно там за мен всичко спря... Само че кой знае... Може би това ще позволи на вас да започнете отново.

Мелодраматичните нотки в гласа ѝ ме трогнаха. Това, че ме свързва със своята съдба, надявайки се да избегна онова, което я бе сполетяло, за мен бе знак, че е искрена. В същото време по този начин неусетно премахваше стената от подозрение и ревност, която ни разделяше до този момент.

Може би грешах. Може би възлагах прекалени надежди на срещата с нея. Какво бих могла да очаквам от жена, прекарала двайсет години от живота си сред лъжа и мълчание? Дали дори беше с ума си? Или щеше да ми реди фразите, измислени от Давид, нейния брат?

Решихме да се видим колкото се може по-скоро в Динар и аз затворих телефона. Уговорихме се тя да се обажда всеки ден от същата телефонна кабина, за да можем да определим часа на срещата.

Смутена, отново се отпуснах върху омачканите чаршафи. Ами ако това беше клопка, устроена от Давид Барле?

След първоначалните заплахи от преследване той бе променил подхода и сега проявяваше необичайна отстъпчивост. Неволно се намръщих от отвращение при мисълта за сладникавото съобщение, което ми беше изпратил за моя двайсет и четвърти рожден ден. И това тъкмо в момента, когато прехвърляше тежестта на своята вина върху раменете на моя съпруг. И ето че сега като по чудо Орор излизаше от своето мълчание... Внезапно я бе обзело желанието да сподели с мен малките си тайни на мъченица, принесена в жертва върху олтара на съперничеството между братята Барле... Какво съвпадение.

Не, не, не... Може и да бях доверчива, но не чак дотам. Дали той до такава степен се боеше, че ще разглася подробностите от неговото минало, че да прибегне до подобни средства? Да използва своята сестра и съпруга като последен коз?

– Започвам да си мисля, че вашият материал в Економист здравата го е изплашил... – предположи Маршадо, когато най-сетне му се обадих. – Вероятно си е казал, че ако сте в състояние да публикувате подобна статия, няма да се поколебаете да разгласите всичко, което намерите за добре в най-подходящия момент.

– Но той няма представа какво вие и аз знаем за него.

– Добрахме се до Орор, до Емили... Това му е известно. И то е напълно достатъчно.

Дали Давид очакваше да сезираме правосъдието за неговия брак с кръвна роднина?

– Вярно. Но все пак аз нямам намерение да отида и да си бъбря с нея като със стара приятелка. Това е нелепо...

– Засега Давид смята, че разполага с предимство по отношение на нас – започна да разсъждава гласно Франсоа. – И обективно наистина е така: на два пъти успя да компрометира Луи, разби семейството ми и преговорите с корейците отиват към успешен край. А сега използва Орор, за да ви подмами и да ви накара да омекнете.

Прав беше, естествено. Ала войнственото му настроение никак не ми харесваше. За разлика от него нямах намерение да поставям Давид на колене и да го съсипвам. Исках просто да смъкна маската му и да го изправя пред неумолимото лице на истината.

– Ако не отидете – продължи Маршадо, – той ще заподозре нещо. А освен това кой знае как ще се държи Орор пред вас. Твърде възможно е да се пречупи и да сподели много повече, отколкото първоначално е смятала.

– Разбира се, но ако отида, ще пропусна второто съдебно заседание на Луи...

Не споменах мнението на Зерки по въпроса.

– В такъв случай... Остава ви сама да решите. Имам усещането все пак, че повече ще помогнете на Луи, ако продължите проучванията, а не като търкате банките в ХV зала.

От една страна, Луи не ми разрешаваше да ровя в миналото му. От друга, Зерки ме лишаваше от възможността да подкрепя съпруга си в съда. Струваше ми се, че и в единия, и в другия случай играя по свирката на Давид. Вече не ставаше въпрос за двойна принуда, за дилема... Намирах се в ситуация, при която натискът идваше от всички страни и спъваше всяка моя постъпка и мисъл.

Отново се обадих на София и без всякакви обяснения предоставих решението на нея.

– Ако след малко замина за Динар, ще дойдеш ли отново с мен?

– Ами да... Защо не?

– Сигурна ли си? Пътуването дали няма да попречи на твоята love story, която сигурно е тъкмо в разгара си?

– О... От тази сутрин насам нещата се поусложниха.

Премълчаване за премълчаване. Маршадо не си бе направил труда да ме осведоми за последните развития около развода... Оказа се, че Сесил, неговата съпруга, вместо да признае грешката си, минала в настъпление: регистрирала чрез съдия-изпълнител доброволното напускане на семейния дом и наела частен детектив, който да следи Франсоа. Сега заплашвала да предостави доказателства за изневяра и да поиска развод по негова вина. Никой не е толкова безскрупулен, колкото хванатият на местопрестъплението...

Съсипаният Маршадо помолил София да прекратят известно време посещенията в „Рьоле дю боа“, малкия хотел две звезди, където тяхната любов най-сетне разцъфнала под меката светлина, която прониквала между клоните на кестените под прозореца на стаята.

– Ако добре те разбирам... останала си на улицата?

– Да, донякъде е така.

Ясно бе, че е точно така.

– Разбирам... Към колко часа ще дойдеш, за да мога да пооправя тук?

Тя незабавно прие поканата и привечер звънна на вратата с два огромни куфара, на които трудно щеше да се намери място в моята гарсониера. Здравата беше увесила нос. Увиснали бяха дори двете ѝ прословути къдрици.

– Окей, зная какво ще ми кажеш.

– Така ли? И какво ще ти кажа? – пошегувах се аз, докато отварях широко вратата.

– ...Че не ме бива за нищо. И хиляди пъти ще бъдеш права.

– Я влизай – сопнах ѝ се аз, без да обръщам внимание на думите ѝ.

Изобщо не ѝ се сърдех, а неочакваното ѝ нахлуване при мен определено щеше да ми подейства добре. Вече не можех да понасям самотата, изпълнена с въпроси и проблеми без отговор.

Места за скоростните влакове до Сен Мало имаше чак за следващия ден. Ето защо прекарахме вечерта весело и в приятелска близост, каквато не бяхме преживявали от студентските години. Подредихме криво-ляво нещата на София в тясното жилище. Аз се шегувах с провокативното ѝ секси бельо, а тя с памучните ми слипове. Двете се сгушихме на леглото с безгрижието на момиченца, което ни напомни благословените детски години.

– Знаеш ли... – обади се по едно време тя, вперила като мен очи в пукнатините на тавана. – Не зная кога ще имам най-сетне мое собствено жилище. А дори Франсоа да е навит, не съм сигурна, че искам да живея с него.

Това означаваше: твърде възможно е да остана известно време при теб.

– Зная, Софи. Няма да те питам нищо.

Прие предложението ми с признателна усмивка и повече не споменахме за това. Очевидно един жест на щедрост заличава много лоши спомени. Забравени бяха спречкванията и малките предателства между нас. Приятелството ни беше почти толкова непокътнато, колкото в онзи далечен ден, когато търкахме заедно банките на университета в Нантер.

През цялата вечер София не престана да говори по телефона с новия си любовник, а аз се заех да потърся в Интернет данни за моята нова мишена: Роже Льобурде. Естествено, не можех да очаквам, че ще открия кой знае какво за човек, починал преди повече от трийсет години, по времето, когато Интернет все още се е наричал Арпанет и първият имейл все още не е бил изпратен.

Все пак, след като доста време скачах от линк на линк, накрая установих, че е налице електронен вариант на почти целия архив на групата „Барле“. Достъпът обаче беше платен. Така срещу едно евро и деветдесет и девет можах да прегледам статиите на Осеан, най-четения всекидневник в Западна Франция. Започнах с броевете след 25 декември 1971 година, когато е била направена снимката пред коледната елха, за да стигна до 11 март 1972 година, деня на постъпването на Давид и Емили Льобурде в Сен Броладр. Почти веднага попаднах на половин дузина препратки, до една от февруари 1972 година. Материалите бяха в хронологичен ред и начело беше препратка към хрониката „Произшествия“ в изданието „Сен Мало и неговият регион“ от 11 февруари 1972 година:

Нощна драма в стария квартал Сент Енога в Динар. Роже Льобурде, директор на вестник Емрод, бе открит мъртъв заедно със своята съпруга Ноел, след експлозия, последвана от пожар, унищожил тяхната вила с изглед към плажа. Предстои следствието да установи причините за бедствието, но според първите данни, предоставени от жандармерията в Динар, изтичането на газ, предизвикало взрива, е направено умишлено. Не е била открита никаква повреда в газовата инсталация на сградата. Макар версията да не е официално потвърдена, по всяка вероятност става дума за самоубийство. Единствената добра новина в този трагичен случай е, че двете деца, Давид (3 години) и Емили (2 години), са успели навреме да напуснат жилището и са били приютени от съседи. Повече подробности в следващите издания.

Местният кореспондент, автор на статията, не споменаваше нищо за евентуалните причини, накарали Роже Льобурде да посегне на живота си. Подобна информация липсваше и в по-късните публикации на неговите колеги, които само потвърждаваха версията за самоубийство, позовавайки се все така на полицейски източници.

Осеан, Осеан... Въртях заглавието на вестника като кълбо вълнена прежда с надеждата да открия края на нишката, която ще ме насочи към решението.

– Албан! – възкликнах изведнъж аз. – Албан Льоклер!

След напускането на БТВ бях изгубила връзка с журналистката, на която Давид ме бе поверил през няколкото дни, прекарани в неговата телевизия. Спомних си начина, по който ми я бе представил: „Баща ѝ бе двайсет години главен редактор на вестник Осеан“. Без съмнение нейният баща познаваше лично човека, който е бил негов пряк конкурент.

Незабавно изпратих един есемес на Албан, която отначало се отнесе доста хладно към мен, но после се съгласи да се срещнем на следващия ден в кафенето „Сен Мало“, недалеч от кулата „Барле“.

Завръщането на това място не ми беше дотам приятно. На всичко отгоре Албан, вярна на войнствения си вид, вече ме очакваше с лукаво изражение, седнала пред халба бира въпреки ранния час.

– Сигурно наистина се нуждаеш от информация, след като се сещаш да ми се обадиш след толкова време...

Не обърнах внимание на закачката и веднага ѝ подадох ксерокопие на статията, която ме беше заинтригувала.

– И какво? Нима се предполага да познавам тези хора?

– Ти не. Но си мислех, че твоят баща...

– Баща ми е тъпак – отсече тя с обичайната си безцеремонност. – Освен това почина от рак преди десет години.

Сега по-добре разбирах предизвикателното ѝ държание на мъжкарана и пристъпите на невроза, сред които закъснялата анорексия беше само върхът на айсберга.

– О... Съжалявам.

– Няма за какво.

Изглежда, се разкая, че се е държала толкова нападателно, и неочаквано ме попита много по-меко:

– Какво по-точно искаш да научиш?

– Предполагам, че никога не си се срещала лично с господин Льобурде...

– Правилно предполагаш.

– ...защото е починал, преди да се родиш. Интересувам се обаче какво си чувала по повод купуването на Емрод от Андре Барле.

Обикновено съсредоточеният ѝ поглед за момент се зарея отвъд прозореца, някъде над кулата „Барле“, където върхът ѝ опираше в небето.

– Онова, което мога да ти кажа със сигурност, е, че от гледна точка на бизнеса Давид е кротък като агънце в сравнение с баща си.

– Тоест?

– Групата „Барле“ не е основана благодарение на семейното богатство или на икономическия бум през шейсетте и седемдесетте години. По онова време методите на Андре Барле се смятаха за изключително брутални: той издирваше малки закъсали вестници, купуваше ги за жълти стотинки, изгонваше половината персонал и ги стабилизираше благодарение на връзките си с местните рекламодатели.

Това съвпадаше с някои сведения, предоставени ми от Маршадо. Припомних си също така мълниеносното уволнение на Алис, на което бях станала неволна свидетелка, и ширещите се слухове за безскрупулния начин, по който Давид се избавя от излишния товар на своето предприятие. Включително Фред Морино и неговия собствен брат.

– Смяташ ли, че Льобурде е решил да се самоубие заедно със семейството си заради случилото се с неговия вестник?

– Вече ти казах, че не познавах въпросния господин, а и баща ми никога не ми е споменавал за него. Но ако той е притежавал поне малко морал, в което съм уверена, да, твърде е възможно.

Ако казаното от Албан беше истина, ако Андре е бил по-безпощаден в придобиването на собственост от осиновения си син, значи...

– Не всеки е в състояние да обрече своите служители на нищета без каквито и да било угризения – продължи тя. – При Барле това не е било проблем, те безгрижно са обитавали разкошния си дом в Париж. Ала твоят Льобурде е трябвало непрекъснато да вижда своите някогашни сътрудници. На улицата, пред входа на училището, в хлебарницата, на пазара... Виждал е упрека в очите на всеки от тях и се е чувствал виновен. Иди, че спи след това и се гледай в огледалото.

Значи, фактите спокойно биха могли да се обобщят по следния начин: безкомпромисните методи на Андре Барле, които някои биха определили като жестоки, бяха погубили родителите на Давид и Емили Льобурде. Неговият бъдещ син и бъдещата му снаха.

10

3 юли 2010 година

–Ало? Ало? Орор...?

В отговор чух само детски смях, сетне тракането на изпусната слушалка. Както се бяхме уговорили, използвах престоя на скоростния влак на гара Лавал и набрах номера на телефонната кабина, който ми бе дала моята двойница. Точно в шестнайсет часа.

За съжаление, продължителното писукане ми даде да разбера, че засега срещата се отлага.

– Е, и какво? – запита ме София, когато се върнах на мястото си. – Получи ли се?

– Не – отвърнах аз. – Все още не.

– Странно. Сигурна ли си, че не си сбъркала номера?

– Сигурна съм... Някакви дечурлига вдигнаха слушалката... Чуваше се дори шумът на морето.

Нима Орор отново бе изчезнала? Беше 3 юли. Да се намерят две съседни места в разгара на училищната ваканция се бе оказало много по-трудно, отколкото предполагах, така че от последния ми разговор с нея бяха минали два дни.

– Какво ще правим? Нали все пак ще отидем?

– След като веднъж сме тръгнали – заключих примирено аз.

До края на пътуването се лутах сред все по-мрачни предположения. Ами ако поканата на Орор за среща в родния ѝ край целеше само и единствено да ме отдалечи от Луи и от решителното съдебно заседание, насрочено за следващия ден?

Сякаш почувствал объркването ми по време на продължилото час и нещо пътуване, Луи ми изпрати две съобщения ММ. Затаих в себе си горещите картини, които те пробудиха във въображението ми.

– Какво означава това ММ? Условен знак между вас ли? – запита София, водена от вроденото си любопитство.

– Не може да бъде! – възкликнах аз. – Значи, надничаш през рамото ми, за да четеш моите есемеси! Ти нямаш никакво уважение към личния живот на другите.

– Я стига, не се прави на принцеса... Напомням ти, че преди мен научи с кого се чукам и не благоволи да ми го кажеш.

Озърнах се наоколо и видях развеселените или гневни погледи на останалите пътници.

– Означава „Мила моя“ – излъгах безочливо аз.

– Аха, ясно... Представях си нещо друго.

Усмивката ѝ ме накара да предположа, че е разгадала смисъла на съобщението. Въпреки това не ѝ дадох повече обяснения.

Малко преди да стигнем Сен Мало, се обадих на таксито, което бях ползвала толкова успешно по време на първия ми престой. Пред ултрамодерната остъклена фасада на гарата разпознах белия седан на последната марка „Пежо“. Само че шофьорът зад волана беше друг.

Изгледът на „Рош брюн“ обаче си беше същият. Внушителната сграда на ръба на скалите сякаш продължаваше да крие зад затворените капаци на прозорците гранясали от времето спомени. Ала още щом пристъпихме прага, бяхме поразени от чистотата, която цареше вътре. Явно къщата е била грижливо разтребена и дори личеше старанието да ѝ бъде придадена известна гиздавост. Канапето и фотьойлите бяха покрити с нови шотландски одеяла; изгорелите крушки бяха сменени; избелелите картини бяха заменени със снимки на морски пейзажи от Сен Мало и околностите; упоритата миризма на прах и застояло беше изместена от приятното ухание на изсъхнали цветя.

Имах усещането, че някой се е погрижил да направи престоя ни тук по-приятен. Може би да ни задържи колкото се може по-дълго? Дали това бе знак на внимание от страна на моята двойница? При всички случаи успехът беше налице. За пръв път се почувствах добре в тази вила. Тя ми се стори някак гостоприемна и дори спагетите без масло с доматено пюре за нас бяха същинско пиршество. Отворихме изровената в кухнята бутилка бордо, чийто възкисел вкус ни най-малко не развали настроението ни.

– Сексманиаци като Давид и Луи сигурно са организирали страхотни оргии в този разкош! – прихна София след няколко чаши.

– И ти ли мислиш така? Жалко, че отношенията между тях не са били дотам приятелски... Биха могли да направят сандвич с Орор!

– Не! – възмути се престорено тя. – Престани, много си гадна... Нали не вярваш, че тримата наистина са вършили подобни неща?

За пръв път никоя от нас не се шокираше от думите на другата. Вече говорехме един и същ освободен от задръжки език, разменяхме еднакво непристойни шеги, обединени около еднакъв апетит към секса. Ако до неотдавна ми бяха казали, че между нас ще се установи подобна съпричастност, изобщо нямаше да повярвам. Не само моето тяло бе поело по този нов път, но и умът ми беше готов охотно да възприема дълго потискани усещания. Сексът бе престанал да бъде обикновен акт. Благодарение на Луи той се бе превърнал в постоянно занимание, в цял един свят, който предстоеше да открия. В „приятна грижа“ според израза на Валери Ларбо. О, вероятно отдавна бях минала отвъд прословутите десет еротични мисли дневно, присъщи на жените, и вече конкурирах в това отношение мъжете.

И така, когато всяка от нас се оттегли в стаята си на горния етаж, във въздуха се носеше ухание на непристойност, примесено с изпаренията на алкохола. Десет минути, след като изгасих лампата, получих ново съобщение ММ от Луи. Този път не можех да го пренебрегна. Въпреки хладния вечерен въздух и липсата на секс играчки аз се изтегнах гола върху леглото, което преди беше приютявало тялото на Орор. Кожата ми настръхна колкото от студа, толкова и от желанието. Опитах се да си представя първите трепети на младата жена. Забравила за наученото в областта на самотните любовни игри, несръчно пъхнах два пръста във влажните си вътрешности. Копринената мекота на устните, сложните гънки на набъбналата плът, необикновената чувствителност на някои участъци от нея... Опитвах се да преоткрия себе си такава, каквато бях по времето на първите пристъпи на сладострастие.

Бях забравила колко тънки са стените на старите вили край морето. Година по-рано, по време на престоя ни в един мотел, се бях запитала дали София се досеща с какво се занимавам. Този път обаче нямаше никакво съмнение. От другата страна на стената до мен достигаха нейните собствени стенания. Обединени бяхме от една и съща чувственост, а сега, за пръв път, от прегръдките на секса. За момент се поколебах дали да не отида и да легна до нея. Сигурна бях, че ще ме приеме без всякакво притеснение. Може би дори ме очакваше. Бяхме се запознали твърде късно, за да споделяме какво правим у дома в сряда следобед, когато родителите ни са на работа. Дали не бихме могли да наваксаме този пропуск?

Задържа ме в постелята някакъв остатък от свян, а също приливът на наслада, който вече се надигаше в мен. Двата пръста, тръгнали на разузнаване, сега бяха проникнали дълбоко. Движеха се напред-назад сред интимната течност, която бълбукаше от желание. Бях се подмокрила от основата на корема до долния край на бедрата, сякаш чувствах в себе си Луи, макар той да беше тъй далече.

Скоро изпаднах в самотен оргазъм. Ала викът ми се сля с този на моята приятелка, чийто остър тембър и резки извивки едва сега откривах.

Последвалата тишина беше нарушавана единствено от поривите на вятъра и скърцането на клоните отвъд прозореца. Нощта спокойно можеше да ни приеме в обятията си. Вече бяхме сити.

– Какъв е планът за днес? – запита ме София, когато слязох на партера.

С този въпрос тя отбягна всякакви коментари относно предишната вечер.

– Разходка до Сент Енога. Надявам се да си взела яке.

Лятото на 2010 година беше влажно и през онази утрин на 4 юли гъст ситен дъждец валеше над цял Северен Бретан.

Кварталът Сент Енога е най-старият в Динар, а плажът със същото название е един от четирите, край които е изграден изисканият курорт.

Освен със своята църква, той е известен със гробището, пазара, миниголфа, кабините на плажа и преди всичко с редицата разкошни вили.

– Ега ти! Ужас... Сигурна ли си, че е това?

Бяхме стигнали до купчина обгорели развалини. Онова, което бе останало от едноетажна гранитна къща.

– Не зная – прошепнах аз, сгушила глава в качулката. – Чудно ми е защо за толкова време нищо не е било построено на това място...

Напразно натискахме звънците на съседните къщи, в отговор шпионките и прозорците изплашено се затваряха. Най-сетне дребничка жена със сбръчкано лице, но широка усмивка върху него, която сякаш беше родна сестра на бабката от площад „Орлеан“, открехна вратата на олющената си къща, разположена в близката улица без изход.

– Добър ден, госпожо. Извинете за безпокойството. Бих искала само да ви запитам: дали изгорялата къща недалеч оттук е принадлежала на семейство Льобурде?

– Да – отвърна тя, подала птичата си глава иззад полуотворената врата.

– Сигурна ли сте?

– Чудесно си спомням всичко, защото живея тук от петдесет години.

В никакъв случай не биваше да прекъсвам нишката на спомените ѝ.

– Значи, сте видяла какво се е случило в деня на пожара?

– Да, отчасти. Чу се силен гръм и веднага след това къщата пламна. На пожарникарите им трябваха няколко часа, докато я загасят.

– А знаете ли защо е избухнала газовата инсталация?

– Знам само онова, което обясниха тогава от жандармерията... – предпазливо отвърна тя.

– Излиза, че е било самоубийство, така ли?

– Ами така е... Добре познавах Роже Льобурде. Добро момче беше. За малко даже да се ожени за сестра ми Анет. Най-голямата красавица в Сент Енога! Много шум се вдигна, когато предпочете да вземе момиче от Сен Мало. Името ѝ беше Ноел...

– Но защо ще иска да се самоубие? – прекъсна я София.

– Знае ли човек защо понякога хората правят такива неща? Може би не е бил дотам щастлив в семейството. Иди, че разбери...

Разбира се... Много по-добре е било да се ожени за Анет!

– Говори се, че причината била продажбата на неговия вестник – върнах я в правия път аз. – Наложило се е да уволни много служители... За него никак не е било лесно.

– Вярно, че това му създаде много грижи. Всички му обърнаха гръб. Даже преди не беше посягал към цигара, а тогава пропуши като комин... Разбирате какво имам предвид...

И тя опита да се усмихне.

– А знаете ли какво е станало с децата им?

– Не – отвърна женицата някак твърде припряно. – Но бяха същински ангелчета. Преди да се случи това нещастие, идваха при мен в градината да похапнат малини.

София с труд потисна смеха си: ангелчета, брат и сестра, живели в кръвосмешение?

Лехите, които ни посочи старата жена, бяха хилави и вероятно оттогава не бяха давали никакъв плод.

– Как са успели да се спасят, след като родителите им са загинали?

– А, да... Тогава малкият... Как му беше името? Дамиен?

– Давид – поправих я аз.

– Вярно, Давид. Хитър беше като маймунка. Та той измъкнал сестричката си от леглото и я извел навън. Той ѝ спаси живота.

Вече е бил налице инстинктът за самосъхранение. И стремежът да закриля Емили...

– А след това? Кой се погрижи за тях?

– Пфу... – изпръхтя тя. – Нямам представа. Най-напред избягаха на плажа, а после пожарникарите ги прибраха. Бяха черни като малки коминочистачи, но по тях нямаше дори драскотина.

Стана ни ясно, че не знае нищо повече, и се сбогуваме с нея, след като я обсипахме с благодарности, когато откъм вратата се разнесе тънкият ѝ гласец:

– Я почакайте...

Крадешком тя провери дали някоя съседка не ни наблюдава, след което прошепна заговорнически:

– Щом толкова се интересувате от тази история... може би знаете дали ще се завърнат.

– Да се завърнат ли? За кого говорите?

– За двата призрака.

София ме погледна изумено.

– Какви призраци, госпожо?

– Аз самата никога не съм ги виждала... Но много хора от околностите разправят, че Льобурде и жена му всяка година се завръщат тук. Като на рожден ден, за да нагледат къщата. Точно в деня на трагедията.

Значи, всяка година на 10 февруари. А сега бяхме юли. Вероятността да срещнем техните сенки на ъгъла на улицата беше близка до нулата.

– И как изглеждат тези призраци?

– Що за въпрос?... Ами че това са Льобурде! И изобщо не са остарели. Само дето носят слънчеви очила, за да не ги познаят.

– А някой разговарял ли е с тях?

– А, не! По нашия край с такива неща не се шегуваме. Те просто си се разхождат, стоят няколко минути пред разрушената си къща и след това се връщат там, откъдето са дошли.

Това, значи, беше чистилището на Давид и Емили Льобурде. Тоест Орор и Давид Барле. Кой друг освен тях би предприел подобно поклонение?

– А сега какво ще правим? Дали да не повикаме ловците на духове?

– Нещо такова – отвърнах загадъчно аз.

Също както по време на предишното си посещение преди месец никой не ми отвърна, колкото и настоятелно да звънях на входа на улица „Тийол“ номер 7 в Сен Мало. Флоранс Делбар отново беше изчезнала. Нещо ми подсказваше, че от деня, когато бе изскочила от кафенето, в което се бяхме срещнали, повече не се беше завърнала в своя дом. Само че аз разполагах и с друг адрес. Извадих от портфейла си визитната картичка, която пазех от една година насам.

Жан-Франсоа ДЕЛБАР

Нотариус

пл. „Пласитр“ № 8

35 400 СЕН МАЛО

Телефон: +33 99 32 69 45

Факс: +33 99 32 69 47

Телефонните номера не отговаряха. Двете със София вече бяхме опитали. Телефонни постове се закриват, но сградите остават, помислих си аз, докато поривите на дъжда все по-силно ни брулеха.

„Пласитр“ е удивително гранитно площадче в очертанията на корсарския квартал. По време на реконструкцията на града той е бил изцяло преустроен и със скритите си кътчета придава особен чар на Сен Мало.

Ансамбълът от сгради, надвесени над плажа Бонсекур, известен по целия свят със своя басейн и трамплин за скокове във вода, предлага друга архитектурна особеност, като оформя тесен коридор, който води към стълбите.

На номер 8 ни очакваше изненада.

– Нотариус... – изумено прочетох на глас табелката.

– Смяташ ли, че друг нотариус е заел неговото място?

– Доколкото си спомням, Делбар е починал преди пет години. Нищо чудно някой да е поел клиентелата му. Случват се такива неща.

Колебливо натиснах копчето на домофона. Никакъв отговор. После, след около минута, която ми се стори безкрайна:

– Да?

Една дума ми бе достатъчна, за да разпозная гласа на Флоранс, приемната майка на Орор.

С жестове и гримаси показах на София, че трябва да говори вместо мен.

– Добър ден, госпожо. От пощата съм, има препоръчана пратка за вас.

– Препоръчана пратка, адресирана тук? – зачуди се тя, очевидно обзета от подозрение.

– Да. Нали вие сте госпожа Флоранс Делбар?

– Да, аз съм... Кой е подателят?

За да подскажа на моята приятелка, потърках пръсти, сякаш броя банкноти, а после как нож прерязва гърлото на богатия данъкоплатец. София ме разбра и веднага извика в пукащата слушалка:

– Изглежда, е от данъчните служби.

Вратата се отключи с бръмчене и ние веднага влязохме. Стълбището беше изпълнено с трудно определима миризма, смес от паркетин, готвено и плажно масло. Тя ми напомни редките почивки на море заедно с мама.

Вратата към площадката на първия етаж се открехна, за да ни насочи. Когато ме видя, Флоранс Делбар неволно отстъпи и лицето ѝ придоби познатото от първата ни среща изражение на изплашено животинче. Ала преди да захлопне вратата, ние вече се бяхме вмъкнали вътре.

След като последната линия на отбрана беше пробита, тя бързо капитулира и ни поведе към някогашния кабинет на своя съпруг, преустроен в гостна с великолепен изглед към укрепленията и морето.

– Какво още искате от мен? – оплака се тя, като се отпусна върху нисък фотьойл, тапициран с шотландско каре.

Добър въпрос. Какво бих могла да изтръгна от жена, докрай убедена в злощастната смърт на своята дъщеря? Как да подходя сега, за да не ѝ позволя отново да се затвори в черупката си още след първите ми думи?

– Когато се видяхме първия път, не успяхте да ми разкажете докрай какво знаете за детството на Орор преди постъпването ѝ в Сен Броладр.

– Вече ви казах, че не зная нищо.

– Все пак ви е известно, че рожденото ѝ име е Емили? – запитах наслуки аз.

– Да... Да, разбира се. Ние я прекръстихме на Орор.

– Поради каква причина?

Тя се понадигна стреснато от фотьойла.

– Нищо лошо не сме сторили... Френският закон позволява на приемните родители да променят имената на осиновените от тях деца.

– Разбира се – опитах се да я успокоя аз. – Зная това.

– А защо „Орор“? – намеси се София.

– Съпругът ми Жан-Франсоа е имал починала сестричка, която се е казвала така...

Още с преименуването е поела върху плещите си товара на една мъртва, неволно си помислих аз.

Понеже Флоранс Делбар явно беше готова да отговаря на въпросите ни, реших да превключа на по-висока предавка.

– Знаели сте освен това, че тя има биологичен брат, нали?

– Не... – побърза да отрече тя. – Впрочем, да... но по онова време Отделът за медико-санитарни грижи отказваше да огласи имената на братята и сестрите на осиновеното дете, нито пък самоличността на новите им родители.

– Значи, когато сте взели Орор от Сен Броладр през 1976 или 1977 година, сте знаели, че има по-голям брат, но не ви е било известно къде и под какво име живее?

– Да, точно така... – кимна тя с подпухнали очи.

Със следващия въпрос залагах всичко на една карта. Или щеше незабавно да ни изгони, или щяхме да стигнем до решителен прелом. Придадох си възможно най-състрадателния вид, поех си дъх и запитах:

– В такъв случай кога научихте, че този прословут брат всъщност е... Давид Барле?

Вместо отговор Флоранс внезапно избухна в такъв порой от сълзи, че двете със София не знаехме как да реагираме.

– Искате ли да ви оставим?

Знаех, че поемам страхотен риск.

– Не, не... Останете.

Тя стана, отиде до малък стенен шкаф и отвори единствената му резбована врата. Извади бутилка ликьор от касис и три чашки, които напълни с решителен жест.

След като отпи няколко глътки от своята, тя се посъвзе, изкашля се и каза дрезгаво:

– Осиновихме Орор през април 1977 година.

Думите ѝ запълваха липсата на формуляр в архивите на Отдела за медико-санитарни грижи. Ала ни най-малко не обясняваха тази липса.

– Скоро след това у нас дойде една много изискана дама – продължи Флоранс. – Не ни каза името си, но по облеклото и държанието разбрах, че е парижанка. От буржоазията, нали разбирате?

Ортанс Барле! Нямах никакви доказателства, но бях сигурна, че е тя.

– Какво искаше?

– Започна с това, че просто искала да поговори с мен и съпруга ми. Отначало не разбрахме защо изобщо е дошла, освен че също била осиновила дете от Сен Броладр.

– И как е научила кои сте и къде живеете? – зачуди се София.

– Нямам представа... Но, така или иначе, ни беше намерила, държа се любезно и ни предложи сделка.

– Сделка ли?

– Да... И би било твърде слабо да се каже, че предложението ѝ беше отвратително.

– Какво беше то?

– Заяви, че била получила разрешение за две осиновявания, но засега приела само едното дете. Момче. Биологически брат на нашата дъщеря, на име Давид.

Като сподави нов пристъп на ридания, тя отново напълни чашата с ликьор и я изпи на един дъх.

– От дума на дума, все така с невинен вид, тя ни подсказа, че можем да направим размяна: да вземе нашата дъщеря, а на нейно място да ни предложи друго дете, за чието осиновяване вече имала разрешение.

– Значи, е искала да събере Давид и Емили? – възкликнах аз, опитвайки се да прикрия изумлението си.

– Да, точно това каза... Че било за доброто на децата. И освен това, че макар и обградени с любов, кръвната връзка си оставала по-силна от всичко и трябвало да бъде уважавана.

– Вие, разбира се, сте отказали...

– Естествено! Едно дете не е стока за размяна! Едва успях да убедя моя мъж да не подава жалба. Красивата дама си замина без Орор и повече не я видяхме.

И трите знаехме, че това не е вярно. Двете жени отново с бяха срещнали десетина години по-късно... по-точно през юни 1988 година.

– До сватбата на вашите деца – подхвърлих аз.

– Веднага я познах. И тя също. Но не и Жан-Франсоа. Той нищо не разбра... Или може би се е престорил. Беше на върха на щастието, че нашата дъщеря сключва толкова изгоден брак. Представете си: нашата Орор се омъжва за един от синовете на семейство Барле, което е сред най-богатите във Франция!

– Затова ли решихте да не споменавате нищо?

– Да... Това бе една от причините.

– А също да не помрачавате радостта на вашия съпруг? – възмути се София.

– Беше по-сложно... Жан-Франсоа вече бе изгубил една сестричка на име Орор. Реших, че ако му разкрия истинската връзка между децата, това ще го съсипе. Все едно да убия неговата Орор за втори път. Не намерих сили...

И така е позволила братът да се ожени за своята сестра. С мълчанието си е станала съучастница на Ортанс Барле. През онзи ден, 18 юни 1988 година, като се изключат Орор и Давид, истината е била известна само на двете майки и на Луи. Никой от останалите участници в церемонията дори не е подозирал каква трагедия се разиграва пред очите му, как се нарушават най-елементарните човешки правила... Животът на Орор е бил пожертван пред олтара на неистовата братска любов.

София мълчешком ме подкани с поглед да разкрия истината пред Флоранс Делбар, че дъщеря ѝ е жива и че само преди три дни се е разхождала недалеч от тук.

Аз обаче не събрах достатъчно кураж. Реших, че най-уместно е това да направи самата Орор. Да се свърже със своята приемна майка, ако все още го желае.

– Смятате ли, че на това се държат психологическите смущения на дъщеря ви?

– Искате да кажете на брака?

– По-скоро на самоличността на нейния съпруг... – подчертах аз корена на тази семейна драма.

– Да, така мисля. Кризите ѝ наистина започнаха скоро след сватбата.

– Била е подложена на лечение, нали?

Спомних си портрета на смутената млада жена, в плен на болестта, който Ребека ми бе обрисувала.

– Така е... До самата ѝ смърт.

– Спомняте ли си името на лекуващия лекар?

– Да, професор Плотон, Оливие Плотон от болницата „Сент Ан“.

– Най-реномираната психиатрична клиника в Париж.

– Самата аз по онова време вече нямах никакво влияние върху нея... Нямам представа какво е разказвала на лекаря.

Чувствах, че е на път да изгуби търпение. Направих знак на София да допие чашата си и самата аз направих същото.

На раздяла Флоранс Делбар ме хвана за раменете, прегърна ме за момент, колкото да прошепне на ухото ми:

– Ще отидете да я видите, нали?

– Да я видя? – престорих се, че не разбирам за какво ми говори.

– В Рокабей... Нали ще наминавате понякога на гроба ѝ?

Усмихнах се, но не казах нищо. Мълчаливата ми лъжа бе достатъчна, за да я успокои.

На връщане към „Рош брюн“ двете със София мълчахме в таксито, все още под въздействието на потресаващата изповед. По радиото предаваха новини.

Приятелката ми първа проговори:

– Даваш ли си сметка каква сделка е предлагала тази госпожа Барле? Извратена работа...

– Струва ми се, че да. Може би е дирела изкупление.

– Какво изкупление? Имаш предвид самоубийството на семейство Льобурде?

– Да...

– Смятам, че в това отношение се е провалила, как мислиш?

– Така е... – съгласих се разсеяно аз, докато погледът ми се рееше над хиподрума на Сен Мало, покрай който минавахме.

Ортанс не беше онази нагла и безскрупулна крадла на деца, която Флоранс Делбар ни бе описала. Тя не е искала да събере Орор и Давид или по-скоро Емили с нейния по-голям брат, водена от прищявката на болна от безделие богата парижанка. Имала е далеч по-благородни намерения: да изкупи злото, сторено от нейния съпруг, в рамките на своите възможности, които тогава не са били за пренебрегване.

Сега вече виждах ясно, че е предприела това отчаяно начинание от любов към Андре. Или може би, за да го мрази по-малко...

11

3 юли 2010 година

Жалко, че си напуснала Париж.

Жалко, че не получих от теб други покани.

Наистина жалко, защото се съмнявам дали занапред ще можеш да ми изпращаш...

Кой би могъл да го осведоми за моето пътуване? Маршадо? Албан? Или самата Орор? Знаеше ли накъде сме се отправили?

Само няколко секунди след есемеса от Луи дочух името му от радиото в бялото пежо:

„...сензационна присъда по делото срещу галерия „Барле-Соваж“. На първа инстанция Луи Барле беше осъден на осемнайсет месеца затвор. Във Франция това се случва за пръв път по повод едно толкова незначително закононарушение. Според Антоан Гобер, председател на родителската асоциация, от когото идва жалбата, това е „сигнал за твърдо отношение към порнографията, която вече минава всякакви граници, в ущърб на нашите деца“.

Разбира се, Жан-Марк Зерки, адвокат на галериста, незабавно обжалва това решение, което ще избави неговия клиент от необходимостта да спи в затвора още тази вечер. Той говори за „едностранчив процес, при който намерението да бъде запушена устата на неговия клиент е взело връх над точната преценка на конкретното деяние“. Все още не е известна датата на следващото заседание. Случаят East-X Prod, в който е замесен Луи Барле, заплашва още повече да утежни присъдата, макар двете дела да не са свързани помежду си.

Следват спортни новини с нашия кореспондент в Южна Африка, където отборът по футбол на Франция преживява криза, която е на път да излезе извън очертанията на игрището...“.

София съчувствено хвана ръката ми. Търсеше какво да ми каже, опитваше да се усмихне, без да знае как би могла да ме утеши.

Въздържах се и не се обадих на Луи. Ала веднага щом стигнахме до вилата, изскочих от таксито като стрела, с пръст върху копчето за повикване.

Неговият телефон не отговаряше, нито пък телефонът на Зерки. Принудих се да изпратя на Луи съобщение, което нарушаваше всичките ми планове:

Обичам те. Връщам се.

Само след няколко минути, през която блуждаех като сомнамбул, получих отговор, който едновременно ме успокои и ме разпъна на кръст:

Не. Остани, където си. Така ще бъде по-добре.

Тук всичко е много сложно... Не съжалявай, защото при сегашното положение не мисля, че бихме могли да се срещнем на уреченото място.

Зад тези думи прозрях линча, на който щях да бъда подложена от страна на пресата, която в този момент го преследваше още по-ожесточено. Надявах се, че Зерки е намерил достатъчно сигурно убежище, където да го скрие...

София се появи в зрителното ми поле и размаха ръка за довиждане.

– Къде отиваш?

– Да пазарувам. Искаш ли да дойдеш с мен?

– Какво искаш да купиш?

– Шоколад. Тонове шоколад – добави съвсем сериозно тя. – Днешното меню ще бъде калорийно самоубийство! Всичко свръхмаслено и свръхсладко. Гарантирано средство срещу депресия.

– Гарантирано от кого? От теб?

– Да, госпожо. Двайсет и шест годишният ми опит в областта на нещастно завършилите любовни истории и на самотното циврене е изцяло на ваше разположение.

Предполагам, че истинската приятелка наистина се познава в нужда. Тя знае кога думите престават да действат и кога е време да се мине към простите телесни наслади като лек срещу сложните душевни терзания. Езическо единение на нашите стомаси (след единението на вагините ни от предишната вечер), за да постигнем вътрешно обновление.

Одобрих идеята ѝ с плаха усмивка, но отклоних предложението да я придружа. Гледах я как се отдалечава по крайбрежния път по посока на авеню „Пусино“ към центъра на града и се питах какво бих правила, ако не беше тя.

Докато я чаках да се върне, се шлях из градината. Слънцето с мъка бе прогонило ситния дъждец, който ръсеше вече втори ден, и аз се възползвах от няколкото лъчи, пробили облаците, с надеждата те да ми вдъхнат малко утеха. Краката неусетно ме отведоха до бараката с изтърбушената лодка. Този път не събрах смелост да видя отново старата черупка с олющения от времето лак. Въпреки това си помислих, че вместо да я влачим чак до Келмер, бихме могли да повикаме прословутия Ивон, за да даде компетентното си мнение.

Противно на очакванията Ивон се обади след второто позвъняване, при това, изглежда, беше трезвен, и с любезен тон прие да дойде още на следващата сутрин срещу определено заплащане. Подобна отзивчивост от негова страна ми подсказа, че съвестта му не е съвсем чиста.

Все още стоях, облегнала гръб в прогнилите дъски на бараката, с притворени очи и обърнато към слънцето лице, когато София се появи пред мен с найлонов плик в ръка, с подпухнало от плач лице и просълзени очи:

– Е, това е... – изскимтя тя, като вдигна торбичката, за да ми покаже съдържанието. – Май и аз минавам на същия режим като теб.

– Какво се е случило?

След като дни наред не отговаряла на обажданията на Фред, накрая се смилила и на път към града се съгласила да разговаря с него. Ала вместо да се успокои, нейният бивш съвсем се разбеснял и я нарекъл с най-ужасни имена. Резултатът бил пълна катастрофа, защото София склонила и му разкрила възрастта и общественото положение на неговия заместник. За пореден път Фред трябваше да отстъпи пред по-богат от него мъж.

Още повече се разярил, когато София признала, че аз познавам Франсоа и че дори работим заедно. „И двете сте малки курви! Тя може да се прави на важна дама, но е същата мръсница като тебе!“, били последните му думи, след което сложил край на разговора. Тя затворила, без да му каже, че се е настанила в моята гарсониера, но Фред вероятно сам се досетил.

Освен шоколад София беше купила две бутилки бяло десертно вино от Лейон и Жюрансон. Веднага ги отворихме, за да удавим в тях всичките си съмнения и мъки.

– Вярно, че по време на оргазъм се изплезва! Не си ли обърнала внимание?

– Кълна ти се, че никога не съм забелязвала подобно нещо! – засмях се аз.

Само няколко чаши и ето че започнахме да споделяме впечатленията си от Фред Морино, превърнал се за нас в предмет на подигравки.

Между две глътки и две шеги лапвахме от време на време някое блокче млечна „Милка“, „Кот д’Ор“ с лешници, бял шоколад „Нестле Галак“, а накрая блокче черен шоколад „Алтер Еко“ с 60% какао. Така двете си поделихме 3360 килокалории или по 1680 килокалории на всяка от нас. И мога да кажа със сигурност, че това повдига духа, стига да не мисли човек за предстоящите стомашни болки и за натрупаната подкожна мазнина!

Когато се поуспокоихме, София изпадна в необичайна за нея откровеност. Обикновено се разпростираше върху сексуалните подробности на своите връзки и не ѝ оставаше време да разкрие истинските си чувства.

– Бях като четиринайсетгодишно момиченце, което за пръв път са поканили на среща... Никога не ме е било толкова шубе!

Описваше момента, когато за пръв път се бяха видели с Франсоа Маршадо на светло.

– А той?

– И той притеснен, макар и не чак толкова... Беше много странно, сякаш се познавахме отдавна и в същото време се виждахме за пръв път.

Такъв беше резултатът, когато искаш да опознаеш само незначителна част от някого. Да вложиш толкова надежди на малкото, което знаеш, да се опитваш сам да запълниш празнотите и по този начин да сътвориш едно въображаемо същество.

Така София и Франсоа са били принудени да наваксат за няколко часа месеците мълчание, да придадат облик на другия, когото толкова пъти са прегръщали в тъмнината, да приемат неговото социално поведение, вкусовете и предпочитанията му, да чуят историята за неговите провали и необичайни преживявания. С една дума, неговите несъвършенства.

– Знаеше ли, че се познават с Давид още от студентските години?

– Да, разбира се – усмихнах се аз, трогната от удивлението, което я обземаше при всяко ново откритие.

Почти ми се щеше да бъда на нейно място, за да мога да изживея тази творба на поантилист, при която всяка нова точка придаваше допълнителна прелест на нейната зараждаща се любов. Нима година преди това не бях постъпила по същия начин с Луи, сред покоя на стаята „Жозефин“? Ако оставим настрани безумната извратеност на манипулатора, който ми изпращаше анонимните бележки и ме принуждаваше да споделям всичките му неприлични прищевки, бях успяла да извадя на бял свят онова, което, струва ми се, беше истинският Луи: богат, сложен, пламенен, предан, прям и на всичко отгоре толкова страстен. Ала последните седмици ми бяха показали, че задачата, която си бях поставила, все още не е изпълнена докрай. Дали изобщо щях някога да успея? Всеки нов елемент, който той приемаше да разкрие пред мен, неизменно беше съпътстван с нова лъжа и неяснота.

Молех се вътрешно за моята приятелка Маршадо да не се окаже също толкова притворен.

– Искаш ли да научиш най-интересното? – запита ме накрая тя. – Откакто се видяхме, не сме правили нищо.

– Искаш да кажеш, че не сте спали заедно?

– Не сме... Не успяваме. Не и когато е светло... или по-скоро не и когато не е тъмно – заключи на един дъх тя.

Явно, докато не се познаваха, двамата бяха превърнали любовната игра в ритуал, изключващ естествените и спонтанни пориви. Опасност, която двамата с Луи бяхме избегнали, като прекарахме цяла година в леглото. Година, през която се приобщихме единствено чрез нашите тела, чрез жаждата ни за нови изживявания, следвайки ритъма на дните, нощите и желанията.

Нощта, последвала тази калорийна вакханалия, бе толкова спокойна, колкото буйна беше предишната. Към десет часа на другата сутрин с точност, която ме удиви, „Ивон от Келмер“, чиято фамилия всъщност беше Денуе, се появи пред оградата на „Рош брюн“.

– Мислех си, че тази прокълната вила отдавна е изоставена... – заяви той, минавайки направо към основния въпрос.

– Защо да е „прокълната“?

– Ами след всичко, което се е случило тук...

– Вярно. Да ви покажа ли лодката?

В погледа, който отправи към моторницата, прочетох едновременно презрение и завист. Подобно на Фред, у него класовият комплекс явно си казваше думата. Възхищаваше се от направата, от изисканите форми, но не можеше да проумее как е възможно да се вложат толкова пари в подобна плаваща играчка.

С пъргавина, която не бих заподозряла у него, той прекрачи купчината натрупани по пода на бараката предмети и се качи на борда. През цялото време на огледа предпазливо запази мълчание, като само от време на време поклащаше глава, сякаш за да се убеди в реалността на онова, което вижда.

– Май съм се излъгал... – каза накрая той, без да снема очи от дъното на лодката.

– Какво има?

– Ами че, когато вашият приятел дойде да ме навести, аз му подсказах, че онзи, който е бил на кормилото на лодката, я е насочил към скалите.

– Сега не мислите ли, че е било така?

– Не, госпожо. Не и след това, което видях.

Начинът, по който бавеше отговора си, за да придаде тежест на собствените си познания, до крайна степен ме подразни, но се постарах да запазя спокойствие.

– И какво видяхте?

– Оста на руля. Прерязана е. А това не може да стане случайно или от износване.

– Искате да кажете...?

– Че това е саботаж.

При тези думи ме погледна виновно, сякаш той бе извършителят. Реших, че съжалява, като за пореден път се явява носител на лоши вести.

– Оста е разцепена на две ето така – продължи Ивон, – перото не отговаря и лодката отива натам, накъдето е била първоначалната позиция. В най-добрия случай ще се въртите в кръг като побъркани...

– А в най-лошия?

– Продължавате право напред.

Напред към скалите, където ударът ще бъде фатален.

След като Ивон си замина, приканих София към нашето любимо занимание в „Рош брюн“: претърсването на чекмеджетата и шкафовете. Поуката от деня бе, че фамилната памет може да се окаже бездънна. Въобразявате си, че сте разкрили всички тайни, но все някъде остава неосветено ъгълче, скрито между зъбите на миналото.

Тъй като по време на първия престой бях преровила всички чекмеджета на първия етаж, реших че трябва да изследваме не толкова явни места, където самата аз бих скрила документи. Странно защо се сетих за мама и за нейната мания да събира бележки и квитанции в стари кутии от сладкиши или в бурканчета от подправки. Явно всяка стопанка инстинктивно постъпваше по същия начин. Може би Ортанс Барле не е била по-различна? Вярно, че преди това бяхме претърсили кухнята и килера, но някакво необяснимо и в същото време познато чувство продължаваше да ме тегли към тях.

За съжаление, в нито един буркан не открихме съкровище и вече бяхме на път да се откажем, когато София запита:

– Вярваш ли наистина, че мама Барле би поверила тайните си на кухненския долап?

– Признавам си, не дотам... – съгласих се аз с печална въздишка.

– Ако питаш мен, Ортанс е била много по-хитра.

Също както бях постъпила няколко дни преди това във втора стая на хотел „Шарм“, проверихме с почукване всички стени, всяка плочка от пода, но без успех.

– Може пък да е унищожила всичко – предположих аз.

– Хм... Може.

Обезсърчена, реших да измия почернелите си от прахоляка ръце в порцелановата мивка, но София ме спря и изпръска двете ни с вода.

– Мамка му, погледни...

– Какво има?

– Водата едвам се изтича.

– Е, и какво от това? Нищо чудно, къщата е толкова стара. Вероятно никой не е почиствал сифона от...

– Шшшт! Слушай.

Накара ме да млъкна.. Наострих уши към малкия водовъртеж над отвора. Съсредоточих се и долових метално потракване. Преди да успея да кажа каквото и да било, София клекна пред вратата на мивката, отвори я и пъхна ръка към старите чугунени тръби.

– Мога ли да знам какво правиш?

– Сигурна съм, че има нещо заклещено вътре.

– Ами да, някоя трийсетгодишна фиба са коса – опитах се да я разубедя аз.

– Ако нямаш нищо против... – изпъшка от усилието тя. – Предпочитам сама да проверя.

Ала прословутата ѝ със силата си ръка не бе достатъчна. Резбата в горната част на сифона беше ръждясала от времето и дори не помръдна.

София се изправи, озърна се и скоро откри в килера нужния инструмент: френски ключ, с помощта на който скоро успя да развие упоритата част. Облъхна ни отвратителната миризма на канал.

– Ех, че гадно! – неволно възкликнах аз.

– Гадно наистина...

Не довърши изречението, защото в този момент измъкна металната чаша на сифона и пъхна пръсти в мътната каша.

– ...но в замяна на това резултатно. Вярвам, ще се съгласиш с мен!

С победоносна усмивка, донякъде крива поради отвращението, тя ми подаде малък кръгъл ключ.

– Нима наистина си мислиш, че нарочно го е скрила там?

– Това, красавице, ще стане ясно, когато открием скривалището, за което е предназначен.

След като завинти отново сифона и изми мръсните си ръце с парче марсилски сапун, тя се зае заедно с мен да дири тайнствената ключалка. Тъй като ключето беше малко, вероятно беше предназначено за неголям шкаф, за куфар, кутия за бижута или куфарче за документи. Ала колкото да дирихме, така и не попаднахме на подобен предмет. Все същите скринове, бюфети и бюра, които вече бяхме проверили.

Слязох до тоалетната на долния етаж. И ето че:

– Софи! Ела да видиш нещо!

– Хайде де... Наясно съм, че двете преминахме известни граници на взаимната интимност, но чак пък да те гледам как пишкаш...

– Говоря сериозно, ела.

Отворих вратата. Тогава тя видя моето откритие и веднага го оцени. Беше малка, боядисана в бяло дървена масичка, чието горно отделение служеше за съхраняване на запасите тоалетната хартия. Долната част представляваше миниатюрно шкафче с ключалка. Дръпнах ключето от ръката на София и като по чудо то влезе без усилие в процепа. Завъртах го два пъти и вратичката се отвори, откривайки пред очите ни дебела купчина документи, част от които се пръснаха по пода чак до коридора.

– Бинго! – възкликна моята приятелка. – От друга страна... Стопанката на този замък е имала странно мислене, след като е избрала за скривалище прогнилия сифон на мивката и шкафчето в тоалетната.

Събрахме документите и разстлахме плячката върху килима в салона. После се заехме усърдно като мравки да преглеждаме внимателно всеки лист и особено снимките, все едно че бяха кодирани изображения, криещи тайнствено послание.

Сторило ми се бе подозрително, че досега не сме открили младежки снимки на братята Барле. Особено онези, на които бяха с първите си приятелки. И ето че тази празнота се запълваше дори отвъд очакванията ми. Всъщност всичко тук беше посветено на това или по-скоро на тях: Давид и Орор в деня на тяхната сватба – почувствах се странно, като гледах моята двойница в същата рокля, която неотдавна сама бях облякла. Бяха снимани сияещи от всички възможни ъгли. Ала много по-смущаващи за мен бяха няколкото снимки на Луи в прегръдките на Ребека, по-млада и по-слаба, повечето направени на околните плажове. Основателката на „Нощни красавици“ изглеждаше като млада влюбена жена, притиснала се до своя годеник, който, напротив, стоеше сковано в тържествена и не дотам ласкава поза. Дали наглостта на Луи бе стигнала дотам, че да признае на тогавашната си приятелка своята изгаряща страст по друга жена, неговата бъдеща снаха?

Разровихме по-надолу и така стинахме по-далеч във времето, до младежките години на братята. Поредицата, на която попаднахме, допълваше снимките на плажа, които бях открила при предишното претърсване. Отново се виждаше Давид на преден план, а по-назад Луи като фигурант. Наред с отсъствието на Ортанс, което си обяснявах с факта, че очевидно тя държи фотоапарата, много по-странно ми се стори, че на нито една от снимките не се виждаше Андре.

Затова пък вниманието ми беше привлечено от други две фигури, макар да се появяваха само веднъж: Арман, който гордо държи на раменете си Луи, в ръка с кепче за лов на скариди, които тук бяха в изобилие по време на отлив; освен това Орор, прегърната самоуверено през кръста от Давид, с плаха усмивка, която изкривяваше донякъде прелестното ѝ момичешко лице.

– Я погледни.

– Двойно бинго – възкликна София, която веднага разбра важността на подобно свидетелство.

Дълго се взирах в тази ценна снимка. Тя безусловно доказваше ранната привързаност между двете деца, много преди техния първи летен флирт. Затова Ортанс се бе погрижила да я скрие.

Ала при още по-внимателен преглед – съжалих, че не намерих в чекмеджетата лупа – върху нея можеше да се открие още нещо. Точно над ластика на слиповете в крещящ цвят, електриково синьо при Давид, оранжево при Орор, на края на пубиса се открояваше малкото родилно петно, което бях видяла върху видеозаписите заедно с Маршадо.

Двете тъмни точки върху кожата едва се забелязваха върху лъскавата фотохартия. Никой, с изключение на Ортанс, разбира се, вероятно не бе обърнал внимание на това поразително сходство между двете деца нито по време на следобедите, прекарани на плажа, нито преди това, в сиропиталището, където момчета и момичета сигурно не са се събличали заедно. С годините на това място бяха поникнали косми, а банските бяха станали други – след лудешките бикини от шейсетте и седемдесетте целият бански отново се бе върнал в женската мода. Ето защо никой не бе могъл да зърне разобличаващата прилика и тяхната тайна си беше останала скрита. Така бе станал възможен безумният план на Давид, съзряващ лято след лято в плажната кабина с издълбаното в дървото сърце.

12

6 юли 2010 година

Понякога се налага документите да бъдат преглеждани отново и отново, докато очите се премрежат, за да бъдат открити нови подробности.

– Видя ли това?

София ми подаде правоъгълен лист дебела, грапава и пожълтяла хартия. Веднага познах поканата за сватбата на Орор и Давид.

– Да – потвърдих аз, като я поех. – Ребека вече ми показа своята.

Флоранс и Жан-Франсоа Делбар,

Ортанс и Андре Барле

с радост ви канят на сватбената церемония на техните деца

Орор и Давид,

която ще се състои в събота, 18 юни 1988 година, 15 часа, в катедралата „Сен Венсан“ в Сен Мало. Младоженците ще бъдат щастливи да ви приемат в 18,30 часа на чаша вино и на предвидената след това гощавка в ресторант „Мезон дьо Брикур“, улица „Дюгесклен“ № 1 – 35260 Канкал.

В бялото поле върху лицевата страна с нервен почерк бяха надраскани два реда:

С искрени приятелски чувства и пожелания за щастие.

Прегръщам ви най-сърдечно. О. Р.

– О. Р.? Кой е този О. Р.? – запита София, докато надничаше над рамото ми.

– Не съм сигурна... Струва ми се, че би могъл да бъде Оливие Рьоленже.

– И кой е той?

– Главният готвач на ресторанта, където се е състоял приемът.

– Че откъде знаеш? – зачуди се София.

Очевидно приятелката ми не знаеше нищо за необикновената репутация на този ресторантьор, чиито оригинални рибни рецепти и приложение на подправките бе отличено с една, две и дори три звезди в гида „Мишлен“. Беше същинско светило в своята област.

– В университета съм правила курсова работа за прочутите френски готвачи.

– И смяташ, че той е бил достатъчно близък на семейство Барле, за да си позволи подобно интимно пожелание?

– Твърде възможно. Той е най-известният бретонски готвач, а Канкал е на двайсетина километра от Динар. Андре и Ортанс са били достатъчно богати, за да имат запазена маса при него.

– Ами ние? – усмихна се лакомо тя. – Дали не бихме могли да отидем и да похапнем там?

Перспективата беше примамлива. Кой знае... може би стопанинът на заведението ще хвърли допълнителна светлина върху случилото се на 18 юни 1988 година? Дори да нямаше представа за връзката между Давид и Орор, със сигурност щеше да си спомни разкошната сватба, организирана от неговите приятели...

Днес вече беше твърде късно да ходим дотам и затова се задоволихме с поредната порция спагети и няколко оцелели блокчета шоколад.

После София се усамоти, за да си чати с Франсоа като някоя тийнейджърка. Аз нямах никакви вести от Луи и затова продължих упорито да разглеждам същите снимки, за да се слея по някакъв начин с неговото минало. Дали в момента, когато тази снимка е била направена, Луи вече е знаел? Дали затова изглеждаше толкова сърдит? Кога беше започнала тайната му връзка с Орор? Всички тези въпроси очевидно оставаха без отговор и затова, когато си легнах, въображението ми започна да рисува странни сцени, в които ролите се изпълняваха от едни и същи актьори. И всеки път действието прекъсваше преди развръзката. Внезапно се надигаха огромни вълни, които поглъщаха всичко.

Веднага след събуждането София ми напомни, че трябва да посетим „Мезон дьо Брикур“. Очевидно бе взела присърце идеята за един разговор с Оливие Рьоленже.

– Е, какво ще правим днес? Няма ли да обядваме в Канкал?

Ако не беше трескавото очакване на вести от Луи, нямаше да се поколебая нито за момент. А освен това Орор... Орор, която отново беше изчезнала, решила може би да напусне сегашното и да се завърне в света на спомените.

– Ами ако се появи Орор? – предположих аз. – Трябва да бъда тук.

– Шегуваш ли се?

– Защо мислиш така?

– Виж какво, Ел... На тази откачалка изобщо не ѝ пука за тебе. От ясно по-ясно е, че няма да дойде. Ако питаш мен, тя никога не е имала подобно намерение.

Очевидно София беше права. Въпреки това без желание излязох от голямата вила, докато таксито вече ни чакаше пред вратата.

– Къде ще ходим днес? – запита весело добре познатият ни шофьор.

– В Канкал. Ресторант „Мезон дьо Брикур“.

– Ами... – поколеба се той с ръка върху скоростния лост. – Искате да кажете „Кокийаж“ в Сен Мелоар-дез-Онд?

София ме погледна объркано.

– Да, вярно – възкликнах аз достатъчно високо, за ме чуе и тя. – Съвсем бях забравила, че Рьоленже още преди години затвори своя ресторант „три звезди“.

Истината беше, че по примера на своите прочути колеги Робюшон, Сандранс и Вестерман, Рьоленже също се бе отказал от престижното отличие, изморен от постоянните усилия да поддържа толкова висока класа. Само на няколко километра от предишното си заведение беше открил ресторант „Кокийаж“, разположен в „Шато Ришьо“, разкошна вила от двайсетте години на миналия век, срещу Мон Сен Мишел.

– Точно така – потвърди шофьорът. – Значи, искате да посетите новия му ресторант?

– Да, господине – побързах да отговоря аз.

Сен Мелоар-дез-Онд е малка, рядко населена община, разположена покрай залива, източно от Канкал.

На това място, тъкмо преди да премине в безкрайна пясъчна ивица, брегът отново се издига, а вилата е кацнала на самия връх на скалите.

До паркинга имаше рекламна табела на „Кокийаж“.

– Добър ден, госпожици – посрещна ни радушно салонният управител. – Къде предпочитате да обядвате? Вътре или на малката тераса отзад?

– На терасата! – отвърнахме двете в един глас.

От тясната ивица морава, с няколко маси под сянката на завеса от пинии, се отриваше прелестна гледка. Морският пейзаж отляво беше див, а отдясно постепенно се усмиряваше и в далечината се очертаваше величествената грамада на Мон Сен Мишел.

Дъждът временно беше спрял и слънцето огряваше дискретния лукс на това място, което София разглеждаше с възхита.

– При всички случаи семейство Барле са умеели да живеят.

Когато сервитьорът дойде да вземе поръчките – за мен сепия, печена на въглени, с пиментон „де ла Вера“, за София агнешко от животно, отгледано на солени ливади, аз прошепнах на ухото му:

– Знаете ли дали бих могла да видя господин Рьоленже? – и веднага добавих: – Двамата с мъжа ми са стари познати.

– Съжалявам, днес отсъства.

Обичайно за прочутите готвачи бе да пътуват непрекъснато, за да поддържат реномето си.

Поколебах се дали да задам следващия въпрос, защото така рискувах да пропилея шансовете си:

– В такъв случай... възможно ли е да кажа няколко думи на неговия помощник?

– Ще проверя... Вие сте госпожа...?

– Барле – отвърнах аз. – Анабел Барле.

Изглежда, фамилията направи нужното впечатление, защото почти веднага се появи мъж на около петдесет години, с готварска шапка и бяло сако.

– Добър ден, госпожо. Искали сте да ме видите?

– Да... Всъщност исках да видя господин Рьоленже.

– Днес той отсъст...

– Зная. Питах се обаче от колко време работите заедно с него.

– О – възкликна той с нескрита гордост. – Повече от двайсет и пет години. Постъпих като чирак, а от десетина години съм негов първи помощник.

Това означаваше, че през юни 1988 година вече е бил на работа при своя шеф.

– Правя малко проучване за фамилията на моя съпруг.

Бях решила да карам без заобикалки.

– Става дума за сватбата на моя девер Давид Барле... Сигурно сте чували... Обядът е бил в „Мезон Брикур“.

– Твърде възможно – отвърна той с неочаквано студен тон.

– Бих искала да знам дали си спомняте нещо по-конкретно от този ден.

– Какво по-точно?

– Все едно: спор, някакво произшествие...

– Много време мина... – би отбой готвачът.

Нарочно не бях споменала точната дата и отговорът му ми прозвуча като признание: значи, чудесно си спомняше.

София винаги е била хитруша и порядъчно нахална, затова моментално намери точните думи, с които да сломи защитата на готвача.

– Не намираш ли, че обслужването е доста бавно? – обърна се тя към мен.

– Така е... Тъкмо си мислех същото. Господинът вероятно трябва да ни отговори, за да може по-скоро да се върне към задълженията си. Инак клиентите ще се оплачат...

Мъжът пристъпи неуверено под високата си шапка, после се посъвзе и отстъпи:

– Вижте... Споменът не е от приятните. Семейство Барле са близки приятели на господин Рьоленже. През онзи ден те особено държаха всичко да мине възможно най-добре.

– Но това не се случи?

– Напротив... Е, поне от кулинарна гледна точка.

– А като се изключат блюдата? – обади се София, като въртеше с пръсти къдриците си и не снемаше от него огромните си черни очи, за да го подтикне към откровеност.

– Веднага след десерта в градината избухна свада.

– Кои се скараха?

– Младоженецът Давид и брат му.

– Луи.

– Точно така. Изпразвах кофите за смет на двора, когато ги чух. Дори се наложи да се намеся, за да ги разтърва.

– И знаете ли за какво се караха?

– Не разбрах всичко... Но онзи, когото нарекохте Луи, заплашваше да разкаже всичко на родителите им. Нямам представа какво имаше предвид. После всеки отиде да се напие в своя ъгъл и всичко приключи... След това нещата се успокоиха.

Тъкмо в този момент като по чудо двете порции се появиха на масата. Уханието, което се носеше от тях, видът, цветовете на подправките и дори белотата на порцелана бяха достойни за възхищение.

Помощникът се възползва от това, за да се оттегли в убежището си, а ние двете с охота се нахвърлихме на блюдата.

Под гальовните лъчи на слънцето, смекчени от сянката на люшканите от вятъра високи дървета, стигнахме до десерта и кафето. Свежият бриз ни подканяше да останем на местата си, където се чувствахме леко натежали и доволни.

Въпреки това решихме да се поразтъпчем до плажа по посока на Мон Сен Мишел. Обгърнати от дъха на морето, се отдадохме на размисли.

– Това потвърждава предчувствията ти – обобщи София. – Луи е знаел всичко за връзката между Давид и Орор още преди сватбата.

– Да... Само не е ясно какво е казал Давид на брат си, за да му попречи да разкрие истината пред Андре и Ортанс.

– Аха... Само дето Ортанс вече е била в течение.

– Зная. Сигурна съм обаче, че нищо не е казала на мъжа си.

– Смяташ, че си е отишъл от този свят, без да разбере какво се случва в собственото му семейство?

– Така си мисля... Инак човек като Андре в никакъв случай не би позволил подобна низост. Представяш ли си какъв срамен скандал е това за династията Барле?

Отвъд големите хангари за стриди покрай шосето брегът придобиваше по-див изглед. От дясната ни страна се издигаше вятърна мелница с неподвижни криле. Плажът се ширеше тъй далеч до хоризонта, че не беше за вярване как приливът би могъл да го залее.

– Признай, че си задаваш въпроса.

– Кой въпрос?

– Дали Давид е бил способен да повреди нарочно онази проклета лодка, само и само да затвори устата на Луи...

Вярно бе, че след свидетелството на готвача се опитвах по всякакъв начин да скрия дълбоко в съзнанието си тази ужасна загадка. Ускорих крачка, вперила поглед в далечната камбанария на манастира със статуята на архангел Михаил, който сразява дракона.

На връщане в таксито приятелката ми прочете някакъв есемес на мобилния си телефон и неволно прихна:

– Отгатни какво съобщение получих.

– Нямам представа...

– Спомняш ли си, когато преди година пак бяхме тук заедно? Тогава ми спомена за твоя съмнителен клуб... „Бригантен“. Записах се в него чрез Интернет. Представи си, днес те организират вечер за двойки. Чудничко, нали?

Спомних си как пътувам в микробуса, който преди няколко седмици ме бе откарал до Сен Броладр... как получих оргазъм в прегръдките на пламенната червенокоса жена, която ме притисна в съблекалнята...

– Може би ми предлагате да се отдадем заедно на разврат, госпожице Петрили? – запитах я дяволито аз.

В огледалото за обратно виждане зърнах широко ококорените, вперени в нас очи на шофьора, който не пропускаше нито дума.

Приятелката ми се изчерви. Виж ти, подобно нещо никога не ѝ се случваше. Вероятно точно това си мечтаеше. Може би нашите преживявания от предишната вечер бяха напълнили главата ѝ с всякакви фантазии.

– Престани с глупостите си... – възмути се не дотам убедено тя.

Закачливият ни разговор прекъсна, когато най-сетне стигнахме до „Рош брюн“. Пред вратата беше спрял дълъг черен седан с размерите на лимузина като знак, че имаме посетител. Дори София, която беше виждала тази кола само веднъж или два пъти – първия път, когато Луи ме бе отвлякъл по време на джогинга, – веднага разбра кой е той.

– Предупреди ли те, че ще дойде?

– Не... – прошепнах със свито гърло.

– Искаш ли да ви оставя?

– Може би ще бъде по-добре... Сърдиш ли ми се?

– Разбира се, че не. Мисля, че имам готов план за прекарване на вечерта... – пошегува се тя, размахвайки мобилния телефон.

– Благодаря.

Още щом прекрачих прага, разбрах по миризмата, че в камината гори огън, а откъм една стая, където имаше стар грамофон, се носеха звуците на пиано.

Луи седеше на канапето, само по риза и джинси, непринуден и приветлив като пламтящите главни пред него. Вместо да се втурне към мен, той ме прие като след обикновен ден и само разтвори прегръдки с усмивка. Веднага побързах да се сгуша до него.

– Шопен? – запитах го тихо.

– Не, Шуберт – поправи ме ласкаво той. – Трио за пиано и струнни инструменти номер едно. Алегро модерато.

Самият той влизаше в ролята на странен модератор. Не ме беше дарявал с толкова приятна изненада от... може би от нашата първа нощ в „Шарм“ – нарочно изключвах импровизираната ни сватба, тъй като тя се бе състояла при доста неясни обстоятелства. Ала сега, в тази стара къща, на която той бе съумял да придаде живот само с няколко ноти и няколко клонки в камината, нищо не беше в състояние да помрачи моето щастие. За миг забравих безбройните въпроси, които напираха в мен, за прерязаното кормило, прекършило живота му и коляното му, присъдата, надвиснала сега над него...

Притисната до топлите му, стегнати и едновременно меки гърди, мечтаех единствено за ласки.

– Признавам, че пристигнах твърде рано за срещата... Но не мисля, че папараците ще се сетят да ме търсят тук.

– Зерки знае ли къде си?

– Майната му на Зерки. Нощите все още ми принадлежат...

„За колко още време?“, запитах се горчиво аз.

– ...а следователно принадлежат и на теб... където и да се намираш.

Посещението му не беше просто хрумване. То беше резултат от зова на плътта, която чувствах трепетна при докосването на ръцете, на устните ми, от зова на любовта.

Въпреки недъгавия си крак – зърнах бастуна, облегнат до камината – той ме сграбчи и ме вдигна с удивителна лекота. Розата на шията му молеше да я целуна, но жестът му ме спря.

– Почакай...

Така започна нощта, която той бе планирал във фантазиите си през целия път дотук. В кухнята ме положи върху голямата кафява дървена маса и започна да сваля дрехите ми, като всеки път притискаше устни върху оголената кожа.

– Теб не те обичам – обърна се той най-напред към пъпа ми. – Не, теб ще те изпия.

Сетне свали белия ми памучен топ и се нахвърли на шията ми.

– Теб също не те обичам... Ще те схрускам.

При тази думи впи зъби в нежната кожа – като вампир, който смуче копнеж.

После ме отнесе до долния край на стълбите и ме постави на първото стъпало. С рязко движение вдигна полата ми, коленичи пред мен и дръпна встрани слиповете ми.

За момент съзерцава влажната ми цепка, явно решен да се наслади на гледката, после се вмъкна между бедрата ми и жадно залепи устни върху нея.

– Теб... Теб те обожавам.

Никога не го бях виждала да ме желае толкова силно и затова не обърнах внимание на странните му думи. Той боготвореше тялото ми и преклонението му пред него не след дълго ме докара до полуда. Почувствах как вулвата ми е пълна с тръпчив сок.

Когато включи в действие езика с присъщото му бавно усърдие, с онази точност, която откриваше безпогрешно най-чувствителните места, аз разтворих широко крака и се вкопчих в косата му, както кораб притяга въжетата в разгара на буря. Ала само след един или два проблясъка на наслада внезапно спря, отново ме вдигна на ръце и ме понесе из къщата. Едва тогава ми стана напълно ясно намерението му: да остави из целия дом следите от нашето желание, да го бележи с нашите телесни течности, да окачи по стените рисунките и платната на нашата красота.

За пръв път проникна в мен върху парапета на стълбищната площадка, прав срещу разтворените ми бедра.

В малката баня до моята спалня, когато лакомо налапах члена му, след като тъй дълго бях лишена от близостта му, той се обърна към устата ми:

– Благославям деня, в който за пръв път се докосна до мен. Не си и помисляй да спираш да ме смучеш. Чуваш ли?

Понякога ме връщаше там, откъдето вече бяхме минали, сякаш творбата ни се нуждаеше от втори слой любов. Тогава отново преминавахме към кучешката или към „лотос“, все едно продължавахме оттам, докъдето бяхме стигнали; отдавахме се на удоволствието със старание, като двама добросъвестни работници. Внимателно подхождахме към всяка подробност, която ще удесетори насладата на другия, като аз прокарвах език по главичката на члена му, за момент излязъл от мен, а той дразнеше с показалец клитора ми, когато притиснех корем към него. За да ме влуди съвсем, пъхна пръст в ануса ми тъкмо в момента, когато вълната на оргазма го стягаше.

След като се изпразни в мен, той ме погледна право в очите и обобщи всички обръщения, които до този момент бе отправил към различните части на тялото.

– Не обичам вас... Обичам Нея... Няма да ви уча. Ще ви наоазбуча.

Този път и двамата прихнахме без задръжки в пристъп на волна първична радост, която се смеси с отшумяващите тръпки на страстта.

Музиката в салона отдавна бе престанала, когато двамата най-сетне се изтегнахме върху моето легло.

– Мисля си, че трябва да опростим нашия код – каза Луи, галейки замислено тялото ми с опакото на дланта.

– Какво? – запитах изненадано аз, излизайки бавно от унеса.

Всъщност досега рядко бяхме прибягвали до нашия кодиран език. Трудно бе да се вмъкнат в обикновен разговор измислените от нас ласки, като пръст във вагината, който означава „имам нужда от теб“ или ощипано зърно на гърдата („Обичам те“).

– И какво предлагаш?

– Предлагам... – поколеба се той, дирейки за момент вдъхновение – да свържем всяка част от тялото с буква от азбуката. А като анус, Б като бедра, В като вагина, Д като дупе, Е като...

– Окей, окей – прекъснах го аз. – Но как ще използваме това?

– Много просто: ако натъртим съответната начална буква на някоя дума, това ще означава, че мислим за съответния участък от тялото. Ако направим това два пъти, значи го докосваме...

– Или по-скоро приканваме другия да го докосне – поправих го аз.

– Точно така – съгласи се той, отправяйки ми съучастническа усмивка.

Виждах, че тази игра на думи го възбужда не по-малко от играта на тялото.

– Съгласна съм... Напълно ме устройва. Ами ако два участъка започват с една и съща буква? Като например... Зъби и задник.

– В такива случаи ще проявяваме гъвкавост – прихна той. – З ще си остане за зъби, а Д за дупе.

И така, върху гърба на стар плик, с помощта на зле подострен молив през тази нощ ние установихме връзка между тялото и думите:

А като Анус

Б като Бедра

В като Вагина

Г като Гърди

Д като Дупе

Е като Език

Ж като Жили

З като Зъби

И като Извивка (по волята на въображението)

К като Клитор

Л като Лакът

М като Мускули

Н като Нос

О като Очи

П като Пубис

Р като Ръка

С като Скули

Т като Талия

У като Устни

Ф като Фалос

Х като Ханш

Ц като Цепка

Ч като Чело

Ш като Шия

Щ като Жокер (получателят определя участък по свой избор)

Ю като Юмрук (пъхнат на съответното място)

Я като Яйца

Естествено, нито за момент не стана въпрос за обстоятелствата, при които ще бъдем принудени да използваме занапред тази тайна азбука – като се започне с осемнайсетте месеца затвор, отредени му от правосъдието, за които не смеех да загатна, сякаш самото им споменаване щеше да предизвика съдбата.

Допрях устни върху двете букви, татуирани върху зачервената му кожа в свивките на коленете, с надеждата тяхната хладина да им донесе облекчение: К отляво, О отдясно... Може би нокаут, но все още изправен благодарение на моите целувки. Съдията нямаше право да помрачава този момент!

Човек не може да си позволи да бъде прекалено сериозен, когато разполага само с няколко часа за любов.

13

8 юли 2010 година

Пред лицето на опасността у детето е налице само едно чувство: страх. И две възможни реакции: вцепенение или бягство. С годините постепенно се научих да превъзмогвам тези рефлекси. Научих се да посрещам всичко с вдигната глава и да не давам израз на слабостта си.

С две думи, свикнах да гледам дявола в очите. Каквото и лице да е избрал той, за да ми се яви...

„Здравей, Ел... Давид е. Бях помолил Клое да организира среща между нас, но, изглежда, е забравила. Няма значение, не е късно. Все пак бих искал да се видим. Искам да споделя с теб важни неща. Уверявам те, нямат нищо общо с онази статия... Впрочем да, но непряко... С една дума, обади ми се да отидем заедно на вечеря. Целувам те.“

На вечеря с него? Сериозно?

Той, изглежда, не се страхуваше от нищо. Не се срамуваше от нищо, никакви скрупули не можеха да спрат движението му към разрухата.

За щастие, завръщането ми в Париж бе съпроводено от няколко по-приятни вести. Макар Луи да си бе заминал преди моето събуждане, по особен начин той продължаваше да бъде с мен: пощенската кутия преливаше от ръкописни страници, продължение на

Азбуката на твоето тяло.

Тил (същ. ж. р.): тя беше само тил, беше само обещание. Бях забелязал това момиче в метрото в гръб и изведнъж се изпълних със силен копнеж по задната част на нейната шия. Тилът ѝ беше толкова нежен, толкова деликатен, толкова крехък, че будеше у мен неудържимо желание да го докосна. Запомних часовете, когато пътува, и я следвах в продължение на няколко дни, като я зървах още в коридора и всеки път отзад. Не знаех как изглежда нейното лице и макар да горях от нетърпение да го видя, съзнателно отлагах този момент, предварително убеден, че то по нищо не би могло да се сравни със съвършения ѝ тил. Ала една сутрин не издържах, престорих се, че се спъвам по стълбите на няколко крачки зад нея, за да привлека вниманието ѝ. Тя инстинктивно се обърна и пред очите ми се появи най-странната и изумителна гледка, която би могъл да си представи човек: видях втори тил, съвършено еднакъв с този, който обожавах. Жената с два тила съхраняваше своята красота и своята тайнственост... А дали въобще беше жена?

Бях впечатлена от фантастичния елемент в неговия разказ, който ми разкриваше неговите минали и сегашни демони. Жената с два тила... Дали това не беше онази, която съчетаваше в себе си две жени с едно лице, Орор и мен?

Тъй като София вече живееше при мен, цяла вечер обсъждах с нея причините, които биха ме накарали да приема поканата на Давид.

– Първо – постави тя предварителното условие, – нито Луи, нито Зерки на бива да научат за това.

– Разбира се, че не бива, да не си се побъркала... Луи никога не би ми простил.

– Освен това трябва да си наясно какво очакваш от тази среща. Напомням ти, че последния път, когато вечеряхте заедно, не научи нищо ново. Да не говорим, че този мръсник те манипулираше както си искаше.

Наистина имах лош спомен от случилото се. Под предлог, че ми предлага закрила, Давид ми бе описал Луи като рецидивист, като сексуален маниак, убеждавайки ме да го напусна.

– Не очаквам, че ще се съгласи да накара Гобер да оттегли жалбата си срещу галерията...

– И на мен не ми се вярва – подкрепи ме тя.

– Не се надявам и на някакви важни разкрития за ролята му в злополуката с лодката.

– На едно мнение сме. Тогава въпросът е: какво би могла да изтръгнеш от него?

– Мога да го накарам да ми разкаже за Орор. За тяхната връзка, за брака им...

София ме погледна изненадано:

– Сигурна ли си? От Франсоа знам, че не желаеш да използваш това срещу Давид...

– Вярно. Струва ми се обаче, че това е единственият начин да пробия бронята му.

За момент всяка от нас потъна в мислите си, после тя първа взе думата:

– В такъв случай, скъпа, остави на него инициативата. При положение че иска среща с теб, след като вече държи Луи в ръцете си, намерението му не е просто да си побъбрите. Очевидно иска да се сдобие чрез теб до нещо конкретно. Нещо, с което все още не разполага. Затова остави той да говори. Скоро ще свали картите. И едва тогава ти ще можеш да разкриеш тайните му.

Тревожех се, че Давид ще се опита да изтръгне от мен някакво сведение. Какво все още не му беше известно? Нима бе дотам луд, че да се помъчи да ме привлече на своя страна? Въпреки неговата горделивост и мегаломания ми се струваше малко вероятно. Не и сега, когато аз и Луи бяхме женени. Освен ако подмолните му действия срещу неговия брат от последните месеци не целяха именно това...

Тъй като предстоящата игра щеше да следва неговите правила, оставих Давид да определи мястото на срещата. С дързост, която не обещаваше нищо добро, той се спря на ресторант „Дивелек“, където бяхме вечеряли, след като бе поискал ръката ми.

– Много мило би било отново да се видим там, нали? – подхвърли той с весел тон.

Стегнат в елегантния перленосив костюм, Давид ми се стори малко отслабнал... и с изкуствен загар, предназначен сякаш да покаже, че е във форма. Само няколко дни преди подписването на договора с корейците имиджът за него беше по-важен от всякога.

– Не съм сигурна дали е мило... – отвърнах сдържано аз. – Но знаеш предпочитанията ми към специалитетите на този ресторант.

Особено скаридите с шампанско, които веднъж Арман бе приготвил в моя чест.

Въпреки това още от самото начало осъзнах, че не ще успея да изиграя ролята на момиче, което се оставя да бъде подведено, както ме бе посъветвала София. Как бих могла да понеса отвратителния начин, по който той открай време манипулираше жените: Орор, която бе държал през цялото време под похлупак; Алис, която приемаше и изоставяше според прищевките си... и най-сетне аз самата, която първоначално бе преотстъпил на брат си, а накрая ме бе изоставил на разюзданите изнасилвачи без лица?

Взех чантичката си и извадих от нея няколко фотокопия, които бях направила набързо в последния момент: снимката с коледната елха, формуляра за постъпване в Сен Броладр, снимката на плажа, върху която се забелязват техните родилни петна, статията в Осеан за смъртта на Роже и Ноел Льобурде и накрая поканата за сватбата с Орор. Всички парчета от пъзела.

Подредих листите върху безупречно бялата покривка и го погледнах, без да трепна:

– Макар от няколко дни да разполагам с всички тези документи, остава един въпрос, на който не мога да отговоря сама: как е възможно, Давид, да се ожениш за родната си сестра?

Знаех, че като свалям маската, едва ли ще го накарам да постъпи по същия начин. Вероятно той вече хранеше определени подозрения. И с пълно право, тъй като бях включила мобилния на диктофон, още преди да вляза в ресторанта, и сега той записваше всяка наша дума.

Давид вдигна чашата уиски към устните си и бавно отпи няколко глътки. Известно време потраква с кубчетата лед в нея с небрежна усмивка. Без съмнение оценяваше моята войнственост и искаше да ми даде да разбера колко нелепа е тази атака.

– Аз също имам въпрос към теб. Вече съм ти го поставял. Обещавам ти, че ако ми отговориш, аз ще сторя същото. Не по-малко откровено от теб.

Това предложение, ти на мене, аз на тебе, ме изненада, но успях да запазя спокойствие.

– Слушам те...

– Как е възможно да изоставиш мъж, когото твърдиш, че обичаш, пред самия олтар? И веднага след това да отидеш да се чукаш с брат му? Как?

Грубостта му ме зашлеви като плесница. И сякаш това не му стигаше, затова добави с преднамерен цинизъм:

– Сама разбираш, че тъй като не съм жена, някои аспекти от вашата психология ми убягват... Просто искам да разбера. Всъщност тази вечер дойдох именно затова.

Какво очакваше от мен? Може би извинения? На това ли бе разчитал, уреждайки срещата между нас?

Беше минала повече от година, но въпросът оставаше висящ. Нищо не бе уредено. А аз бих могла да изтъкна противоречивото му поведение. Нима самият той не ме бе захвърлил в прегръдките на Луи в резултат от онази извратена уговорка между двамата?

Подирих в любовта си към Луи силата и спокойствието, от които се нуждаех, и едва тогава отговорих:

– Предполагам... Предполагам, че е трябвало да стигна до точката на невъзвратимост с теб, за да осъзная колко силно обичам него. Зная, че трудно би могъл да го приемеш... но в постъпката ми нямаше нищо предумишлено. И най-малко съм искала ти да страдаш.

Той се задоволи да изслуша отговора ми и само потрепването на клепките издаваше чувствата му. После направи знак на сервитьора да му донесе второ уиски.

– Може да ти се стори странно... – добавих в заключение, докато той продължаваше да мълчи. – Но смятам, че за мен дилемата е била следната: кого от вас двамата бих искала да защитя от неговия брат? Кой по-силно се нуждае от мен... и аз от него?

Спомних си Луи от нашата последна тайна среща в хотел „Шарм“ в деня, когато го бях принудила да опише плана, измислен от Давид, на който той бе само изпълнител. Тогава видях колко безпомощен, колко уязвим е в действителност и това ме накара да застана изцяло на негова страна.

Лицето на Давид се изкриви в неволна усмивка и той въздъхна, вперил поглед в отблясъците на кехлибарената течност в чашата.

– Говориш странни неща.

– Странни ли? – удивих се аз.

– Да... Защото се канех да ти дам съвършено същия отговор.

Явно напрежението между нас бе станало осезаемо, защото една ръка плъзна чиниите върху покривката и моментално изчезна, сякаш се боеше да не ни попречи.

– Не съм сигурна, че те разбирам...

Или по-скоро смятах, че по този начин опитва да се изплъзне: излизаше, че е отнел сестра си от Луи, направил я е против волята ѝ своя съпруга и най-сетне я е скрил от света, просто изпълнявайки по този начин дълга си на по-голям брат.

– Напротив, смятам, че много добре ме разбра – възрази той с неочаквана сериозност, вперил кафявите си очи в моите. – Всяко мое решение по отношение на Орор и мен от детството насам е било продиктувано от стремежа ми да я предпазя. Всяко!

– Включително да се ожениш за нея? – отвърнах раздразнено аз.

– Луи се отнасяше към момичетата като към бонбони. Дори да приемем, че се бе оженил за нея, щеше да я захвърли само след година! И какво би се случило след това с нея? Какво би получила в наследство освен фамилията и мизерна издръжка? Какво би ѝ останало от всичко това?

В потвърждение на думите си посочи салона на ресторанта и изисканите клиенти.

От казаното излизаше, че просто е споделил с нея своя реванш срещу обществото.

– Да не би да искаш да кажеш, че си спал със сестра си само за да ѝ дадеш същите привилегии като твоите? Това е нелепо.

Давид вдигна лакти, с изкривени от ярост черти се надвеси над масата и тикна показалец под носа ми.

– Забранявам ти! – просъска през зъби той. – Чуваш ли? Забранявам ти!

Вероятно усети смаяните погледи, отправени към него от околните маси, защото се дръпна назад и се отпусна на стола. Устата му все още беше свита от сподавен гняв.

После се посъвзе, но с все така остър тон добави:

– Нека изясним нещата: никога не съм я докоснал. Никога. Боже мой, та тя е моя сестра!

Това изясняваше много страни от интимния му живот: множеството любовници и авантюри, а преди всичко поразителното въздействие, което бях оказала върху него, след като бе открил съществуването ми. Необикновената ми прилика с Орор, без да бъда самата Орор, ме превръщаше в достъпна версия на неговата сестра. Никаква забрана не би могла да му попречи да задоволи с мен страстта, която изпитва към нея.

За да спечеля време, схрусках една скарида. Уханието на подправките дълго гали небцето ми.

– Прелест – прошепнах с намерение да сваля напрежението.

Ала Давид сърдито отблъсна с вилица омара в своята чиния.

– Ако не беше болезненото упорство на Луи, тази негова фискация към Орор и мен... И на всичко отгоре отвратителният шантаж... – добави той, за да довърши мисълта си. – Никога нямаше да стигнем дотам.

– Имаш предвид вашата сватба? Когато е заплашил да разкрие всичко пред Андре?

Не бих могла да кажа кое го изненада повече: това, че наричам баща му по име, или че съм в течение на случилото се през онзи ден.

– Да... Тогава Луи за малко не призна всичко. Впрочем нещата свършиха зле, защото се сбихме.

– Зная... – потвърдих аз. – И в крайна сметка какво го възпря? Вероятно не силата на твоя десен прав?

Той прие шегата ми като поредна подигравка и реши да не ѝ обръща внимание.

– Много просто: казах му, че ако направи подобна глупост, никога повече няма да види Орор.

– А след това двамата с нея постъпихте тъкмо по този начин, нали? Тя изчезна?

– Хм... – изръмжа утвърдително той. – Впрочем идеята за това дойде по-късно.

Глътката малцово уиски го подтикна да продължи своята изповед, без съмнение най-искрената, която до този момент беше правил.

– Кога? Кога решихте, че тя трябва да умре?

– Около месец по-късно, когато се постави въпросът да поема управлението на групата, а Луи заплаши да разгласи историята пред пресата.

Трудно ми бе да си представя моя съпруг в ролята на изнудвач, който срещу мълчание осребрява своя дял от фамилната торта. От друга страна, знаех, че страстта у него бе взела връх над материалния интерес, че за него Орор е била хиляди пъти по-ценна от мястото в групата „Барле“. А Бог знае какво не би извършил един мъж, лишен от жената, която обича...

Сега беше моментът да мина в настъпление и да накарам Давид да направи най-страшното признание.

– Все пак... – започнах внимателно – тогава е имало и друг начин да бъде сложен край на всичко това.

– Какъв начин? – запита той и вдигна вежди.

– Да се избавите от Луи.

Лицето му стана безизразно, но в очите му прочетох смайваща откровеност.

– Как така „да се избавим от Луи“?

– Като го зачеркнете. Просто като го премахнете.

– Да не си се побъркала? Нима смяташ, че съм способен да убия брат си?

– Вие сте братя само по документи – напомних му с безмилостна прямота аз.

– Няма значение дали ми е брат, или не! Аз не съм убиец – глухо и натъртено заяви той.

– Добре, добре... – повторих, за да разсея отново надигащия се в него гняв.

С опакото на ръката той решително премести чинията встрани, давайки по този начин знак на персонала, че повече няма да я докосне.

– Мога ли да знам откъде ти е дошла наум тази абсурдна мисъл?

– Моторницата от „Рош брюн“... в която родителите ви са намерили смъртта си...

– Е, и какво?

– Не е било злополука, Давид. И още по-малко самоубийство. Кормилото е било нарочно повредено.

– Какво?!

Не вярвам в женската интуиция. Въпреки това бих могла да се закълна, че в този момент мъжът пред мен, моят бивш годеник, изобщо не се преструваше на смаян.

За момент остана с отворена уста, след което му описах последните си разкрития и мнението на специалист като Ивон Денуе.

– Не е възможно. Лодката беше чудесно поддържана. Всяка година в началото на лятото от Келмер идваше техник да провери състоянието ѝ.

Ивон беше пропуснал да спомене тази подробност. Несъмнено да не би да го заподозра, че самият той е извършител на саботажа.

– Повредата може да е била направена след прегледа – предположих аз.

– Да, разбира се... Но според мен причината за злополуката е в онзи, който е държал кормилото.

– Какво искаш да кажеш?

– Луи изобщо не умееше да управлява лодка. Открай време не обичаше плаването. От двама ни само аз проявявах желание да се науча.

– И научи ли се?

– Да, справям се... Изкарах курсове и след това, когато излизахме с моторницата, често я управлявах. Ако оста на руля е била повредена, веднага щях да забележа. Никога не бих се отдалечил от брега.

– Но не и Луи, това ли искаш да кажеш?

– Да. Впрочем татко бездруго рядко му позволяваше да управлява. И вижда се как е успял...

Сервитьорът взе чиниите, макар тази на Давид да беше почти пълна, и запита какви ще бъдат следващите поръчки.

– Ще желаят ли господинът и госпожата десерт?

Предложението беше примамливо, но аз последвах Давид и се отказах, като любезно поклатих глава.

Събрах документите, които бях подредила на масата. Бях дошла да разоблича мъжа, когото само няколко минути преди това смятах за чудовище. Сега пред мен беше изпаднал в униние човек, когото моите разкрития бяха объркали и натъжили.

Той допи втората чаша скоч и с мътен поглед бръкна в джоба на сакото, откъдето не без мъка извади някакъв плосък предмет.

– Вземи... Това ти принадлежи.

Той постави тефтерчето „Десет-пъти-дневно“ върху покривката и с разтреперана ръка го плъзна към мен.

Предполагам, смяташе това като жест на добра воля. И все пак веднага добави:

– В замяна бих искал да ми върнеш ключа от дома Дюшеноа. Тръгна си оттам преди повече от година... Трябва да признаеш, че вече нямаш никакво основание да го държиш у себе си.

Дали тази размяна не му бе подсказана от адвоката Бофор? Дали се бе досетил за моето първо посещение на улица „Тур де Дам“ № 3 и се боеше, че отново мога да се промъкна там?

Въпреки това, разсъждавайки логично, реших, че изобщо не му е известна системата за наблюдение в неговото жилище, нито пък компрометиращите видеозаписи, които притежавах. Може би просто искаше да предотврати враждебни действия от страна на Зерки, макар да нямаше представа от какво естество биха били те?

На свой ред прерових чантата си и извадих големия ръждясал ключ.

– Ето го...

Той бързо го грабна, сякаш се боеше да не променя намерението си.

– Благодаря.

После посочи сребристото тефтерче и се усмихна с крайчеца на устните.

– Винаги съм знаел, че притежаваш дарбата да пишеш... Въпреки това бях изненадан от качеството на твоите изповеди.

– Всичките ли ги прочете? – възмутих се аз.

– Само няколко страници... Но те бяха достатъчни, за да си дам сметка за литературните ти заложби.

– Хммм – изсумтях с престорена скромност.

– Напротив – настоя искрено той. – Убеден съм, че сътвореното от теб заслужава да бъде публикувано.

– Целта ми не беше такава.

– Предполагам... А след това не си ли написала нещо, което да може да бъде издадено?

Поколебах се дали да го излъжа. Никак не ми се щеше да го посвещавам в бъдещите си проекти. Въпреки това, поласкана от неговия комплимент, не устоях и подканена от приветливата му усмивка, признах:

– Засега си водя само бележки.

– За съставяне на дневник ли?

– Не... По-скоро за роман.

– Сериозно? И какъв ще бъде сюжетът?

– О, как да ти кажа...

Махнах с ръка в опит да обхвана с жест нас двамата, останалите посетители и цял Париж, върху чийто декор се разкъсвахме взаимно вече повече от година.

– Значи, нашата история, така ли? – предположи Давид с ликуваща усмивка.

– Не точно... Но да речем, че от нея черпя вдъхновение.

– Аха! Любопитен съм да го прочета.

– Все още съм далеч от края – скромно подхвърлих аз.

– Няма значение. Знаеш ли, че съм твърде близък с Бернстейн?

– Албер Бернстейн ли?

Неволно повиших глас. Албер Бернстейн, наречен Бербер, беше един от най-прочутите френски издатели. След като бе ръководил няколко издателства в „Сен Жермен де Пре“, накрая бе основал собствена издателска къща Е & О и оттогава жънеше успехи. От десетина години насам печаташе популярните романи на Грегоар Мало, всеки от които се продаваше в близо милионен тираж във Франция.

– Самият той. Когато миналата година се премести от улица „Жакоб“, му предложих един етаж от кулата.

– И той прие ли?

– Настани се на тринайсетия етаж. Никой не желаеше да работи там, но той не е суеверен. Смее се на подобни глупости.

Не можех да повярвам на ушите си.

– Значи, се познавате добре?

– Доста добре. Често се засичахме в асансьора и не след дълго се сприятелихме... От време на време вечеряме заедно. Дори купих дялове от неговото издателство. По принцип това ми дава право на глас в редакционния съвет. Трябва да призная обаче, че до този момент не ми е останало време да участвам в неговите заседания.

– Това е невероятно! – възкликнах като същинска хлапачка. – Никога не съм предполагала, че имаш подобни връзки.

– Бернстейн ми харесва. Интересна личност е. Впрочем знаеш ли какво ми предложи, след като прочете твоята статия в Економист?

Ето че стигнахме до най-деликатния въпрос, но забелязах, че той избягва да говори за него пряко.

– Не.

– Предложи ми чисто и просто да публикува моя автобиография. И ме запита дали познавам журналиста, който е написал въпросната гадост... за да му възложи тази работа.

– И ти какво му отговори? – запитах крайно възбудена аз.

– Че се съмнявам дали авторката ще се съгласи, предвид бурните ни отношения в близкото минало.

– Не си сгрешил... – потвърдих думите му и въодушевлението ми мигом се изпари.

– Искаш ли все пак да те запозная с него? – предложи Давид, видимо доволен от впечатлението, което ми бе направил.

В момента ми предлагаше да ме въведе в покоите на този принц сред издателите. Бербера, наричан така не само заради фамилията, но и защото обикновено носеше небесносини ризи, беше известен също така и със своята недостъпност. Никога не приемаше млад автор или такъв, чиито творби не се продаваха в достатъчно голям тираж, за да заслужат вниманието му. С други думи, в неговите очи аз не представлявах нищо.

– Ами... Не знам...

Опитвах се да запазя хладнокръвие и да не бъда заслепена от лъскавите пайети, които хвърляше в очите ми. Ала изобщо не се заблуждавах. Бях дошла тук, за да го манипулирам, а ето че той вече ме премяташе като палачинка.

– Имай предвид, че това с нищо не те ангажира. Защо не ми изпратиш по електронната поща нещо от онова, което си написала? Ще го накарам да хвърли един поглед... Така или иначе, ако не му хареса, няма и да те потърси. Това ти го гарантирам. Ако хората си въобразяват, че книгите се публикуват само благодарение на връзки, много се лъжат. Дори в издателство като неговото на първо място стои литературният вкус на шефа.

– Окей... – съгласих се, изчервявайки се като момиченце. – Ще видя какво мога да ти изпратя.

В края на краищата... Това с нищо не променяше съдебната сага между него и брат му. Нито пък обезсилваше видеозаписа с рускинята, това оръжие за масово медийно поразяване, с което ние и Зерки разполагахме. Всеки момент можехме да го използваме срещу Давид.

Нима, ако Луи не научи нищо, това, че приемам направеното предложение, би могло да се смята за кой знае какво предателство? Напротив, възприемах постъпката си като реванш по отношение на Давид: вземах онова, което той би могъл да ми даде, без да престана тайно да действам срещу него.

– Чудесно, Ел. Съвсем искрено ти казвам, че го заслужаваш.

Дали наистина заслужавах каквото и да било, след като се поддавах на примамката?

Вибрирането на мобилния телефон ме откъсна от размишленията. Двата есемеса бяха от Луи. Първият се състоеше от буквите УКВ-УКВ. Според нашия код това означаваше: докосни устните си, клитора, вагината. С втория ми даваше да разбера, че е взел преднина чрез буквите ММ, и пращаше цял ред влюбени усмивки.

14

10 юли 2010 година

Вероятно и вие като мен сте изпитвали чувството за вина, което ви кара да приемате прищевките на другия, които инак непременно бихте отхвърлили.

Есемесите на Луи се редяха един след друг върху екрана на мобилния и накрая бях принудена да сложа край на вечерята с неговия брат.

– Обмисли предложението ми – повтори Давид, когато вече бяхме на тротоара. – Правя го без задни мисли. И нека ти напомня, че то не те задължава с нищо. Нито към Албер, нито към мен. При всички случаи, ако нещата потръгнат, ще си имаш работа с него, а не с мен.

Истината беше, че Давид е акционер в Е & О, издателската къща на Бербер, но реших да не му възразявам.

– Окей. Ще си помисля.

Ала всъщност вече бях взела решение и той без съмнение отгатна това по прекалено любезната усмивка за довиждане, която ми отправи пред „Дивелек“. Да стана негова длъжница вероятно бе най-грубата грешка, която бих могла да допусна.

Наваксването трябваше да бъде съизмеримо с пропуснатото. Ето защо още на следващата сутрин, след нощ, белязана от инициалите ММ и други пламенни есемеси (за щастие, София бе отишла при Маршадо и ме освободи от присъствието си), аз отново минах през магазина BHV и най-сетне открих сребрист плик със задоволително качество.

Този път не се налагаше да прибягвам до посредничеството на Зерки. Веднага взех такси и се отправих към улица „Тур де Дам“. Адвокатът на Луи ми бе споменал, че всеки ден минава оттам, за да прибере пощата на своя клиент. А това означаваше, че моето писмо ще пристигне навреме:

А Б В Г Д Е Ж З И К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я

Искам да ти дам всичко. И да взема всичко от теб.

И заедно да измислим нови букви. 10.07.10. Часът и мястото на срещата са ти известни.

Обичам те.

Твоя Ел

Носех ключа у себе си и затова спокойно влязох да оставя писмото вътре. Фелисите веднага се втурна към мен и започна да ми се гали с мъркане. Успокоих се, като видях, че Йохана е изпълнила обещанието си да се грижи за нея.

Направих бърза обиколка на моя дворец и установих, че Луи е минал оттук само за да освежи гардероба си. Помислих си, че ако успеем да излезем здрави и читави от тази епопея, непременно ще го накарам да се преместим другаде. Не можех да си представя, че ще мога да живея сред тази позлата. Нито пък с подобен съсед.

Остатъка от деня посветих на приготовления за следващата вечер, тъй като бях напълно сигурна, че поканата ми ще стигне до Луи и че той непременно ще я приеме.

Фризьор, козметичка, пилинг и пълна епилация, следобедът премина като горещ сън, сред уханието на кремове и лосиони. Вечерта ми пък бе заета от писане и изрязване.

– Мога ли да знам какво всъщност правиш? – запита София.

Общото ни легло беше отрупано с купчина хартиени квадратчета. Върху всяко имаше буква от азбуката.

С кофичка сладолед в ръка, вперила поглед в някакъв безкраен сериал, тя напразно се опитваше да придаде някакъв смисъл на моето странно занимание.

– Утре вечер имам среща с Луи в „Шарм“...

– Да бе! И преди всяка среща в хотелска стая трябва да минем час по ръчен труд като в детската градина!

София знаеше за мен почти всичко. Никога не се колебаех да споделя с нея тайните си. Това обаче не се отнасяше за интимните ми игри. Те си бяха само наши. На тях се крепеше скритата ни свещена връзка. В това сливане на телата и душите всеки от двама ни се възраждаше. Как бих могла да го обясня на София?

– Знаеш, че в областта на секса все още съм с няколко обиколки зад теб... – отвърнах уклончиво аз.

– Аха... Вие с Луи правите доста странни неща. Започвам да се питам коя от нас двете е по-откачена.

– Още ли се съмняваш?

И избухнах в смях.

Някъде към полунощ се събудихме от глухо тропане по вратата.

– София! София, отвори, мамка му... Зная, че си тук!

По заваления говор разбрах, че Фред е пиян, а в такива случаи ставаше неудържим. Когато побеснееше, беше готов на всичко. София безмълвно се притисна в мен. С широко отворени от уплаха очи, двете зачакахме в мрака какво ще стане по-нататък. Не биваше да мърдаме, не биваше дори да въздишаме.

– Отвори или ще изкъртя вратата... Чуваш ли, мръсна курво?

Удряше толкова силно с юмрук по тънката врата от талашит, че тя всеки момент щеше да се откъсне от скърцащите панти. Ключалката също бе на път да поддаде.

Този негов пристъп на ярост ми припомни най-мрачните моменти от нашата връзка, когато идваше да тероризира мама под предлог, че иска да прибере онова, което му принадлежи, сиреч мен. Днес на мое място беше София. Чувствах се виновна пред нея, защото трябваше да я предупредя. Скъсването с него неизбежно водеше до подобни крайности.

– Всички трябва да научат що за цвете си... На вид си свястна, а си готова да подложиш задника си на първия срещнат... Курва си и нищо повече! Твоята приятелка също! Две курви!

По какво се отличава един кошмар от реалността? Може би по недоволния съсед, който най-после се появява.

– Ще престанете ли най-сетне? – изрева нечий глас от долния етаж. – Или да се обадя на ченгетата?

Известно време Фред продължи да удря с юмруци по вратата, но накрая спря. След известно, доста заплашително затишие, се чу как слиза с грохот надолу по стълбите към изхода, като от време на време раздава ритници по стените.

Сгушена до София, скрила нос в шията ѝ, си мислех, че на другия ден непременно трябва да подам заявление в полицията и да сменя кода на вратата.

На ставане запазихме дискретно мълчание за нощната случка и всяка от нас побърза да се отдаде на заниманията си: София замина за хотела в Рюей, където я очакваха прегръдките на Франсоа. Аз пък се готвех да приема в своите прегръдки Луи.

Малко преди да се отправя към хотел „Шарм“, за всеки случай реших да прегледам на мобилния видеозаписите от втора стая, за да се уверя, че е свободна. Всичко беше наред. Сцената беше празна и очакваше появата на актьорите.

– Правилото е просто – съобщих на Луи веднага щом влезе в стаята. – Изтегляш наслуки една буква, а след това избираш съответния аксесоар.

Луи ме гледаше жадно. Върху леглото предварително бях наредила цялата си колекция секс играчки, обогатена с няколко направени следобед допълнителни покупки.

В плен на възбудата, той бръкна трескаво в черната сатенена торбичка от „Долхаус“, веднага извади оттам ръка и с блеснали очи ми показа своя улов.

Всяка следваща нощ щеше да ни докаже, че всички номера са печеливши, че в тая игра ние всеки път печелехме и че тя изобщо не ни омръзваше.

Т като Талия

Обект: Ел

Инструмент: неговият пенис

Като начало той ме положи по корем и ме яхна. Със свити бедра и корем, за да не тежи прекалено върху задницата ми, започна леко да прокарва по извивката на талията ми своя скротум. Нежната заоблена плът едва докосваше основата на гърба ми, а топлината, която излъчваше, и немирните косъмчета пораждаха у мен приятно и странно усещане. Постепенно се извих и инстинктивно протегнах към него браздата на задника си.

Ненадейно някакъв продълговат и твърд предмет започна да почуква по прешлените ми като ксилофон. При всяко чукване аз простенвах някоя нота от гамата.

Капка семенна течност се отрони върху пламналата ми кожа. Възбудата му удвояваше моята наслада. Той оголи главичката на члена си и се зае да намаже със сперма горната част на бедрата ми. Издутата от желание топка се притисна последователно в двете ми полукълба, после проникна в цепнатината между тях и стигна до пъстрото цвете на ануса ми, който потрепна и по рефлекс се сви. Насоченият към него пенис чакаше разрешение да влезе.

На свой ред протегнах ръка и извадих от торбичката буква.

А като Анус

Обект: Ел

Инструмент: неговият член

Има неизказано удоволствие да изпитваш инстинктивната съпротива на сфинктера и настоятелния напор на допряното до него острие. Ако пенисът си даде труда да обърне внимание на кафявия венец отвън, където се намират едни от най-чувствителните ерогенни зони на човешкото тяло, може да предизвика нежни и пикантни усещания, по-приятни от кои да е други предварителни ласки.

Луи чудесно се справяше със задачата. На моменти се преструваше, че има намерение да проникне, разгръщайки постепенно розовите гънки, после неочаквано отстъпваше и се задоволяваше да покрие ануса ми с все по-обилната лепкава течност. Тази игра го доведе до границата на поносимото.

През следващите минути аз успях да накарам ануса си да улавя и леко да пощипва върха на главичката. Той все още не проникваше в мен и въпреки това тръпнещата ми плът, подобно на кръглоусто, вече извършваше смучещи движения.

Стори ми се, че ако продължава до безконечност тази игра, накрая ще се изпразни от външната страна на отвора. За да избегне това, той рязко се отдръпна и предложи:

– Мисля... Мисля, че трябва да направим пауза.

Г като Гърди

Обект: Ел

Инструмент: перо, неговият член

Негов ред беше да изтегли някоя от оставащите букви. С като Содомия? С като Секс? С като Садомазо?

След изпитанието, през което току-що бяхме преминали, галенето на гърдите отначало ми се стори доста блудкаво. Той бе взел перо, обагрено в черно и розово, и галеше последователно всяка гърда. Минаваше с широко движение по цялата извивка и всеки път спираше отдолу, където естествената тежест очертава уязвима гънка. После обхващаше повърхността до зърното, обикаляше около кафявата ареола, на места с розови петънца. Накрая гъделичкаше зърното с върха на перото и това ме докарваше до премала.

През това време грабнах наслуки един вибратор с двойно действие, който наричах „Ирландеца“ заради детелинката върху дръжката.

За момент прочетох изненадата върху лицето на моя любовник. Ала когато веднага след това включих играчката и без колебание я вкарах в себе си, той се усмихна доволно. Как би могъл да не се наслади на подобна гледка? Няма нищо по-възбуждащо за мъжа от гледката на мастурбираща жена. Той остави перото и започна да гали гърдите ми с пенис, както преди това бе постъпил с гърба и задника ми. Отначало само го допря, а след това реши да описва концентрични кръгове около зърната с влажната главичка. Щом стигнеше до върха, отъркваше члена си като лък на струнен инструмент, сякаш се надяваше да изкара звук.

На моменти членът му стигаше тъй близо до лицето ми, че бих могла да докосна с език върха на главичката. А отдолу, където ръката ми уверено направляваше „Ирландеца“, постепенно се надигаха първите тръпки на оргазма. Вагината ми ритмично се свиваше около розовия силикон, а показалият се от своето калпаче клитор изпращаше електрически импулси при всяко докосване.

Време беше за нова буква...

Ф като Фалос

Обект: Луи

Инструмент: моята вулва

Луи властно измъкна от мен изкуствения член и поднесе своя собствен към гостоприемно разтвореното влажно преддверие, което вече го очакваше. Въпреки това отказа да проникне веднага в мен, макар и двамата да примирахме от желание. Подпря се на лакти от двете ми страни и задържа главичката върху повърхността на вулвата ми, там, където гънките на устните се разтварят към вагината.

– Направи го пак... – подкани ме той. – Осмучи ме.

Искаше да уловя главичката му така, както преди това бях направила с ануса си. Стегнах мускулите на перинеума и успях да постигна очаквания резултат. Цепката ми обхващаше пениса му като гладна уста. Не зная дали има по-изтънчено еротично мъчение от непрестанното отлагане на момента, когато ще ме обладае. Въпреки това не откривах в погледа му никаква сянка на жестокост. Просто желаеше да сподели с мен това нежно, болезнено очакване, този повърхностен контакт, който би могъл да продължи часове наред.

– Вземи ме – замолих го аз.

– Още не, красавице... Имам други планове за нас... през тази нощ.

Той скочи от леглото, посочи дрехите ми, сам се облече и ме прикани да го последвам.

– Искаш да отидем другаде ли?

– Да – потвърди той с ръка на талията ми.

– И къде?

– Какъв е смисълът да ти готвя изненади, ако искаш да научиш всичко?

Хареса ми това, че той поема инициативата.

В никакъв случай не бих допуснала да се върне времето, когато бях играчка в ръцете му, пионка върху неговата еротична дъска. Ала не ми се щеше сама да поемам тежестта на нашето приятелство с всичките му неочаквани обрати и охотно бих я споделила.

Той ловко вдигна ципа на преправената ми рокля. Нахлух обувките от „Репето“ с телесен цвят, далечен спомен от времето, когато бях момиче на повикване. Сетне излязохме на улица „Пигал“, изпълнена с лятно безгрижие, смях и весела глъчка.

– Няма ли поне да ми подскажеш къде отиваме?

Надявах се това да не е много далече, защото слиповете ми бяха подгизнали.

Луи не отвърна нищо, но след няколко десетки метра видът му ми подсказа, че наближаваме целта. Дали това не беше...

Опасенията ми се потвърдиха, когато спряхме пред масивната резбована врата. „Ту муунс“... Никога не бях му споменавала за този клуб на булевард „Клиши“, нито, разбира се, за доста волните ми преживяния в него заради Олга, изпратена от Давид. Тогава защо измежду всички места на разврата в Париж, световна столица на забранените наслади, се бе спрял на това заведение? Случаен ли бе изборът му?

Безмълвна и разтреперана от страх и възбуда, минах през малката червена врата, водеща към гишето на входа. Какво разчиташе да открие тук Луи?

Вечерта беше в разгара си и в съблекалнята, в бара и особено в джакузито беше пълно с прегърнати двойки, така че в навалицата не можеше да се разбере къде и кого опипват палавите ръце.

Връзката ми с Луи се бе родила сред анонимност, бе разцъфнала тайно, а сега се разгаряше далеч от очите на медиите. Ненадейното проникване в този свят на открита сексуалност будеше у мен усещането за отклонение от правия път.

Нима наистина се нуждаехме от това? Нима чувствата ни до такава степен бяха излинели, че да прибегнем до изкуствените стимули на разврата, за да им вдъхнем нова сила?

Въпреки всичко тази вечер бях готова да приема всички негови фантазии.

На място, където клиентът е цар, охотно щях да подчиня желанията си на неговите, каквото и да ми струваше това.

Душовете покрай басейна, достатъчно широки за двама, приютяваха онези, които смятаха, че трябва да се измият, след като излязат от водата. Струваше ми се, че ние не се нуждаем от подобна процедура, и все пак се оставих да бъда увлечена под горещите струи. Без предупреждение Луи коленичи пред мен и лакомо започна да гали с ръка цепката ми.

– Облей ме – тихо помоли той.

Разбрах, че желанието му не е да отклоня към него душа.

За момент се поколебах, сетне затворих очи и поръсих лицето, устата, торса, корема и вирнатия му член. Въпреки очакванията ми изпитах наслада, като гледах по него топлите златисти капки на моя сок, а той ми отвърна с блеснал поглед. Беше като пиян от този нектар, чието ухание и цвят се смесваха с горещата вода. Дадох си сметка за удоволствието, което му доставям, по бързината, с която изведнъж спря душа и избърса вулвата ми с език.

– Благодаря.

Прикани ме да завържа около бюста си предоставеното от клуба парео и ме поведе по стълбите към будоарите на горния етаж.

Отминахме хамама и сауната, без да се отбием, тъй като и двете помещения, изпълнени с пара, влажна в едното, суха в другото, бяха натъпкани до пръсване, и без колебание ме повлече до дъното на коридора, където намираха приют най-разпалените привърженици на груповия секс. Тъкмо там бях принудена да правя свирка на непознатия, за да получа исканата от мен тайна среща с Давид.

В плътната маса долепени тела без изненада открих същия мъж и неговата приятелка. Той обладаваше кучешката някаква четирийсетгодишна жена с къси сиви коси и лишено от закръгленост момчешко тяло. Половинката му бе под властта на трима мускулести чернокожи, всеки от които с ръмжене движеше в един от телесните ѝ отвори. Притисната от тях, клетницата едва дишаше, но не оказваше никаква съпротива. От време на време някой от тях насърчително я плясваше по задника.

– Нали все пак ние няма... – погледнах объркано Луи.

Да последваме примера им? Или, още по-зле, да се смесим с тях?

– Не... Ела.

Той ме отведе до съседната кабина, заета от двойка с типична красота. Мъжът беше тъмнокос, на около трийсет години. Бяха оставили вратата широко отворена, за да покажат, че са на разположение на всеки, който би искал да се присъедини към тях.

– Не се притеснявай. Няма да се мешаме с тях – успокои ме Луи. – Те няма да ни докосват и ние няма да ги докосваме. Просто ще споделим мига.

Познанията му относно местата като това и всичко, което се случваше в тях, не оставяха никакво съмнение относно някогашните му навици. Ала, изглежда, за пръв път имаше намерение да ме включи в подобни игри, които до този момент ревниво бе крил от мен. Не, ние не бяхме от онези стари любовници, които дирят начини да съживят помръкналите си желания: просто бяхме достигнали етап на нашата връзка, когато дори най-съкровените фантазми и най-непристойните сексуални преживявания могат да бъдат споделени без притеснение. След като съвместният ни живот се свеждаше единствено до нощите, нямаше защо да се боим от чужди погледи.

– Те няма да ни докосват и ние няма да ги докосваме – напомни той. – Просто ще споделяме емоциите на другите.

Тъй като Луи стоеше неподвижен, видимо погълнат от любовната игра на двойката пред нас, аз направих първата крачка. Въведох го в кабината, огласяна от пъшкания и изпълнена с интимни миризми. Мъжът, който обладаваше легналата по гръб жена, се обърна към нас и ни хвърли окуражителен поглед. Явно бяхме по вкуса му, защото присъствието ни го накара да действа още по-пламенно.

Самата аз чувствах как постепенно се възбуждам. Съпреживявах техните спазми, виковете им изпълваха слуха ми, вдъхвах уханната топлина, която излъчваха телата им.

Бяхме посветили достатъчно време на предварителната игра и затова Луи веднага застана до другия мъж и ме положи върху матрака. Хълбокът ми почти се допираше до моята съседка. Най-сетне с рязко и властно движение Луи проникна в мен. Не след дълго, без да сме се съгласували предварително, нашите движения последваха ритъма на другата двойка. Не можех да сдържа стенанията, които напираха в гърлото ми, и те се присъединиха към охканията на красивата брюнетка. Нашите „да“, „не“, „още“ и „по-силно“ се смесиха и вече не можеше да се разбере от коя идват и към кого са отправени.

Четиримата стигнахме до оргазъм едновременно. Без да се докосваме до другата двойка и все пак слети в едно.

Когато се посъвзех, все още в плен на опиянението, през спуснатите си клепки зърнах как пред кабината се очертава женска фигура със съвършени гърди, едва прикрита от дървената решетка. Тя за миг погледна нашата група, след което отмина.

– Олга... – прошепнах на себе си аз.

– Какво казваш? – зачуди се Луи.

Ала жената с русата грива вече се отдалечаваше по коридора заедно със сивокос старик, залепил ръка на задника ѝ.

15

12 юли 2010 година

– Десет хиляди евро – незабавно предложи Луи.

– Петнайсет – отвърна без колебание Олга.

Оставаше да се надяваме, че полицията не е инсталирала микрофони и няма доносници в заведението, защото разговорът, който водехме с младата рускиня, спокойно можеше да ни струва обвинение в сводничество.

Съвсем голи обсъждахме значителна сума пари. Положението би било комично и сигурно възбуждаше Олга, защото с наддаването върховете на малките ѝ гърди постепенно щръкваха.

– Съгласен, петнайсет – прошепна Луи.

Заинтригуван от преминаването на красивата славянка, Луи лесно ме накара да призная кога и при какви обстоятелства съм се запознала с нея. Естествено, запазих за себе си някои неудобни подробности от първата вечер, която бях прекарала в „Ту муунс“...

Веднага след това я бе последвал до съблекалнята, където започна този странен разговор. На всяка цена трябваше да подкупим момичето, за да го накараме да свидетелства срещу Давид по време на последния рунд на аферата East-X Prod. В замяна на пачка банкноти тя би могла да потвърди, от една страна, че Луи никога не е вземал участие в незаконния бизнес на East-X Prod, а също така, че Давид не само е организирал трафика на момичета, дошли от Букурещ, Киев или Белград, но се е възползвал лично от тях. По този начин прословутият видеозапис с рускините щеше да се яви като потвърждение на показанията на Олга. При това положение кой би поставил под съмнение думите ѝ?

– Сега ще ви дам половината. Другата ще получите, след като свидетелствате пред съда.

– Окей, така е fair – съгласи се тя на своя английско-френски с руски акцент.

Изглежда, едва когато забеляза стреснатия вид на клиента на Олга, Луи си спомни в какво положение сме ние самите. Неговата хавлия се беше свлякла върху плочките на пода, а все още възбуденият му член стърчеше срещу събеседниците ни като заплашително вирнат пръст.

Макар да разбирах постъпката на Луи – в крайна сметка ставаше въпрос за неговата свобода, – стана ми неприятно от този негов рязък преход от страст към прагматични разсъждения... Каква дебелащина!

Ето защо, когато той поведе Олга към дома Марс, за да ѝ връчи уговорената сума (нямах представа, че държи толкова много пари в брой), аз без всякакви угризения се качих в таксито и поех към улица „Трезор“.

Сънят ми беше кратък и неспокоен. Сънувах как изненадвам Луи и Олга в една от кабините на „Ту муунс“. Ала те не бяха в компрометираща поза, а тихичко си шушукаха със заговорнически вид. Въпреки отворите в решетката на вратата не можех да чуя думите им. Чувствах се изоставена и объркана. Възприех видяното като предателство, макар двамата да не правеха секс.

На разсъмване дочух как София се промъква на пръсти. Макар да се движеше предпазливо, скърцането на паркета ме събуди и аз използвах случая да я попитам как е прекарала вечерта, а в отговор тя ме отрупа с въпроси. Сама се изненадах от себе си, че споделих с нея порядъчно интимни подробности, а междувременно почувствах как влагата избива между краката ми. Докато разказвах, отново ме обзе желание за Луи. Опитах да се огранича до по-невинните картини. Явно София забеляза смущението ми, защото прокара ръка по моята пижама. Топлата ѝ длан започна да извършва кръгови движения по гърба ми.

– Е, госпожо Барле – подхвърли закачливо тя, – май съвсем сте му отпуснали края!

– Все пак не сме правили нещо с другата двойка.

– Разбрах. Тази игра ми е позната. Но все пак... Чудно ми е, че си стигнала до такива неща.

Вдигнах самодоволно вежди и се дръпнах, за да ѝ покажа, че не е моментът за подобни ласки. Ето защо минахме към по-сериозни теми.

– Смяташ ли, че Олга ще сдържи обещанието си?

– Надявам се, на подобна цена.

– Не мислиш ли, че може да вземе парите и да се изпари?

– Наистина има риск...

– И какво мисли Зерки по въпроса?

– Засега не е в течение. Не сме имали време да се консултираме с него.

– Хм... – сви устни тя. – Не съм сигурна, че би одобрил такива необмислени самоинициативи.

Ала на следващата сутрин адвокатът си имаше далеч по-сериозни грижи от съмнителните ни срещи по време на посветените на разврат нощи.

Едва бяхме заспали, когато мобилният и фиксираният телефон започнаха да звънят едновременно, без да спрат. Скочих от леглото, разтревожена при мисълта какво може да означава това.

– Да?

– Аз съм.

Тонът на Луи веднага ми подсказа, че се е случило нещо лошо.

– Какво става? Да не би Олга да се е отметнала?

– Не съвсем. Отнася се за Зерки.

До мен София отвори очи и като вида угрижения ми вид, се облегна на стената и наостри уши. Включих високоговорителя, за да може да чува.

– Какво по-точно? – запитах нетърпеливо аз.

– Представи си, че твоят очарователен бивш приятел Фред преди около час е нахълтал в кабинета му.

– Толкова рано? – възкликна ни в клин, ни в ръкав София.

Луи разбра, че не съм сама, и повиши глас, за да може да бъде чут. Сега много по-ясно долових раздразнението му.

– Да, толкова рано... Знам, че на теб, София, може да ти се стори странно, но има хора, чийто работен ден започва преди единайсет часа.

– Окей... – прекъснах го аз, за да избягна назряващия спор. – Предполагам, че след като ми се обаждаш по спешност, двамата не са си разменили само любезности.

– Напълно си права. Фред е бил полупиян и въоръжен с бейзболна бухалка.

София тихо изписка. Аз самата очаквах да се е случило най-лошото.

– Ударил ли го е?

– Не. Само го е заплашил. Но се чудя дали не е било по-добре да го пребие.

– Защо казваш това?

– Защото тогава поне би могъл да го съди за нанасяне на телесна повреда. А сега няма нищо срещу него.

– Какво е искал в такъв случай? И какво общо има Зерки с това, че София го е напуснала?

– Неизвестно защо Фред е решил да отмъсти на своята приятелка чрез мен.

– Как така чрез теб?

– Накарал е Зерки да изтрие пред него видеото с рускинята, записано на неговия мобилен чрез системата за наблюдение.

– КАКВО? Не би могъл да постъпи така! – възмутих се аз. – Та нали самият той предаде този запис на твоя адвокат!

Спомних си също онова, което София ми бе казала не без гордост по телефона, когато двамата с Фред бяха проникнали в дома Марс: „Изтрихме всичко. Нито полицията, нито Давид ще могат да открият каквото и да било. Единствените записи останаха у нас“.

С други думи, копието на Зерки го нямаше и сега ключът към делото в апелативния съд беше в ръцете на Фред.

– Повярвай ми, щом е постъпил по този начин, значи напълно си дава сметка какви са последствията за всички нас – добави Луи.

Обърнах внимание, че свързва нас с тази съдбоносна случка, но истината беше, че в резултат от необмислената постъпка на Фред самият той рискуваше наистина да попадне зад решетките и така да понесе тежестта на всички наши грешки.

И всичко това само защото София се бе разделила доста грубо с приятеля си... Само защото бе проявила страхливост също като мен преди това, когато бе трябвало да сложа край на връзката ни.

Фред бе намерил единствения начин да си отмъсти на всички богати мръсници, които непрекъснато го лишаваха от щастие. В известен смисъл сега плащахме в брой годините, през които се бяхме отнасяли с пренебрежение към него и с презрение към мечтата му за просто човешко битие с къща в предградията и куче в градината.

– Предполагам, че Зерки не е направил копие на записа... – простенах аз.

– Очевидно.

– Остават ни все пак показанията на рускинята – плахо се обади София с жалка физиономия.

– Така е – съгласи се с рязък тон Луи от другата страна на линията. – Ала без записа се връщаме в изходната точка: твърденията на Олга срещу тези на Давид.

Настъпи момент на всеобща покруса, след което запитах:

– Ще споделиш ли това с Олга?

– За нищо на света! Ако научи, веднага ще вземе еднопосочен билет до Москва и ще изчезне с парите, които ѝ дадох.

В паметта ми бегло се мяркаше образът на русокосата красавица от видеозаписа, но също и от нашите срещи в „Ту муунс“. Виждах я как смуче увисналия член на някой дъртак и предоставя прелестите си на лишени от всякакъв чар любовници. Дадох си сметка, че ако младата жена открие път за бягство, нищо не би могло да я спре.

– Тя е напълно наясно какъв риск ще поеме, ако свидетелства срещу Давид, и какво губим ние.

Само едно телефонно обаждане на Давид до полицията би довело до незабавното ѝ екстрадиране в коя да е столица на бившия Източен блок. Там тя отново би попаднала в ноктите на сводниците и мафиотите, от които бе избягала. Подобен кошмар Олга никога не би допуснала.

Как бях могла да вляза в сговор с Давид, след като нашите най-ценни и най-сигурни съюзници се сплотяваха срещу Луи?

Ако от този момент нататък приемех помощта, предложена ми от Давид, щях да се превърна в интригантка, готова на всичко в името на личния си успех.

И точно тази сутрин Давид ми изпрати имейл, за да ми напомни поетия ангажимент:

Какво става с твоя текст? Ще ми го изпратиш ли, или предпочиташ да провалиш писателската си кариера? Д.

Дали пък не беше научил за случилото се у Зерки?

Спомних си един филм с Жерар Филип: неговия филмов двойник, където героят бе превърнал слънчевата си красота във особено убедително въплъщение на Злото. Хубостта на Дявола на Рене Клер. Понякога най-невинното лице може да крие най-черните помисли.

Това ме накара да се сетя за едно име, което си бях отбелязала след разговора с Флоранс Делбар:

Професор Оливие Плотон, психиатър, болница „Сент Ан“.

Кликнах няколко пъти върху сайта на парижките болници и открих специалиста, изследвал психологическите смущения на Орор, който двайсет години по-късно все още работеше в същото лечебно заведение.

Бях убедена, че какъвто и предлог да измислех, секретарката в никакъв случай няма да ми даде личния му телефонен номер и затова незабавно се отправих към улица „Кабанис“ № 1 в четиринайсети район.

Преминаването отвъд портала на „Сент Ан“ не може да остави човека безразличен. Самият той е внушителен, а и заведението е някак плашещо и имах усещането, че прониквам в мрачния и белязан от мъки свят на лудостта.

– Добър ден. Бих искала да се срещна с професор Плотон.

– Съжалявам, госпожице, но не мога да ви допусна, ако нямате уговорена среща.

Антилката с къса прическа и лакирани нокти, всеки от които с различен цвят, ме погледна с досада и донякъде със съжаление.

– За мен това е въпрос на живот и смърт... – казах аз, следвайки предварително порядъчно пресиления сценарий, който набързо бях начертала, докато пътувах в метрото.

– Ако знаете колко пъти съм чувала тези думи? – възкликна тя, едва сдържайки смеха си.

В отговор поставих върху лицето си най-драматичната маска, на която бях способна.

– Говоря съвсем сериозно... Не се отнася за мен, а за моята снаха Орор Барле. Професор Плотон я е лекувал преди двайсетина години. От няколко дни тя изчезна и аз наистина много се тревожа.

– Обадихте ли се в полицията? – веднага запита тя.

– Не. Засега нейният съпруг и родителите ѝ не са съгласни. Но аз открих името на психиатъра, оставено на видно място в стаята ѝ. Имам основание да предполагам, че се е свързала с него... Или пък ще го направи в най-скоро време.

– Добре... Ще видя дали би могъл да ви отдели пет минути. Седнете.

Посочи ми редица пластмасови столове, след което се обади по телефона, прикривайки с ръка месестите си устни. Не мина минута и тя ми съобщи:

– Професорът добре си спомня въпросната Орор Делбар. Ще ви приеме след четвърт час.

Мина един час, преди да вляза в кабинета, където ме посрещна мъж в тъмен костюм, задължителната бяла риза и весело изражение върху кръглото лице. Единствено сивото руно на косата подсказваше неговата възраст.

– Прощавайте, но... С кого имам удоволствието?

– Анабел Барле. Орор Барле е моя снаха. Съпруга съм на Луи Барле.

– Е била ваша снаха – поправи ме той, като ме погледна с подозрение. – Казали сте на секретарката, че е изчезнала преди няколко дни, но, доколкото си спомням, тя почина преди двайсетина години. Трябва да ви призная, че именно тази опашата лъжа ме накара да ви приема.

Сведох смирено очи и този път се постарах да бъда колкото се може по-убедителна.

– Съжалявам... Но в противен случай вие никога не бихте ме приели.

– Твърде възможно наистина.

– Въпреки това мога да ви уверя, че наистина съм жена на Луи Барле, на брата на Давид Барле, съпруга на Орор Делбар.

Исках да му покажа, че знам достатъчно, а не съм водена от любопитство или лудост.

– Съгласен съм... – кимна сдържано той. – И какво по-конкретно мога да направя за вас?

– Ако сведенията ми са точни, вие сте лекували Орор от нейния брак, сключен през юни 1988 година, до смъртта ѝ през декември 1989 година.

– Виждам, че сте добре осведомена. През този период тя дори на няколко пъти бе хоспитализирана тук.

– Задълго ли?

– Всеки път само за няколко дни. До фаталната ѝ постъпка, макар никога преди да не бе проявила склонност към самоубийство. И трябва да призная, че навремето този финал доста ме изненада. От друга страна, пристъпите ѝ на буйство бяха доста впечатляващи.

Ребека, Давид и Луи като един бяха потвърдили психологическата нестабилност на моята двойница. Някои дори бяха споменали за яростните кризи на ревност по отношение на Давид. Ала нито един от тях не бе казал нито дума за онова, което лекарят определяше като „пристъпи на буйство“.

– И в какво се изразяваха тези кризи?

– Доста време мина... Но си спомням, че объркваше своя съпруг Давид с някакъв брат, с когото била живяла, преди да бъде осиновена от семейство Делбар.

Значи, не беше в течение. Не ми беше работа обаче да му разкривам истината. Какъв би бил смисълът след толкова години? От друга страна, ако исках да изкопча още нещо от него, би трябвало да му дам някои сведения.

– Но тя наистина е имала брат. Бил е в същото сиропиталище в Сен Броладр. Бил е осиновен от друго семейство няколко месеца преди нея.

– А, това не знаех... При всички случаи нейната неуравновесеност беше налице. На моменти се затваряше в себе си. Друг път проявяваше насилие, поне на думи.

– И какво казваше?

– Че съпругът ѝ е луд. Че с него животът ѝ е затвор. Че ѝ пречат да каже истината за фамилните връзки с него... Типични прояви на параноидна психоза.

Или на кръвосмесителен брак...

– И как стигна до вас? Сама ли дойде?

– Не. Ако добре си спомням, първия път, когато я приех, беше обект на ХТЛ.

– ХТЛ? – вдигнах въпросително вежди.

– Хоспитализация по искане на трето лице. Ако предпочитате, принудително лечение. До подобна мярка се прибягва по искане на членове на семейството, което лекарят сметне за основателно.

Почти нямаше съмнение относно самоличността на човека, предявил искането: изолирайки Орор, Давид е разчитал да затвори устата на Орор, но също така да лиши от правдоподобност твърденията ѝ. Само за няколко месеца прелестната Орор се бе превърнала в неуравновесената Орор, красивата съпруга с разклатени нерви. А впоследствие лудата Орор, на чиито брътвежи никой не обръща внимание. Траектория, чийто логичен край бе самоубийството.

– А вие смятахте ли, че се нуждае от принудително лечение?

– Вижте. Отначало да, сметнах, че това е най-доброто за нея. Имайте предвид, че подобни решения никога не се вземат с лека ръка.

– Приемаше ли медикаменти? – продължих с въпросите аз.

Той уморено си пое дъх.

– Не си спомням точно... А архивът от онзи период вече не се съхранява тук. Но бих казал по-скоро да. Сигурно е приемала нещо за стабилизиране на състоянието.

Да, за да затъпее напълно и да не може да разкрие нищо компрометиращо.

– Сега, ако позволите... – заключи той и скочи от стола. – Този следобед ме очакват още десетина пациенти. А те все пак са живи.

Разходих се из квартала, следвайки въздушния участък на метрото. По силата на забавно съвпадение краката ме отведоха до седалището на Економист, разположено недалеч в огромна, облицована в стъкло сграда над виадукта.

Потънала в мисли, го гледах известно време. Сега ставаше ясно, че Давид не е симулирал смъртта на своята сестра само от страх, че Луи ще разкрие кръвната им връзка. Смятал е, че по този начин веднъж завинаги ще се избави от прекалено бъбривата Орор. Мъртва и забравена, тя напълно попадаше под негова власт. А освен това не би могла да попречи на амбициите му.

– Франсоа? Обажда се Ел. Нали не ви безпокоя?

Докато наблюдавах прозрачните букви на надписа върху стъклената фасада, през ума ми мина безумна идея и бившият редактор на списанието ми се стори най-подходящият човек, с когото да я обсъдя.

– Не. София тъкмо си тръгна... Слушам ви.

– Отнася се за Луи...

– София ми разказа за проблема с Фред. Много съжаля...

– Не става въпрос за това – прекъснах го аз. – Никога ли не сте се сещали...

Как да споделя това, без самата аз да мина за откачена или за жена с развинтено въображение?

– ...че и той би могъл да бъде осиновено дете.

16

20 юли 2010 година

Всяка година в началото на летните отпуски във Франция се наблюдава странно явление: времето омеква. Под влияние на горещината и всеобщата леност часовете започват да се точат.

Затворих се в задушната като сауна гарсониера и се опитах да пропъдя прилепчивата досада, като напразно дирех нови сведения за Орор и за братята Барле.

Датата на първото заседание на апелативния съд по делото за галерия „Соваж“ все още не беше определена. Същото се отнасяше и за обвинението срещу Луи за връзката му с дружеството East-X Prod. За всички нас това очакване бе станало особено непоносимо, след като Фред бе изтрил единственото валидно доказателство срещу Давид. Самият Фред бе напълно неоткриваем и не отговаряше нито на телефонните обаждания, нито на имейлите.

– София ми даде адреса на жилището на Фред в Нантер – съобщи ми Маршадо, на когото продължавах да се обаждам по няколко пъти на ден. – Отидох дотам, но ударих на камък... Съседите му не го бяха виждали от няколко дни.

– Според вас от какво се бои? Да не би Зерки да подаде жалба ли?

– Може би... Или пък изпълнява нечии инструкции.

Не вярвах Фред да стигне в яда си дотам, че да мине на страната на врага. Давид, така или иначе, го беше уволнил. Той в много по-голяма степен от Маршадо или Луи бе причина за сполетелите го нещастия и освен това бе типичен представител на кастата, която Фред ненавиждаше.

– Обмислих вашето предположение за осиновяването на Луи – сподели Маршадо. – Ако е вярно онова, което Флоранс Делбар ви е разказала относно второто разрешение за осиновяване, възможно е да се окажете права. Нека си представим, че семейство Барле са получили две разрешения от страна на Отдела за медико-социални грижи: първото за осиновяването на Луи, а второто за Давид.

– Не – поправих го аз. – Това не се връзва с историята за размяната на децата, която Ортанс е предложила на семейство Делбар... В такъв случай при посещението си при тях тя не би разполагала с валидно разрешение.

– Струва ми се, че това посещение е било по-скоро блъф, предназначен да впечатли Делбар.

– Хм... – промърморих замислено аз.

Ортанс бе починала преди двайсет години и имаше твърде малка вероятност да проникнем в малките ѝ тайни.

– Ако продължим по същата следа – настоя Франсоа, – това означава може би, че Ортанс Барле от самото начало е била стерилна. В противен случай защо ще осиновява последователно две деца?

– Смятате ли, че бихме могли да проверим този факт?

– Вече опитах... Ала семейният лекар на Андре и Ортанс е починал преди петнайсетина години.

– Би могло да се предположи. Във всеки случай разполагам с далеч по-просто средство да стигнем до истината – заявих самоуверено аз.

– Така ли?

Точно така. Припомних му сведението от акта за раждане на Давид: Баща и майка неизвестни. Логично би било да се предположи, че то присъства и в акта за раждане на Луи. С помощта на моята лична карта, върху която от известно време присъстваше фамилията Барле, чрез сайта на Парижкото кметство безпрепятствено направих поръчка за ценния документ, тъй като се предполагаше, че Луи е роден именно тук на 18 май 1968 година.

След поредния ласкателен имейл от Давид веднъж завинаги потиснах скрупулите си и прикачих към отговора началото на моя роман. Естествено, не обелих дума за това пред София и Маршадо, а още по-малко пред Луи, с когото продължавах да се срещам всяка нощ във втора стая или в „Ту муунс“. Изпитвахме все по силна нужда да преборваме тревогите си чрез тази неистова чувственост. Ема и Тони, двойката от нашата първа вечер в клуба, бяха станали наши близки приятели, макар извън нощните изпълнения да не бяхме разменили с тях повече от десетина изречения. Сега вече знаех всичко за ласките, които най-силно възбуждат Ема, умеех да смуча дебелия член на Тони, за да го докарам до екстаз. Можех да отгатна по техните викове и стенания кога на всеки от тях му идва. Срещахме се и с други спътници в насладите, но негласно бяхме стигнали до споразумение, че близостта с нашите нови приятели е по-стимулираща от отриването на нови партньори, които като физика и пози не ни подхождаха. Ето защо бих могла да кажа, че запознанството с Ема и Тони бе за нас същинска благословия, и нямахме намерение да се откажем от него в момент, когато самите ние правехме първи стъпки върху необятния терен на груповия секс.

По силата на друга наша мълчалива договорка денем аз и Луи почти не поддържахме връзка. След като не можех да виждам и да чувам любимия мъж, често си пусках записите, направени от камерата, която Изиам бе инсталирал. Поради фиксирания ъгъл и недостатъчното осветление картината не винаги беше задоволителна и не показваше най-възбуждащите ни пози. Ала благодарение на тези малки сеанси, на които се отдавах, когато София излезеше, установих, че звуците в секса са по-вълнуващи от образите. Затова вземах моя „Ирландец“, изтягах се на леглото и по цели следобеди мастурбирах със затворени очи, като се опивах от собствените си стенания.

Нощ след нощ двамата с Луи постепенно забравихме за нашата условна азбука и се отдавахме на необуздани и свободни любовни игри. Вероятно чувствата ни се засилваха от мисълта, че не след дълго можем да бъдем разделени.

Когато не се галех, пишех, черпейки вдъхновение от самотните си занимания. Именно през този период разказах за тайните ни срещи с Луи. И всеки път добавях сътвореното към ръкописа, предназначен за Бербер.

– Госпожа Барле! Мога ли да си позволя да ви наричам Ел?

От тринайсетия етаж на кулата „Барле“ се откриваше разкошна гледка към Париж, макар и не толкова впечатляваща, колкото пет етажа по-нагоре, където се намираше кабинетът на Давид. Отначало Албер Бернстейн ми се стори стар и твърде непривлекателен.

По сивите коси и бръчките край яркосините като цвета на ризата му очи разбрах, че официалните му фотографии, които се появяваха в пресата, бяха от по-млади години.

– Щом желаете... – съгласих се аз.

Протегнах му ръка, но той предпочете да ме прегърне сърдечно.

Посочи ми обикновен стол срещу неговото кожено кресло и ми отправи съвършено изкуствена усмивка. Ала още първите му думи разсеяха първоначалното ми впечатление.

– Няма да ви измъчвам дълго: написаното от вас страшно ми хареса.

– Благодаря – леко се изчервих аз.

Не знаех какво да добавя. Приемането на комплименти бе изкуство, на което никой никога не ме бе учил.

Веднага обаче възвърнах самообладанието си при мисълта, че оценката на издателя се дължи може би на намесата от страна на Давид. Кой знае дали не беше купил този възторжен прием чрез опростяването на наема за един или два месеца?

– Зная какво си мислите... Че говоря така, защото съм длъжник на вашия девер.

Той направи широк жест по посока на разкошния кабинет.

– Не... – излъгах не твърде убедително аз.

– Разбира се, че си го мислите – настоя той и придоби по-сериозен вид. – Честно казано, не бих могъл да ви упрекна за това. Ако Давид не бе настоял да прочета тези страници, шансът да ви издам бе толкова малък, колкото и вероятността някое птиче да мине през стъклото и да се изходи върху главата ми.

Подобна шега ме изненада от страна на мъж с изискан вкус като него. Ала за него се знаеше, че еднакво го вълнуват както някоя изтънчена фраза в роман от ХVІІІ век, така и сполучлив финт на Зидан. Беше привърженик на свободното и непринудено държание. Едни смятаха, че е посредствен, други твърдяха, че е гений. Последните превъзнасяха неговата разкрепостеност, която му отреждаше водещо място в книгоиздаването.

– Така си мислех обаче, преди да прочета написаното от вас – добави той с лакомо изражение.

Сведох смутено поглед.

– Хората смятат, че в моя занаят всичко става с връзки. Това изобщо не е вярно. В най-добрия случай една навременна намеса може да ви позволи да преминете първия етап на подбора, както при вас благодарение на Давид. Само че никой не може да ви даде талант, ако го нямате. А, повярвайте ми, Ел, вие притежавате талант в изобилие.

Каза това без сянка на преувеличение или на ласкателство. Дали не говореше за някоя друга, а не за мен? При това тъкмо в мен бе вперил засмените си сини очи.

– Все пак нищо не мога да ви гарантирам. Книгоиздаването не е точна наука и не ви обещавам сигурен успех.

Ето че нещата ставаха по-сложни.

– Ала за трийсет и пет години съм се излъгал само веднъж – продължи той, почуквайки носа си с върха на показалеца. – Доверявам се на моя нюх повече, отколкото на собствените си деца.

Сетне потъна в креслото, дебнейки реакцията ми. Току-що ми бе предложил договор за моя „Десет-пъти-дневно“!

– Не знам какво да отговоря...

– Като начало можете да вземете асансьора и да се качите горе, за да благодарите на Давид – каза разпалено той. – Аз самият се каня да направя същото веднага след като си тръгнете.

Дали забеляза смущението и срама в пресилената ми усмивка? Даваше ли си сметка за предателството, което се канех да извърша? Без съмнение просто се наслаждаваше на причудливата и сантиментална страна на ситуацията.

– А това, че в моята книга има толкова секс... – плахо подхвърлих аз.

– Е, и какво?

– Вашето издателство не е специализирано в подобна литература...

– Няма никакво значение. Мисля дори, че книжният пазар е узрял за поднесената по такъв начин еротика. По форма предназначена за широката публика, а в същността си доста радикална.

Подобно изказване изглежда съвсем естествено днес, когато книги, изпълнени с чувствена романтика, се продават в милиони екземпляри по целия свят.

Ала тогава, през 2010 година това не беше така. В издателските среди се ширеше мнението, че еротичната литература е предназначена за тесен кръг любители, привлечени по-скоро от стимулиращите ситуации, отколкото от качеството на стила. По изключение само няколко заглавия бяха излезли в голям тираж, сред които

Историята на О,

Еманюел

Сексуалният живот на Катрин М.

По едно на десет години.

Своя успех издателска къща Е & О дължеше именно на гениалните хрумвания на своя основател. Бернстейн се досещаше преди читателите какво самите те не след дълго ще харесват.

– В конкретния случай мисля, че проблемът няма да дойде от читателите... а от действащите лица в книгата – дръзко възразих аз.

Той вдигна учудено гъстите си вежди.

– Какво искате да кажете?

– Да речем, че ситуациите, които описвам, не са само плод на моето въображение. А и героите в тях...

– ...са реални личности! – възкликна той с блажена усмивка. – Зная! Затова и смятам, че вашата книга ще се радва на успех. След медийната буря, разразила се около вашия съпруг и Давид, един пикантен разказ за онова, което става зад кулисите на фамилията Барле, ще дойде съвсем навреме. И ето че вие ми го поднасяте на тепсия!

Не знаех какво да отвърна на подобен цинизъм и опортюнизъм. Беше напълно прав. Доказателство за това бяха многобройните фенфикшъни по повод блога Ел & Луи.

– Богата фамилия плюс скандал, плюс секс е равно на удар в десятката!

Направо ликуваше.

– Нали си давате сметка, че говорим за интимния живот на Давид Барле? Същият Давид Барле, който е собственик на тази кула, ваш приятел и един от вашите акционери?

– Разбира се, мила. Само че, ако това е представлявало някакъв проблем за него, нямаше да ви изпрати при мен.

В действителност ме тревожеше по-скоро реакцията на другия Барле. Какво щеше да каже Луи? Как би допуснал нашата страст, с всичките ѝ лични, скрити страни, да стане всеобщо достояние?

Реших да отложа тези неприятни въпроси за по-късно: до евентуалното публикуване имаше още много време... Междувременно предстояха толкова решаващи събития. Все щях да намеря начин да поговоря с Луи и да направя по-приемливи за него евентуалните последици...

Не се реших да се кача на осемнайсетия етаж, както ме бе посъветвал Бербер, а се обадих по телефона на Давид. Исках все пак да му благодаря за решаващото съдействие.

– Страхотно! Сигурен бях, че ще му хареса! По-скоро че ти ще му харесаш.

– Хм... Закълни се, че не си му оказал натиск.

– Кълна ти се. При него подобни неща не минават. Изпращал съм му десетки начинаещи писатели, но ти си първата, която той решава да публикува. Мога да ти гарантирам, че в това отношение всичко зависи от неговия вкус и интуиция. От нищо друго и от никой друг.

Макар думите му да потвърждаваха чутото от Бернстейн, мен все още ме гризеше известно съмнение.

– Така или иначе... Не зная как да ти се отблагодаря.

Може би трябваше да помисля, преди да произнеса тази тривиална фраза.

– Аз зная – отвърна незабавно той.

– Моля?

– Как да ми се отблагодариш. Хрумна ми нещо.

Вече беше късно за отстъпление.

– Какво имаш предвид? – плахо запитах аз.

– Струва ми се, никога не сме ходили в „Жюл Верн“.

– Не, доколкото зная.

Инак непременно бих си спомнила: „Жюл Верн“ бе прочутият ресторант на втория етаж на Айфеловата кула, до който се стигаше с асансьор, запазен единствено за клиентите.

– Приготви си най-красивата рокля, ще вечеряме там заедно.

– Момент... Искаш да кажеш... само двамата?

– Не. За нещастие, има вероятност цял куп корейци от GKMP да ни светят.

Аха. Знаех си аз, че при Давид нищо не е безплатно. Но чак такава клопка не очаквах.

– И защо се нуждаеш от моето присъствие? – възкликнах възмутено. – Защо не поканиш Алис? Нали все пак е твоя годеница?

– Вече не е. От една седмица насам.

Дъхът ми пресекна.

– Сериозно ли?

– Прибра си вещите и ми остави бележка от два реда. Предполагам, че нашата история и не струва повече... – въздъхна примирено той без особено вълнение.

Дали това не беше блъф? Дали не ми кроеше номер? Или раздялата им беше факт? Как е възможно подобно неочаквано развитие да се изплъзне от зоркия поглед на пресата?

– Съжалявам – казах не дотам уверено.

– Не си струва, уверявам те... Можеше да се предвиди. Ала корейците придават такова значение на условностите и благоприличието... За техния директор Бон Ку Мун би било неприемливо да се появя без моята годеница.

– Шегуваш ли се? Нима искаш да играя пред новите ти съдружници ролята на твоя бъдеща съпруга?

Шантажът беше ясен: ако откажех да отида на тази вечеря, можех спокойно да забравя бъдещия договор с издателството. Съвсем разстроена запитах за деня и часа, когато трябваше да се състои срещата на Айфеловата кула.

– Вдругиден. На 22 юли. Ела в деветнайсет часа при южната подпора. Корейците вечерят рано.

Искаше ми се да пратя по дяволите всички корейски генерални директори. Ала беше твърде късно. Примирих се и се замислих с кой тоалет да блесна на 22 юли, а вътре в душата ми цареше мрак.

17

22 юли 2010 година

Ако двамата с Луи трябваше да опишем накратко този ден с помощта на азбуката, не бихме могли да вложим никаква еротика. Нашият език от чувствен постепенно се променяше в драматичен с приближаването на делото по аферата East-X Prod. На всичко отгоре то бе насрочено за същия ден, когато трябваше да се състои официалната вечеря, за която Давид се нуждаеше от моите услуги...

С като Съд

Също както предишния път, Франсоа Маршадо ми съобщи в последния момент датата и часа на заседанието: 22 юли 2010 година, 17 часа, в залата на ХVІ състав на Наказателния съд.

Въпреки забраната, наложена от Жан-Марк Зерки, без колебание се отправих към булевард „Пале“ № 10.

Маршадо и София вече ме очакваха сред тълпата туристи. Отдалече различих прегърнатите им фигури. За пръв път ги виждах заедно. Последните два дни моята приятелка бе прекарала в Рюей при своя любовник.

Веднага щом ме забеляза, журналистът установи благоприлична дистанция между двамата и се задоволи да държи ръката на своята Дулсинея. Тя от своя страна бе засмяна до ушите и с мъка прикриваше доброто си настроение. Без съмнение не искаха да нараняват чувствата ми.

– Привет, влюбени! – поздравих ги аз в опит да разсея неудобството им.

– Леле! Ти всеки път ли се обличаш така, когато ходиш в съда?

Тоалетът ми наистина бе доста необичаен за тези обстоятелства: черна клоширана рокля от „Шанел“, летен къс модел до средата на бедрата, прикрепена на шията ми с тънка презрамка на ресни. Въпреки опита ми да я прикрия под обикновено сако ефектът беше очевиден.

– Не – намръщих се аз. – След това имам да свърша нещо.

За съжаление, времето между двете събития беше толкова малко, че се бе наложило предварително да се изтупам. Ала Маршадо прекъсна закачките ни:

– Получихте ли акта за раждане!

– Да... – отвърнах аз и бръкнах в чантичката, която висеше на рамото ми.

Бях открила същата сутрин в пощенската кутия сгънатия на четири документ. Заета с приготовленията, така и не бях успяла да съобщя за това на Франсоа.

Кметство на град Париж

Акт за раждане – пълен препис

Акт за раждане № 4118

Луи, Шарл, Максим БАРЛЕ

На осемнайсети май хиляда деветстотин шейсет и осма година, в шестнайсет часа и двайсет минути се роди на улица „Сен Ламбер“ № 37 Луи, Шарл, Максим, от мъжки пол, баща Андре Жан БАРЛЕ, роден в Париж (Париж) на 14 октомври 1938 година, и майка Ортанс Монрозие, родена в Нант (Лоар Атлантик) на 10 април 1941 година, с постоянен адрес улица „Тур де Дам“ № 3.

Съставен на 20 май 1968 година, в четиринайсет часа и десет минути, по заявление на бащата, който се запозна с настоящия акт и го подписа заедно с мен, Мартин Ласко, общинска служителка, завеждаща отдела Гражданско състояние в кметството на 15 район на град Париж.

– Все пак можем да направим проучване в родилния дом „Сент Фелисите“. Той все още съществува... – добавих аз. – Така или иначе, ако въпросната госпожа Ласко не е издала фалшив документ, изглежда, Луи наистина е биологично дете на своите родители.

Значи, обратната хипотеза отпадаше. Не зная дали чувствах облекчение, или по-скоро разочарование. Названието на родилния дом ме подсети за моята котка и почувствах до каква степен тя също ми липсва.

Маршадо ме изслуша без коментар. После ни поведе през лабиринта от коридори, който добре познаваше, до чакалня „Рьоне Пароди“ и ХVІ зала на Наказателния съд. Щом наближихме, той видя журналистите и ми направи знак да сложа тъмните очила. После решително ме хвана под ръка, за да изглеждаме като двойка и така да измамим глутницата.

Залата беше дори по-пълна от предишния път. Отново от съображения за дискретност заехме места на последния ред, далеч от главните действащи лица, които последователно излизаха на сцената. Луи и Зерки се появиха последни и аз неволно изтръпнах, когато видях моя съпруг в тъмен костюм, с посърнало лице и тревога в погледа.

Двамата спътници до мен изглеждаха съвсем безгрижни. Прекалено безгрижни.

З като Заседание

Веднага забелязах колко уверен е Зерки. След като прокурорът изброи отправените срещу Луи обвинения, напомняйки наличието на документ, удостоверяващ участието на моя съпруг в управлението на дружеството, адвокатът взе думата. Първата му работа беше да дискредитира показанията на Антоан Гобер по делото за галерия „Соваж“.

– Уж случайно – започна с ирония той – пълномощникът, депонирал договорите в деловодството на Търговския съд, се нарича Антоан Гобер. Същият Антоан Гобер, който ръководи незаконната дейност на групата „Барле“ с цел укриване на данъци в продължение на двайсетина години чрез своя филиал „Софиба“. Същият Антоан Гобер, който подава жалба срещу галерията „Барле-Соваж“, начело на която стои моят клиент. Все така случайно Антоан Гобер се обажда на полицията в минутата, когато започва вернисажът на изложбата Перманентен секс. Все едно е знаел предварително какво се случва през онази вечер на улица „Севине“!

– Господин Зерки! – прогърмя гласът на председателя, далеч по-силен, отколкото би могло да се предположи по старческата му физиономия. – Ще ви помоля да не смесвате двата случая, засягащи вашия клиент. Върнете се, ако обичате, към фактите, които ни интересуват, и се придържайте към тях.

Адвокатът на Луи очакваше това напомняне, но беше сигурен, че с бурното си встъпление вече е спечелил няколко точки.

– Онова, което искам да разкрия пред съда, господин председател – продължи той вече по-спокойно, – е, че моят клиент без негово знание, повтарям, без негово знание е бил замесен в незаконната дейност на дружеството East-X Prod. С други думи, всичко е било предварително скалъпено, за да го превърнат в подставено лице и при нужда да поеме вината. Ала най-лошото е, че машинацията, на която днес Луи Барле става жертва, е била организирана от собствения му брат Давид Барле.

– Това са тежки обвинения, господин Зерки. Надявам се, че разполагате с достатъчно доказателства, с които да подкрепите твърденията си.

– Да, господин председател. Ето защо бих искал да призова за свидетел госпожица Олга Зелинская.

– Моля... – съгласи се съдията, намествайки очилата на носа си.

Облечена в перленосив костюм и с коси, прибрани на строг кок, Олга влезе и с появата си предизвика шепот на възхищение. Приличаше на руска шпионка, нещо като женски вариант на Джеймс Бонд, изискана и хладна. Едва ли някой от присъстващите би се учудил особено, ако в този момент измъкнеше пистолет или направеше главоломна каскада. Напротив, сякаш всички се надяваха да се случи нещо зрелищно.

След клетвата и обичайните процедури Зерки се изстъпи строго и решително пред нея, за да започне с въпросите.

– Госпожице Зелинская, можете ли да потвърдите пред уважаемия съд, че в продължение на няколко години сте участвали във филми, продуцирани от East-X Prod, в качеството на порно актриса?

– Да – отвърна кратко блондинката.

– И в колко филма сте... хъм... играли?

Съзнателното колебание на Зерки предизвика смях в залата.

– Около двеста и петдесет. Може би триста, не съм съвсем сигурна.

Този път сподавените смехове отстъпиха място на звучни възклицания

– Би ли могло да се предположи, че сте били в течение на начина, по който функционира тази продуцентска къща?

– Да, напълно съм в течение – отвърна без колебание тя.

– Много добре. Можете ли да ни опишете накратко, моля ви, по какъв начин пристигнахте във Франция и как бяхте наети от East-X Prod?

Рускинята сведе за момент очи, после гордо вдигна глава към адвоката и заяви:

– Семейството ми е много бедно. Ние сме осем братя и сестри. Живеем в Шчолково. Това е бедно предградие на Москва, североизточно от столицата. На петнайсет километра. Три стаи за всички.

– Кой ви откри в Русия? Кой ви предложи да дойдете във Франция?

– Руски агент. Борис.

– Представлявал е East-X Prod, така ли?

– Да.

– Как бе осъществено пристигането ви във Франция? Поискаха ли ви пари за пътуването?

– Да, дванайсет хиляди евро.

– А вие не сте разполагали с тази сума, нали?

– Не. Казаха ми, че за да я изплатя, трябва да се снимам в много филми.

– И на тази цена са ви осигурили френски документи за самоличност?

– Не. Нямаше документи. Никое от момичетата няма документи.

– Искате да кажете, че всички момичета, пристигнали като вас от Източна Европа, работят тук нелегално за East-X Prod, за да възстановят разходите по пътуването?

– Точно така.

– А успяват ли да върнат тази сума?

– Много рядко, по-скоро не...

Възхищението на публиката постепенно премина в изумление.

– Нека се придържаме към фактите – обади се отново председателят. – Това не е телевизионен репортаж за нелегалните имигранти.

О като Обрат

Зерки се приближи плътно до Олга и заговори толкова тихо, че отвъд първите редици почти не се чуваше какво казва:

– След като участието им в порно филми не е достатъчно, какво трябва да правят тези момичета, за да изплатят дълга си?

– Да спят с мъже.

– За пари ли?

– Не, безплатно.

В залата се възцари тягостно мълчание. Развълнувани и стъписани, присъстващите се стремяха да не изпуснат нито една дума.

– Кои бяха тези мъже? Как се срещахте с тях?

– Понякога по време на снимките или на кастинга... Два-три пъти седмично.

– Сега, Олга, ще ви задам няколко много важни въпроса и очаквам да ми отговорите без колебание с „да“ или „не“. Съгласна ли сте?

– Съгласна съм.

Адвокатът отиде до масата с купчината папки и извади от най-горната една снимка.

– Познавате ли лично този мъж? Срещали ли сте се с него?

– Да.

Зерки се завъртя на токове, за да покаже снимката на всички.

– За почитаемия съд искам да уточня, че става дума за наскоро направена снимка на Давид Барле, генерален директор на групата „Барле“. Спали ли се с този мъж?

– Да.

– Имали ли сте желание да спите с този мъж?... Или сте го направили, за да заплатите пътуването?

– Не... За да заплатя пътуването.

– Бяхте ли го виждали, преди да спите с него?

– Да. В студиото. Той гледаше. Понякога ни правеше снимки.

– Добре. Но изпълняваше ли той някаква длъжност на снимачната площадка? Къде стоеше, пред или зад камерата?

– Не, той плащаше на екипа.

– С банкноти ли?

– Да, с банкноти. Винаги носеше много у себе си.

В залата се надигна ропот на възмущение, който веднага стихна.

– Къде по-точно спяхте с него?

– В неговия дом.

– Добре... Сега ще покажа откъс от видеозапис и ще ви помоля да потвърдите дали на него наистина сте вие.

Преди председателят да успее да изрази възмущението си от предявяването на това неочаквано доказателство, Зерки извади от джоба си таблет и пусна записа, който аз смятах за изгубен завинаги.

Погледнах изумено двамата ми спътници, които ми отвърнаха с дяволита заговорническа усмивка. София се наведе към ухото ми и прошепна на един дъх:

– Онзи ден ми се обади Франки, прочутият информатик от БТВ. Разбрал както е направил Фред и се почувствал супер виновен пред теб.

– И какво?

– Спомняш ли си вечерта, когато Зерки измъкна от ареста мен и Фред?

– Разбира се.

– Фред изпратил записа на мобилния на Франк тъкмо преди да дойде Зерки. Без да ни каже за това, разбира се.

– И Франки ви го е дал от чувство за вина?

– Не, не съвсем... – призна София, като се изкашля смутено. – Срещу обещанието, че ти ще свидетелстваш пред трудово-правната комисия в негова полза срещу БТВ.

Фред беше негов приятел, но очевидно бе взело връх възмущението на Франк срещу работодателя, който го беше уволнил по най-груб начин.

– Какво говориш? – възкликнах аз.

– Знам... Може би малко прекалих, но признай, че си струваше.

Не знаех какво да отговоря. Сега вече предателството ми ставаше двойно, тъй като се налагаше да свидетелствам срещу Давид, след като веднъж бях приела услугите му.

Видеото, заснето от системата за наблюдение в дома Марс, предизвика вълна на възмущение в предните редици. Зерки го прекъсна преди края и отново се обърна към порно актрисата.

– Сигурна ли сте, че на записа сте именно вие?

– Да.

– А мъжът, който трудно може да бъде идентифициран... Кой е той?

– Давид Барле.

– И къде се случва това?

– Вече казах: в неговия дом.

– В дома Дюшеноа, тоест на улица „Тур де Дам“ № 3 – уточни адвокатът, за да разсее всякакво колебание.

От нанесения удар адвокатът Бофор, представляващ Давид и Гобер неофициално, тъй като клиентите му до този момент не бяха пряко засегнати, се сви на мястото си. Зерки му хвърли убийствен поглед. Ученикът най-сетне бе на път да срази своя учител.

– Последен въпрос, госпожице Зелинская. До този момент виждали ли сте моя клиент, господин Луи Барле, който присъства тук?

– Не.

– Нито на снимачната площадка за порно филми, нито другаде?

– Не – излъга за втори път тя.

Естествено, и дума не можеше да става да спомене за срещата в „Ту муунс“.

– Значи, никога не сте спали с него?

– Не.

Що се отнася до това, искрено се надявах да казва истината.

– А знаете ли да е бил замесен по някакъв начин в дейността на East-X Prod при заснемането на онези двеста или триста филма, в които сте участвали?

– Не. Никога.

Дойде ред на прокурора, който напомни неотдавнашната присъда на Луи във връзка с галерията „Соваж“, а също и предишните обвинения в ексхибиционизъм... Ефектът беше нулев.

Председателят на съда побърза да приключи случая, като с няколко думи обяви незабавното освобождаване от отговорност на обвиняемия и откриването на предварително производство срещу Давид със същите мотиви, поради които бяхме тук: използване труда на нелегални работници и сводничество при утежняващи вината обстоятелства. Ала този път доказателствата бяха налице. От този момент нататък Давид Барле нямаше да има възможност да се измъкне или да прехвърля вината върху друг. Присъдата му беше неизбежна. Сега вече никой не се съмняваше в това.

Р като Радост

В последвалата блъсканица едва успях да видя как Зерки потупва Луи приятелски по рамото. На излизане от залата Франсоа и София се хвърлиха на врата ми, а София ме държа в прегръдките си поне петнайсет секунди.

– Страхотно! – не спираше да повтаря тя. – Този Зерки е направо гений!

Маршадо сложи ръка на рамото на приятелката си, за да охлади нейния възторг. При вида на посърналото му лице радостта ми веднага се изпари.

– Скъпа... Не ми се ще да ви развалям настроението. Ала засега Луи все още е заплашен от осемнайсет месеца затвор.

– Какво от това? Такъв супер адвокат непременно ще уреди случая... З като Зерки – затананика тя песента от филма Зоро.

Тъкмо в този момент един журналист, очевидно по-наблюдателен от колегите си, ме разпозна – бях забравила да си сложа тъмните очила. Хукнахме по безкрайните коридори, преследвани от глутницата, която ни обстрелваше със светкавици: „Госпожо Барле! Анабел! Само една дума, ако обичате!“.

Видях как Олга се отдалечава в обратна посока, без да привлича ничие внимание. Макар Зерки да ѝ бе гарантирал, че може да свидетелства, без да се бои, че полицията ще я екстрадира, сигурно никак не се чувстваше добре в съда.

Много ми се щеше да ѝ благодаря.

За разлика от мен други се оказаха по-словоохотливи пред микрофоните, в което се убедих половин час по-късно в таксито, с което отивах по посока на Марсово поле: „Това е първа победа, но ние нямаме намерение да спираме насред път, заяви тържествено Зерки. Остава още един етап, за да бъде изчистена веднъж завинаги репутацията на моя клиент от позора, които някои съвсем несправедливо се опитват да стоварят върху него...“. „До доказване на противното Давид Барле е невинен по отправените към него обвинения. Поне докато не приключи предварителното производство“, декламираше Жак Бофор със съответната предпазливост, защото знаеше, че неговият клиент е затънал до гуша.

И като Изненада

Стигнахме на левия бряг, отминахме музея „Орсе“ и продължихме покрай кея, когато върху мобилния ми телефон започна да мига скрит номер. Би трябвало да проявя предпазливост, но все пак реших да отговоря.

– Добър ден... Аз съм.

Орор... Макар гласът ѝ да беше слаб и променен от вълнение, бих могла да го разпозная сред хиляди други.

– Къде сте?

– Няма значение.

– За мен има. Очаквах ви в Динар.

– Чуйте ме – продължи жално тя. – В течение съм на случилото се в съда.

Вече?, зачудих се мислено аз.

– Зная, че на Давид няма да му се размине... Не и този път.

– Твърде възможно, наистина... Само че какво точно искате от мен?

– Тази жена Олга... Вие я открихте, нали?

Реших да не споменавам, че преди Луи да ѝ даде петнайсетте хиляди евро, руската красавица безропотно бе служила на интересите на Давид. И че по нейна вина едва не бях изнасилена.

– Е, и какво? – запитах вече нащрек.

– Ако оттегли показанията си, видеото няма да има никаква стойност. Добре знаете това.

– Искате да я накарам да се отрече от думите си?

– По-скоро да ги промени – поправи ме тя.

– Ако направи това, Луи отново ще бъде обвиняем! – възмутих се аз.

– Не. Не и след казаното от неговия адвокат днес. Луи ще бъде оневинен, а производството срещу Давид ще бъде прекратено поради липса на доказателства... Така никой няма да пострада.

Значи, това било! Защитаваше пред мен интересите на брат си. Също като на мен ѝ се искаше войната между двамата братя Барле да не приключи с гибелта на единия или другия. Въпреки сходството между нас и любовта ни към Луи разликата между нас бе, че тя играе за противниковия лагер.

– Забравяте случая с галерията – казах ѝ аз, припомняйки си думите на Маршадо. – Играта не е равна. Луи все още рискува да попадне в затвора.

– Ако се вслушате в молбата ми... Мога да уредя въпроса.

Нима тя, която дълго време смятах за жертва на прекомерната любов на нейния брат, би могла да има толкова силно влияние върху него? Дали по нейно искане Давид би накарал Гобер да оттегли жалбата срещу галерията?

– Имате ли нещо против да се видим и да поговорим? – предложих след продължително мълчание.

– Щом желаете. Ще ви се обадя. А през това време обмислете моето предложение.

После затвори и изчезна в небитието.

В като Вечеря

В подножието на Айфеловата кула едва си пробих път през тълпата туристи до южната подпора, която се намираше на противоположната страна.

Пред стълбището, водещо към асансьора, младежът, който го обслужваше, ме посрещна с приветлива усмивка. На втория етаж салонният управител ме отведе по тесния стоманен коридор, облян със синя светлина, до голяма елипсовидна маса. Петима от шестте азиатци мълчаха благоговейно, омаяни от необикновената гледка. Един от тях, единственият с прошарени коси, вероятно Бон Ку Мун, даде знак на другите да станат. Всички се подчиниха и ме поздравиха с лек поклон. Със сдържана усмивка се канех да запитам на моя лош английски къде е Давид, когато той се появи зад гърба ми:

– А, скъпа! – възкликна той, стараейки да покаже отлично настроение. – Ето те и теб!

По резкия му тон и неуместния му смях усетих в какво напрежение се намира. Вече виждаше себе си на подсъдимата скамейка, което от гледна точка на бизнеса означаваше за него провал на сливането с GKMP и професионална смъртна присъда. Ето защо трябваше на всяка цена да подпише договора още тази вечер, на тази маса, преди Бон Ку Мун и неговите помощници да са научили за случилото се. Как бе съумял до този момент да го скрие от тях? Как бе успял да запълни с всякакви развлечения времето от кацането на самолета до пристигането им в ресторанта?

Ако започнеше предварително производство срещу Давид, акциите на „Барле“ щяха да рухнат. И тогава изобщо не би могло да се говори за някакво сливане на равна нога, а по-скоро за изкупуване, което GKMP непременно щеше да предложи на своя европейски конкурент и щеше да го глътне на един залък.

Впрочем, веднага след поднасянето на чашите „кир роял“ със сок от горски ягоди, Давид направи знак на Клое, която едва сега забелязах в един ъгъл, и тя донесе екземплярите на договора.

– Оньол ва юсиьосьо моду гамсахабнид – смотолеви Давид на приблизителен корейски, който предизвика усмивки.

След като нервно парафира всички страници и положи подписа си на последната, дойде ред на неговия партньор, който получи документа от разтрепераните ръце на Клое, изтичала припряно до другия край на масата.

– Улиуи са-еоб-е жин сумиеонг!

Давид вдигна някак преждевременно чашата. Дълъг живот на нашето предприятие!

Постъпката му очевидно не се хареса на строгия шеф на GKMP и той не бързаше с подписването. По намръщения му вид личеше, че след дългите месеци трудни преговори подобна припряност изобщо не му е по сърце. Особено го възмути тостът, прекъснал деловата част, което изобщо не съответстваше на неговата култура. Ето защо той дори не докосна чашата, а с помощта на преводачката и на един съветник се зае да прегледа внимателно още веднъж всяка страница.

Мъките на Давид сякаш нямаха край. Докато сервитьорите поднасяха платата с хапки, той бършеше потното си чело със салфетката.

– Господа, моля, напуснете залата! Не можете да влизате тук без резервация!

С като Схватка

Аз и Клое първи обърнахме внимание на избухналата при рецепцията кавга, която бързо се приближаваше към нас. Секретарката хвърли към мен изплашен поглед.

Салонният управител и намесилият се сервитьор напразно се опитваха да спрат Луи и Жан-Марк Зерки, ала мъжът ми ги заплашваше с бастуна си и упорито си пробиваше път.

Върху разкривеното лице на Давид вече не бе изписан страх, а паника и ярост. Израз на преследвано животно в момента, когато вече безпомощно се оставя да му сложат оглавника. Той понечи да застане между масата и двамата натрапници, но преди да успее да произнесе дори една дума, Луи с все сили го удари с бастуна. Тежката сребърна топка на дръжката го улучи в коляното и Давид се строполи на земята.

С безумен поглед и пяна на устните, Луи сякаш не ме виждаше, изцяло в плен на неистовата жажда за отмъщение. Все едно играеше за втори път сцената в Канкал, когато само намесата на готвача му бе попречила да стигне докрай. Този път никой не би могъл да спре окончателната разправа с неговия брат.

Не бях в състояние да реша кой от двамата заслужаваше защита, кой беше палачът и кой жертвата. Понечих да се намеся, но силната ръка на Зерки решително спря моя порив. Сигурна бях, че подобна гледка изобщо не беше по вкуса на адвоката. Вероятно бе отстъпил пред намерението на своя клиент поради еуфорията от постигнатата победа. Оставаше да се изясни от кого Луи бе научил за тази тайна среща...

Слисаните корейци бяха замръзнали на местата си. Стиснала писалката „Монблан Майстерщук“, специален подарък от групата „Барле“, ръката на Бон Ку Мун бе увиснала над страницата с подписите.

Със сгърчено от болка лице, все още проснат върху кафявия мокет на бежови точици, Давид изръмжа:

– Напълно си полудял! Знаеш ли какъв е залогът в този момент?

– Изцяло сме в течение, господине – вместо Луи отвърна Зерки. – И моят клиент се извинява за тази малка сценка.

– И наричате това сценка? Това е нападение, което...

– За нас ще бъде удоволствие да се погрижим за вас – прекъсна го адвокатът – и да платим обезщетение за нанесените щети.

– Два милиарда евро! – изрева Давид. – Разполагате ли с два милиарда евро?

Той се опита да намери опора в облегалката на своя стол, за да се изправи, но залитна, хвана покривката, дръпна я към себе си заедно с чиниите, бутилките и чашите, които изпопадаха със звън на пода. Всички присъстващи гледаха изумено. Зерки се възползва от тяхното колебание, приближи се до Бон Ку Мун и поднесе пред очите му таблета, върху чийто екран вървеше записът с рускинята. Невъзмутимият азиатец внезапно се дръпна с отвращение и на всички стана ясно, че е разпознал главния герой на видеото.

– This is him – натърти за всеки случай адвокатът. – He produces porn for fun and casts the girls himself.

И сякаш това не бе достатъчно, той хвърли върху масата предварителния брой на един всекидневник. На първа страница се мъдреше заглавие:

„Давид Барле: окончателното сгромолясване!“

Дори кореец можеше да разбере зловещото му значение.

За сивокосия мъж това бе напълно достатъчно. Той стана от масата и без да каже нищо, без дори да погледне назад, се отдалечи, придружен от помощниците си, все още държейки писалката между пръстите си.

– Даваш ли си сметка, че потъпка споразумение, сключено преди двайсет години? – изръмжа Давид, все още на пода. – Споразумението между нас!

Що за споразумение?, едва не изкрещях аз. За пръв път един от двамата открито споменаваше за съществуването на таен договор, прикриващ тъмна страна от живота им. Ала след като още веднъж вдигна заплашително бастуна над брат си, Луи рязко се обърна, отправи се към изхода и сякаш се стопи в оранжевата светлина на залеза, която нахлуваше през остъклените стени.

През това време не можех да откъсна поглед от черното мастилено петно върху последната страница на договора. Приличаше на рана, зейнала между братята Барле, която никога нямаше да зарасне.

П като Потрес

П като Позор...

18

23 юли 2010 година

„Как разказаха играта на големия играч“

„Два милиарда и нещо в кофата за смет“

„Барле – GKMP: проваленото сливане“

„Сливане? Не, оливане“

„Корейците обелиха кората на френските медии“

„Корея – Барле: 1 – 0“

Още на следващата сутрин вестниците и сайтовете започнаха да се надпреварват в публикуването на едно от друго по-остроумни и жестоки заглавия, описвайки икономическия трус, предизвикан от провала на сливането между групата „Барле“ и GKMP. Отзвукът в медиите и в деловите среди бе толкова силен, че освобождаването от отговорност на Луи и вероятното съдебно производство срещу Давид във връзка с аферата East-X Prod останаха на втори план.

Икономическите всекидневници зорко следяха курса на акциите „Барле“, които бяха в състояние на свободно падане. Още преди обяд те изгубиха една трета от стойността си, което бе рекорд за последните десет години: трийсет и две евро и четирийсет и осем. Само за една нощ групата „Барле“ се бе превърнала в слабото звено на САС и лесна плячка за хищниците на пазара.

За мен всичко това нямаше значение. Въпреки тревожните изказвания на служителите от групата „Барле“, които се редяха един след друг в телевизионните репортажи, аз мислех само за един човек. За моя човек.

„Ако се вслушате в молбата ми... Мога да уредя въпроса.“ Съмнявах се, че при сегашното положение Орор е в състояние да накара Давид да капитулира още веднъж. Би могла да го моли, дори да го заплашва, че ще разкрие своето съществуване, но той никога не би се съгласил да си мръдне пръста в полза на брат си. Студената война между тях, обявена преди двайсет години, сега вече беше тотална.

– Престани да се обвиняваш! – не спираше да ми повтаря София.

– Ако не беше това проклето видео, нямаше да се стигне дотам.

Мрачно посочих вестника, захвърлен до леглото, в което двете се бяхме отпуснали.

– Да. Но ако не беше то, твоят мъж щеше да получи още няколко години пандиз – опитваше се да ме вразуми тя.

– Зная...

– Значи, няма за какво да се упрекваш. Чуваш ли?

– Хм...

А това беше само началото. Всяко ново сведение, попаднало в ръцете на журналистите, предизвикваше поредната вълна публикации. В тази надпревара определено водеха електронните медии и особено „Медиатак“, сайтът на Ален Бернардини, моя някогашен преподавател в Центъра за подготовка на журналисти.

Този път мустакатият плешивко истински се беше развихрил. Дали Зерки му доставяше информацията от първа ръка? Със сигурност, защото още същия следобед видеото с рускинята беше пуснато в мрежата, копирано и разпространено във всички безплатни платформи.

Тъй като лицето на Давид не се виждаше, чакалите от Интернет извадиха малко или много достоверни свидетелства на негови бивши любовници, сред които без мъка разпознах някои от момичетата на повикване от „Нощни красавици“.

Допълнителна сензация предизвика електронното издание на един многотиражен седмичник, публикувало интервю с Алис Симонсини, направено само няколко часа след съобщението за катастрофата. Лицето на инак високомерната блондинка сега беше посърнало. Въпреки това тя не прояви нито снизхождение, нито милост към бившия си годеник.

„– Алис Симонсини, ще потвърдите ли пред нас, че Давид Барле и вие сте развалили годежа?

– Да, преди известно време. Това решение няма нищо общо със затрудненията, които среща понастоящем групата „Барле“. Преди няколко седмици Давид и аз се споразумяхме, че връзката между нас е изчерпана.

– Може би вашата раздяла е следствие от видеозаписа, безспорно доказващ деянията, в които Давид Барле е обвинен?

– Не. И по този въпрос няма да направя никакви коментари. Интимният живот на Давид вече си е изцяло негова работа.

– А какво става с длъжността ви директор в групата „Барле“? Смятате ли, че можете да останете на тази длъжност?

– След като се разделихме, аз подадох оставка. Така че дейността на фирмата по никакъв начин не е повлияла на моето решение.“

Предположих, че всичко това е съгласувано предварително с адвокатите, включително с Бофор. Ала въпреки всичко се явяваше във възможно най-лошия момент за Давид.

Плъховете напускаха кораба и открито обявяваха това, като не се колебаеха да ухапят пътем ръката, която обилно ги бе хранила през цялото това време.

„– В такъв случай изниква въпросът: какво ви е накарало да скъсате така неочаквано?

– Осъзнах, че нашата връзка се крепи по-скоро на разума, отколкото на чувствата. А за мен бракът е нещо съвсем различно. Очаквам друго от съвместния живот.“

Три дни след тази първа унищожителна вълна в пресата се появиха слухове за продажбата на групата „Барле“. Кандидати бяха някои медийни групи в Европа. Ала не след дълго от Изток дойде най-сериозното предложение: Бон Ку Мун бил възмутен от разпуснатите нрави на своя френски колега, но все още проявявал интерес към разширение. За него групата „Барле“ бе станала още по-апетитна хапка сега, когато можеше да я получи на половин цена.

Така на 27 юли GKMP придоби допълнителни десет процента от капитала на „Барле“ и по този начин общият ѝ дял достигна 37,3%. Чрез неясен обмен на акции с другите свои филиали в Европа през следващите дни той нарасна до около 47%, а на 30 юли вече беше 51%, като по този начин корейската група стана мажоритарен собственик.

– Ето, това е: от този момент нататък седалището на групата „Барле“ се намира в Сеул.

Маршадо минаваше да остави София на улица „Трезор“ и понякога си правеше труда да се качи до шестия етаж. По вида му беше ясно, че все още не може да повярва на присъдата, която сам е произнесъл.

– Все пак Давид запазва поста си, нали? – опитах се да заглуша угризенията си аз.

– Засега... Ала следващият управителен съвет ще бъде председателстван от Мун и твърде вероятно е Давид да бъде уволнен.

Давид не само нямаше да получи милиарди, но щеше да изгуби и позицията, в името на която на младини толкова се бе трудил и правил компромиси със съвестта си. След трийсет години непрестанни успехи сирачето от Динар беше на път изведнъж да загуби всичко.

– Ала има и нещо още по-лошо... – добави Франсоа, сдържайки заради мен ликуването си.

– По-лошо от загубата на фирмата, основана от баща му?

– Сама си забелязала, че Давид води разточителен живот. Според мен дори прекалено разточителен.

Действително Давид тънеше в безсрамен разкош. Ала никога не бях си задавала въпроса откъде идват средствата за него. За мен Давид просто беше богат и ми се струваше нормално да разполага с неизчерпаем източник.

– Личните му вложения не винаги са били достатъчно разумни. Затова е и задлъжнял. Домът Дюшеноа например е бил ипотекиран два или три пъти за покриване на текущите лихви.

– Възможно ли е да бъде ипотекиран няколко пъти? – зачуди се София.

– При положение че си едър борсов играч и банките ти имат доверие... Да, възможно е.

– И сега, когато акциите на „Барле“ не струват нищо, банките го изоставят? – предположих аз.

– Точно така. Кредиторите се тълпят пред вратата му, за да си получат парите. При това всички едновременно.

– И какви са общо дълговете му?

– Според мен десетки милиони – отвърна лаконично Маршадо.

Както се казва, кредити се отпускат само на богатите. До вчера Давид изглеждаше толкова заможен, че са му отпускали заеми, без да ги е грижа за неговата платежоспособност. Сега единствената разлика между него и простосмъртните жертви на кредитните институции бе огромната сума на дълга.

Франсоа разгърна вестника, ловко го прелисти и спря на раздела с обявите. После посочи обвинително с пръст една от тях, заемаща осмина от страницата:

– Погледни... Принуден е да разпродава.

Колекция ДАВИД БАРЛЕ

Старинни мебели, декоративни предмети,

картини от стари майстори

Публична разпродажба на търг

„Друо Ришельо“, зала 12

Вторник, 3 август 2010 г., 10,30 часа

Подробни описания и фотографии на www.drouot.com

Показ пред публика: събота, 30 юли 2010 г.,

от 11 до 18 часа; понеделник, 2 август, от 11 до 18 часа

Оценители: упълномощени представители

на „Корнет дьо Сен Сир“

– 30 юли... Та това е днес – прошепнах аз.

Никой от двамата не отвърна нищо. Посещение в „Друо“ по такъв повод би била възможно най-лошата идея.

– Мамка му... – изохка най-сетне София. – Съдът ли го принуждава да продаде всичко?

– Все още не. Той бърза именно за да избегне административните санкции и да бъде окончателно лишен от имущество. Така поне се надява да получи добра цена... Макар че то ще бъде капка в морето от дългове.

Никога не бях искала да се случи така! Дори упреквах Луи, че е използвал материалите, които аз му бях предоставила, например видеото с рускинята, за да смаже брат си с дръжката на бастуна като някакво насекомо.

– С една дума... Той е разорен?

– Още по-зле – отсече Франсоа. – Свършен е. Двама приятели, собственици на печатни издания, споделиха с мен, че Давид им предложил услугите си като „светски хроникьор“. Това ги накарало само да се засмеят. Сега вече никой няма да му протегне ръка. Нито в тези среди, нито другаде.

За разлика от собствениците на печатни издания падението на Давид не ни разсмя. Мълчахме смутено. Дори Франсоа, който би трябвало да се радва, явно усещаше горчивия вкус на реванша.

– А ако бъде принуден да напусне дома Дюшеноа, къде ще живее занапред?

– След като апартаментът на улица „Мандел“ все още е собственост на Гражданското дружество за недвижими имоти, което той държи заедно с Луи...

Дружеството „Тур де Дам“: спомних си, че в него акционери са Орор, Давид и Луи.

– ...запитал е брат си дали има нещо против той да се нанесе там. Освен ако не конфискуват и този негов дял.

– Значи, все пак са разговаряли? – възкликнах изумено аз.

– Не, доколкото знам, договаряли са се техните адвокати.

Тоест Бофор и Зерки. Предвид отношенията между двамата, бих могла да си представя колко напрегнат е бил диалогът между тях.

– И какво е отвърнал Луи?

– Все още не е дал съгласие.

– Откъде знаеш? – запита София.

– От „Медиатак“. Те ме помолиха да коментирам темата.

Докато слушах как описва падението на моя бивш годеник, неволно ме обзе желанието да го защитя. Макар да смятах, че Давид съвсем справедливо изкупва прегрешенията си, за мен бе нетърпимо да гледам как всички са се нахвърлили върху него. Исках да бъде наказан, но не и унизен.

Ето че възприемах становището на Орор...

– Ще споделите ли пред „Медиатак“ разкритията, които направихме за семейство Льобурде?

– Не зная – отвърна Маршадо. – Все още се колебая.

– Не го правете... Моля ви, Франсоа, не им споменавайте за това.

Двамата със София размениха изпълнени с подозрение погледи.

– Защо да му го спестявам? – запита ме той.

– Защото ако им разкажете цялата история, жертва ще бъде не само Давид. Засегнати ще бъдат всички: Луи, Орор... и дори аз самата. Ще разрушите цялото семейство.

– Не и вие – възрази той.

– Напротив... За вашите колеги аз ще бъда двойницата, която двамата братя се разменят като топка за тенис. Играчка, при това идиотка.

Приятелката ми кимна утвърдително.

Тъй като датата на делото в Апелативния съд по аферата „Соваж“ все още не беше определена, забраната на Зерки да се срещаме с моя съпруг все още беше в сила. За мен това бе едва ли не облекчение, тъй като безмилостното му отношение към Давид бе изпълнило с горчилка душата ми.

Затова и сега разменяхме ласки сред мълчание.

Въпреки това през онази вечер аз не отидох на срещата, уговорена за двайсет и два часа. Измъчваха ме угризения и не бих могла да отдам безусловно тялото си.

Затова се заех да наблюдавам Луи върху монитора на моя компютър. Знаеше ли, че в интимната обстановка на втора стая камерата неотстъпно го следи? Смятах, че не знае. Надявах се, че Изиам все пак е държал езика си зад зъбите.

Първоначално той изглеждаше нервен и се разхождаше из тясното пространство, осветено от силната лампа на тавана. По-късно, след като аз все още не се появявах, той изгаси лампата, изтегна се от леглото и не след дълго задряма. Към полунощ се събуди от силния звук на клаксон откъм улица „Пигал“. Запали нощната лампа, за да види колко е часът, и за моя изненада реши да остане. Защо не се обаждаше, за да провери причината за моето закъснение? На негово място бих го засипала с телефонни обаждания и упреци. Той обаче не постъпи по този начин, а се съблече гол и вероятно си припомни неотдавнашните ни азбучни съобщения, защото започна бавно да мастурбира. Оголи главичката на пениса си, пъхна два пръста в устата си и я навлажни със слюнка. Започна да извършва кръгови движения отдолу нагоре и после обратно до момента, когато вече не можеше да контролира спазмите на члена си.

През онази вечер той очевидно се постара да удължи момента, сякаш се боеше да стигне докрай. Предположих, че все още се надява да се появя, и искаше да запази за мен изригването на спермата. Ала след двайсет дълги минути не издържа и въпреки полумрака в стаята видях ясно как се разтрепери, движенията му станаха поривисти и оргазмът го накара да нададе животински рев.

Не се избърса веднага. Дали разчиташе, че все пак езикът ми ще оближе гъстия бял нектар?

Следващата ни среща бе определена за 3 август, деня, когато трябваше да се проведе разпродажбата на имуществото на Давид. Този път бях точна. Не можех да призная пред Луи по какъв начин се бях добрала до заветното тефтерче и затова не взех със себе си „Десет-пъти-дневно“. То щеше да си остане мое съкровено достояние.

Съвпадението на датите ми се стори като знак на съдбата. Така двамата с Луи щяхме да се отдаваме на наслади, докато Давид постепенно губи онова, което му е останало. Щяхме да бъдем заедно, а той по-самотен от всякога.

Луи не спомена нищо за това и въпреки всичко бях убедена, че нито за момент не забравя какво се случва по същото време в „Друо“. Вероятно бе проявил интерес към някои предмети, предложени на търг от Давид. Дали в своя цинизъм не бе стигнал дотам, че да изпрати посредник, който да наддава вместо него, както често става в аукционните къщи?

Може би дори следеше мислено всяко наддаване, докато аз държах члена му между устните си, докато той ме галеше с език, докато се съвкупявахме безмълвно и без задръжки като млади животни.

Предмет номер 14: скрин стил „Луи ХV“, изработен от кралския мебелист Жан-Анри Ризнер. Начална цена: 15 000 €

От нощ на нощ играта на азбука постепенно бе поизгубила от чара си. Беше настъпил моментът да започнем надпревара по екстравагантност и дързост... С една дума, да наддаваме.

Предполагам, че подобен стремеж да се стигне колкото се може по-далече е присъщ на всяка двойка, преди тя да достигне до онзи етап, който сексолозите наричат зрялост на връзката. Все още се намирахме в стадия на изненадата, на бароковите фантазии, на начинанията, за които по-късно се съжалява, но които за момента изглеждат като чувствено просветление.

Да оближеш с трепкащ език тялото на партньора отдолу нагоре, както направих аз през онази вечер? Чудесна идея!

Да отдам розовото цвете на ануса си, без предварително да го измия? Без съмнение несравнима наслада за него!

В крайна сметка за нас всичко това нямаше особено значение. Важно бе, че подобни лудории ни спестяваха необходимостта да разговаряме. Всяка нова дързост ни отдалечаваше от темите, които неизбежно биха разделили телата ни. Нервите ни до такава степен бяха опънати, че на моменти ми се искаше той да ме измъчва, да ме чука така, както никога не бих приела при други обстоятелства. Ето защо реших да сложа край на котешките ни игри, по време на които той ме хапеше и драскаше, и гневно му заповядах:

– Вкарай ми го отзад!

Той се поколеба за секунда, сетне инстинктивно притисна наедрялата твърда главичка към входа, който все още му отказваше достъп. Щеше ми се да проникне вътре рязко и брутално, да ми причини болка. И аз да му отвърна със същото. Удоволствието вече не беше достатъчно. Ще те щипя, ще те хапя, ще те дращя, ще те разкъсам. Нека моята злоба на свой ред ти се обясни в любов, след като сме обречени да се обичаме.

Когато влезе в мен, което се оказа доста по-лесно и не толкова болезнено, колкото предишните пъти, аз не се задоволих да приемам неподвижното му присъствие, което друг път ми се бе струвало предостатъчно. Напротив, сега го насърчих, подтикнах го да прояви повече свирепост:

– Вкарай го още по-дълбоко... Движи се в мен. Хайде!

Той незабавно се плъзна в тясното отверстие, което го притискаше по цялата дължина. Сетне бавно и постепенно все по-бързо и по яростно.

– Ще те разкъсам... – чух го да шепне, задъхан от усилието.

Потеше се и при всеки тласък горещите капки се ронеха като балсам по задника и хълбоците ми.

– Да – простенах аз. – Точно така...

Сбогом на литературата и на подбраните слова. Оставих се изцяло на това животинско блъскане. Не желаех нищо друго, освен тази удари, които стигаха чак до вътрешностите ми.

Предмет номер 19: два бронзови свещника в стил ампир, от 1810 година. Начална цена: 2500 €

Когато излязохме от стаята, вече беше доста късно и спокойно можехме да се разходим, без опасност да бъдем разпознати. Минувачите, които срещахме, бяха достатъчно пийнали, за да ни обърнат внимание.

Някъде при моста „Мари“ Луи спря на кея и възкликна:

– Видя ли?

Сочеше отсрещния бряг.

– Изглежда, в онзи край на остров Сен Луи няма никого. Да отидем ли?

С помощта на бастуна той доста ловко се спусна по стъпалата до павирания кей от западната страна на острова.

Знаеш ли как се нарича това място?

Беше възприел обичайния назидателен тон.

– Не... – признах аз.

– Площад „Луи Арагон“. Голям палавник е бил този Арагон...

Спомних си, че негова творба присъстваше в препоръчания от Луи списък, Вагината на Ирен.

Малко по-нататък видяхме паметната плоча, посветена на поета. Върху нея бяха изписани следните стихове:

В сърцето на града,

сред тихата вода,

аз ще те отведа

на този остров.

Наоколо цареше тишина. Не се мяркаше жива душа. Ала нашата любов не беше безметежна като в тези стихове.

Щом стигнахме до края на острова, срещу течението на реката, където имаше пейка, Луи седна и ме придърпа на коленете си. Понеже не носех слипове под леката широка рокля, почувствах как овлажнявам при докосването до издутината на панталоните му. Светлината на уличните фенери едва достигаше до нас между сведените клони на съседното дърво. На моменти прожекторите на преминаващо корабче ни изтръгваха от полумрака и туристите се взираха в неприличната поза, която бяхме заели, но тъмнината отново ни прибираше в пазвата си, преди те да са успели да разберат какво правим.

Луи бързо дръпна ципа и измъкна вече готовия за действие член. Без много церемонии го вкара в мен, сграбчи ме през кръста, и започна да ме придърпва към себе си при всеки тласък. Помагах на движенията му с лека извивка, за да може върхът на пениса му да достигне до най-чувствителния участък на вагината ми. С ускоряването на ритъма все по-трудно сдържах напиращия в гърлото ми вик. Все пак успях да го сподавя, като захапах татуираната на рамото му роза. Възбудени от риска, бързо стигнахме до оргазъм.

– Вагината на моята царица... – прошепна в ухото ми Луи.

Неволно отново бяхме продължили да чертаем еротичната карта на града след дълго прекъсване поради връхлетелите ни драматични събития.

Предмет 23: изключителна оферта, портрет на писателката Жорж Санд, направен през 1830 година от художника и мецената Ари Шефер. Начална цена: 175 000 €.

Прекарахме остатъка от лятото, като бележехме с присъствието си различни места в столицата. Със спускането на нощта излизахме от хотел „Шарм“ и се разхождахме, докато открием вдъхновяващо кътче. Понякога се налагаше да чакаме цели часове, сгушени в някой вход или в нощно заведение, докато теренът се освободи. Тогава сливахме тела под закрилата на дърво, притиснати до врата или на стълбищна площадка. Нищо не можеше да ни възпре. Навсякъде оставяхме чувствена следа, понякога дори направо върху асфалта или паважа. В зависимост от квартала, улицата или площада прибягвахме до различна поза.

Любихме се прави на площад „Одеон“, докато аз опирах ръце в една от колоните на театъра, а Луи се бе вмъкнал между краката ми.

Изпълнихме кучешката на булевард „Ришар Льоноар“, по средата на централния насип, под металния покрив на пазара.

Мастурбирахме взаимно в парка „Тюйлери“, възбудени от мисълта, че ще бъдем изненадани от друга двойка дръзки влюбени.

Оставихме се да ни затворят в парка „Атлантик“, под покрива на гара Монпарнас, където, сграбчила металния парапет и извила снага, бях ощастливена с анален секс.

Рискувахме да бъдем заловени от нощен патрул, затова се наложи да проявим предпазливост.

Предпочитахме места, които вече бяхме посещавали заедно. За да се доберем до градинката на Музея на романтичния живот, се наложи да прескочим металната ограда. В пасажа „Жуфроа“ Луи ме облада до витрината на магазина, откъдето си избираше старинни бастуни. И най-сетне, въпреки неговите възражения, пожелах да оставя своя белег и на площад „Орлеан“, като по този начин залича спомена за моята двойница.

Юли и август отлетяха бързо. Денем избягвахме контактите, с изключение на съобщенията на мобилните телефони. Така предварително се уговаряхме какво ще правим през нощта. Всеки от нас продължаваше да пише, но никой не споделяше нищо с другия. Не смеех да призная на Луи, че имам намерение да публикувам моя първи роман, докато Бербер непрекъснато ми се обаждаше с настоявания да му изпращам нови страници.

Луи от своя страна не споменаваше докъде е стигнал. Затова и изненадата ми нямаше граници, когато една вечер, в края на август, той се появи на срещата с малък пакет в ръка, опакован в подаръчна хартия.

– Отвори го – подкани ме той със сериозен вид.

Разкъсах трескаво опаковката и извадих тънка книга, като се вгледах изумено в корицата.

Луи Барле

АЗБУКАТА

НА ТВОЕТО ТЯЛО

Издателство „Галимация“

Под заглавието нямаше уточнение като „роман“, „есе“ или поне „разказ“.

Върху първата страница имаше посвещение, в което бях спомената по име, но все пак с умалително: „На Ел“. С добре познатия почерк Луи беше добавил отдолу следните три думи: „На теб, завинаги“.

– Ще излезе на пазара след една седмица... – обясни той. – Е, ако ангажираните книжари удържат думата си.

Издателят беше неизвестен, което личеше от закачката с названието на прочутото издателство.

Безмълвно прелистих книгата, прекалено развълнувана, за да мога да спра погледа си върху редовете.

– ...Исках ти да получиш първия екземпляр – добави Луи.

Когато се прибрах у дома, възбудата ми беше попреминала и успях да прочета книгата. Няколко дни след това купих от „Мюзардин“ още няколко екземпляра, един от които отредих за бележки в полетата, а друг оставих на нощното шкафче.

Изтягах се гола в леглото, отварях страница по избор и галех зоната, която Луи бе описал, сякаш всяка негова дума бе ръка, напуснала хартията, за да ме докосне. Целта му бе постигната: написаното от него неведнъж ме дари с оргазъм.

Орор не се обади. Тя повече не се нуждаеше от моята намеса; ролята ми на посредник бе станала излишна, след като двамата братя бяха решили завинаги да останат непримирими.

Лошите вести продължаваха да засипват бившия генерален директор на групата „Барле“. През последните дни на август стана известно, че той вече не оглавява фамилната фирма. Тази вест съвпадна с края на летните отпуски и остана почти незабелязана. Главоломното падение на Давид Барле вече не беше актуално и първите страници на вестниците бяха заети от други имена. Назначаването на неговия заместник бе прието с пълно безразличие: Жан-Пиер Мартен бе типичен представител на френската технокрация, възпитаник на престижен университет, минал през назначения в няколко правителства и още толкова големи предприятия. Според официалното комюнике, скромно отразено от пресата, неговата задача бе да въведе ред и да даде нов тласък на групата B-GKMP, в чието название вече не присъстваше името на нейния основател. За Давид изборът на един толкова безличен човек вероятно бе поредното унижение.

Поредно, но не и последно...

19

10 септември 2010 година

–Господин Барле, станете, ако обичате, за да изслушате присъдата на Апелативния съд, към който сте се обърнали.

Минаха няколко секунди, преди той да се размърда на мястото си, а после се надигна със залитане и празен поглед. Изглеждаше някъде далеч оттук. Тази жалка гледка накара залата да замръзне в очакване. Единствено Жан-Марк Зерки изглеждаше уверен в себе си и даде знак на своя клиент да се изправи.

В съдебната зала цареше атмосфера, предшестваща сякаш произнасянето на смъртна присъда, носеше се мирис на кръв, от който журналистите бяха по-възбудени от всякога. На влизане в Съдебната палата бяхме положили всички усилия, за да се изплъзнем от вниманието им.

Луи най-сетне се изправи, опирайки се на своя любим бастун, английска направа от абанос и сребро, строг, тънък и изискан, който той изваждаше само за специални случаи. Мислех си, че при подобни обстоятелства този предмет беше за него и морална опора.

– Съдът ви осъжда на трийсет месеца затвор и глоба от седемдесет и пет хиляди евро...

Замръзнах на стола, чиято облегалка се врязваше в гърба ми. Едва усетих как София ме прегърна в опит да ми вдъхне кураж.

– ...както и на двайсет хиляди евро обезщетение в полза на АРВУОУ за понесените морални щети.

Или общо деветдесет и пет хиляди евро.

Парите обаче почти нямаха значение. Продължението на присъдата окончателно съсипа Луи и предизвика гнева на Зерки, който той едва успя да прикрие зад дежурната си усмивка.

– Държа да уточня – добави магистратът, – че по силата на дадените ми правомощия се противопоставям категорично на евентуално касиране на това съдебно решение, тъй като защитата не установи никакви процедурни нарушения нито в разследването, нито по време на дебатите.

Това означаваше, че от този момент нататък нямаше никакъв изход. Подсъдимият не можеше да избегне стриктното изпълнение на присъдата.

– В същото време, господин Зерки, съдът смята, че вашият клиент не представлява непосредствена и постоянна опасност за своите съграждани и следователно не изисква незабавното му задържане под стража. От този момент нататък господин Луи Барле ще трябва в срок от два дни да се яви в приемната на затвора „Санте“, където да излежи срока на своята присъда. Всяко неявяване ще доведе до утежняване на въпросната присъда с един месец затвор за всеки ден закъснение.

За да покаже, че вече няма какво да се прибави, председателят скочи от мястото си, развя театрално съдийската тога и бавно се отправи към малката врата, предназначена за магистратите.

Луи се отпусна безсилно на стола. Отбягваше погледа ми. Дали искрено бе вярвал, че ще се отърве? Дали до такава степен бе надценил възможностите на своя адвокат?

– Спечели не Гобер – прошепна ми Франсоа. – Присъдата на Луи дойде от обществото с всичкото му лицемерно благоприличие...

Публичното показване на сексуални сцени бе шокирало и натежало върху везните. Въпреки постоянното присъствие на секса по телевизията достатъчно бе един глас да се надигне в защита на децата и моралните принципи незабавно бяха встъпили в правата си.

В случилото се самата аз виждах неизбежния край на продължилата десетилетия братоубийствена борба: Луи и Давид се бяха унищожили взаимно. Всеки бе успял да лиши другия от най-ценното: Давид бе изгубил репутацията и богатството си, а Луи – свободата... и мен.

Понечих да мина през тълпата, за да стигна до моя съпруг, да го прегърна и да го задържа завинаги. Двамата ми приятели обаче ме разубедиха, като всеки от тях здраво ме хвана за лакътя. Вкопчена в мен, София ми показа полицаите, застанали от двете страни на подсъдимата скамейка.

– Ако направиш това, мила... ще приберат и теб. Бъди разумна.

След мама Луи бе втората любов, отнета ми за по-малко от година. Раздялата с него не беше окончателна, разбира се, но въпреки това мъката и чувството за несправедливост не бяха по-малко болезнени.

– И какво от това? – отвърнах ѝ сподавено аз.

Имаше ли значение, че ще бъда арестувана, след като ми отнемаха единствения човек, който имаше значение за мен.

Сякаш чул думите ми, Зерки се приближи до своя клиент, с когото размени тихо няколко реплики, поглеждайки крадешком към мен.

Затова веднага след като излязохме от съдебната зала, получих от него есемес, с който ми уговаряше среща в кафенето „Дьо пале“. Искаше да бъда сама. В стомаха ми се надигна гореща топка и се завъртя като барабан на перална машина. Това не предвещаваше нищо добро.

Зерки пристигна десет минути по-късно и седна срещу мен без всякакъв поздрав. Вместо „добър ден“ постави на малката кръгла масичка картонена папка и ме подкани да прегледам съдържанието.

– Зная какво мислите по въпроса, Ел... Само че при сегашните обстоятелства искам от вас още веднъж да размислите.

Отворих смутено папката. Прочетох заглавието на документа, отпечатано с едри букви, и веднага го отблъснах: „Споразумение за развод по взаимно съгласие“.

– Отговорът ми продължава да бъде „не“ – заявих студено аз.

– Знаете защо ви го предлага, нали?

– Да, за да ме защити.

– Точно така. За да ви защити, включително от финансова гледна точка.

Вдигнах изумено вежди.

– Тъй като в момента не работите – обясни Зерки, – един формален развод ще ви даде възможност да получите издръжка. Тя ще ви гарантира скромен, но сигурен доход, при това без ограничение във времето.

С други думи, до освобождаването на Луи.

– Без това – продължи наставнически адвокатът – достъпът до неговите средства става невъзможен.

– Ще се справя – заявих гордо. – Във всеки случай имам намерение в най-скоро време да си намеря работа.

– Съгласен съм – кимна недоверчиво той. – Впрочем, ако мога да ви помогна, просто ми го кажете. Все още имам известни връзки в медиите.

– Благодаря... Предпочитам да се справя сама. Не би могло да се каже, че до този момент връзките кой знае колко са ми помогнали.

Зерки долови намека за краткото ми пребиваване в БТВ, но предпочете да не го коментира.

Тъкмо се бяхме разделили след мъглявото обещание да му се обадя в най-скоро време, когато получих съобщение от Луи:

Чакам те у дома. Ела веднага.

Странно как една обстановка може да променя облика си в зависимост от обстоятелствата и от моментното настроение. Вечерта на откриването след ремонта бях възприела дома на госпожица Марс като вълшебен дворец, изваян и завинаги свързан със своето романтично минало. Щом заживях в него, напротив, бе ми се сторил строг, прекалено голям и бездушен. След като открих доказателствата, чиито гибелни последици понасяхме сега, беше станал дори враждебен. Дали щях да се чувствам щастлива тук с Луи, заради Луи, ако не ни бяха връхлетели всички тези събития?

Още щом прекрачих прага, той ме хвана за ръка и ме поведе към нашата спалня на горния етаж. Отвори вратата и отвътре ме грабна вихър от цветя и ухания. Стаята беше отрупана с бели букети, едни по пода, други върху мебелите. Обстановката напомняше нашия годеж.

Само леглото оставаше свободно от този цъфтеж и двамата се изтегнахме на него. Дълго се гледахме, без да промълвим нито дума, без да помръднем. Най-сетне той започна да се съблича бавно и с предпазливост, причината за която разбрах едва когато видях гърба му. Новата татуировка покриваше почти изцяло нежната му, осеяна с лунички кожа. Сега по дължината на гръбнака му изправяше снага кариатида с вдигнати над главата ръце. Представляваше гола жена, изпълнена в стил „ар нуво“. Ала най-впечатляваща беше не жената със скулптурни очертания и нежен профил. Нито за момент не изпитах ревност, защото в събраните си ръце държеше голяма буква Е, побрала целия смисъл на изображението. Дъхът ми пресекна.

Е като Ел, като мен...

Въпреки това реших да възразя.

– А защо не П като писател?

– Така ли предпочиташ? – усмихна ми се в отговор той.

Е като Емили, помислих си аз и от този момент нататък тази мисъл постоянно ме спохождаше.

На свой ред се съблякох, обърнах моя любовник по очи върху чаршафите и се залепих до зачервения му гръб. Легнах върху него, притиснала гърди към черното мастило на изображението, и протегнах ръка към втвърдения му член. В това положение той не беше в състояние да се бунтува, затова ме остави да оголя главичката и да започна да галя с пръсти влажната ѝ повърхност. Никога преди не бяхме опитвали тази поза. Никога не се бях чувствала до такава степен негова господарка. Затова когато пъхнах наслюнчения си показалец в ануса му, той бе по-скоро изненадан, отколкото недоволен, и с въздишка ме насърчи да продължа.

Анус (същ. м. р.): един ден ти ще се добереш до моя, както аз често съм постъпвал с твоя. Това ще стане съвсем естествено, без срам, и аз ще те приема без съпротива. Най-сетне ще ме завладееш, на свой ред ще проникнеш в мен с един или два пръста, отначало плахо, но не след дълго ще станеш дръзка и нищо не ще може да те спре. И аз ще изпитам наслада, доколкото е позволено на мъж да я почувства отвътре.

Хванала члена му с една ръка и пъхнала пръста на другата вътре в него, аз го приковах към любовното ни ложе като пеперуда, която е на път да изпърха от удоволствие. Скоро той стигна до оргазъм, тъй неочаквано силен, че изхълца сподавено и всичките му мускули се сгърчиха в спазъм. После тихо прошепна „благодаря“ на ухото ми.

Задоволен, сега реши на свой ред да ми дари наслада, но аз го спрях с дълга целувка. Вместо това го притиснах до себе си, като внимавах двата цвята да съвпаднат. Еднакви като луничките върху пубиса на Емили и Давид. Сега сходството ставаше още по-очевидно.

– Обещай ми, че когато отида там... – започна тихо Луи. – Обещай ми да не се лишаваш от наслада. Искам да кажа... без мен.

– Разбрах – въздъхнах аз във врата му, – но как бих могла да го правя?

...без теб, продължих мислено, макар думите да напираха от устата ми, от сърцето ми. Как така без него?

– Що се отнася до това... Оставям те сама да измислиш как. Вече ми доказа, че не ти липсва въображение.

Дали намекваше за колекцията ми от изкуствени пениси? Или за нашата любовна карта, чрез която пръснахме искрите на насладите навсякъде из Града светлина?

Или предвиждаше нещо по-практично, като ме предостави на Тони и Ема?

Предпочетох да не се задълбочавам. Той сякаш смяташе да обсъди тази тема, затова запуших нежно устата му с ръка. Аз също имах намерение да му задам някои въпроси.

Докато леко галех лицето му с опакото на дланта, поставих началото на най-дръзкия разпит, на който някога го бях подлагала. Надявах се предстоящото му отиване в затвора да го тласне към искреност.

– В „Жюл Верн“ Давид спомена за някакво споразумение между вас... За договор, който ти си нарушил. За какво говореше?

По време на моите проучвания с помощта на Франсоа и София бях стигнала до хипотезата за някаква скрита връзка между тях, но дотогава нямах потвърждение за съществуването на договор.

Преди да отговори, Луи дълго ме гледа. Виждах в очите му как се колебае между страха и нежните чувства към мен. От какво можеше да се бои сега, когато неговият съперник беше повален на земята?

– Ако ти разкажа всичко... Ще можем ли да го забравим? Веднъж завинаги?

– Да – прошепнах, почти допряла устни до неговите. – Стига да не излъжеш и да не скриеш нищо...

Това не бе упрек, а по-скоро насърчение, което подкрепих, като погалих лицето, шията, хълбоците и задника му, за да го обгърна с всичката любов, на която бях способна.

Милвах го така няколко минути, преди той най-сетне да се реши да проговори. Зареял поглед към позлатените орнаменти в спалнята, дирейки сякаш забравени подробности, отрони, обръщайки се сякаш към себе си:

– Не зная откъде да започна...

Реших да му помогна и с няколко изречения обобщих онова, до което аз и Маршадо се бяхме добрали. Не зная защо все пак реши да се върне към първопричината. Към Ортанс Барле.

– Научих много по-късно. Когато разбрала какво се е случило в Динар през 1972 година, решила да поправи щетите, причинени от баща ми на семейство Льобурде. Естествено, не споделила нищо с него. Действала изцяло на своя глава.

Значи, предположенията ни се бяха оказали верни.

– Защо е минало толкова време от самоубийството на Роже Льобурде и осиновяването на Давид?

– Вероятно е изчакала да навърши възраст, на която вече не може да ражда. Инак Андре не би могъл да си обясни внезапното ѝ желание да осинови дете, след като може да си има свое. Освен това не ѝ е било лесно да открие Давид и Емили. Предприела е издирване и се е наложило да подкупи не един служител от местната администрация. Когато най-сетне разбрала къде се намират децата на семейство Льобурде, вече били направени постъпки за осиновяването на Емили и било твърде късно да приюти нея и Давид под един покрив.

– Тя самата ли ти разказа всичко това?

– Да. Когато видя, че съм на път да разкрия всичко пред баща ми, ме дръпна настрани. Случи се вечерта преди тяхната сватба. Описа ми ужасното положение, в което се намира ...

Докато слушах разказа му, внимателно прокарвах пръст по моята буква, татуирана върху гърба му. На моменти той неволно потръпваше и не можех да разбера дали това се дължи на моето докосване, или на неговите спомени.

– Ужасно положение? Но все пак е постигнала целта си: поправила е сторената от Андре злина и му е дарила втори син...

– Рисувала е във въображението си някаква идилична семейна картина. Ала нищо не се случило така, както го предвиждала. Много скоро Давид се прояви като дете, което трудно се поддава на контрол. Беше независим и използваше чара си, за да манипулира околните... Още повече когато разбра кой го е осиновил.

– Искаш да кажеш – от човека, довел родния му баща до самоубийство?

– Да... – глухо потвърди той.

– И как е научил това?

– Нямам представа. Може би е дочул разговор или се е ровил в документите на мама... От този момент нататък положението рязко се влоши. Стремежът му вече не бе да спечели любовта на приемните си родители, както би постъпил всеки сирак, а да се възползва от особения си статут, за да вземе реванш.

– Като овладее групата „Барле“, така ли?

– Не само. Да заеме мястото, което ми се полагаше начело на фирмата, не беше единствената му цел: това бе по-скоро средство да осигури на сестра си и на самия себе си разкошния живот, който техните родители не бяха могли да им дадат.

Припомних си думите на Давид по време на нашата последна среща: „Всяко мое решение по отношение на Орор и мен от детството насам е било продиктувано от стремежа ми да я предпазя. Всяко!“. Да я предпази. Да ѝ предложи онова, от което жестокостта на Андре я бе лишила. Дори с цената на разрухата в семейството, което му бе дало подслон.

Срещите на плажа Еклюз в Динар, клетвите в братска любов, издълбани в плажната кабина, приятелството, завързано през лятото, превърнало се в прикритие на кръвната връзка между двамата. Луи ми разкази всичко това, което вече ми бе известно.

– Ами ти... ти как научи, че са брат и сестра? – зачудих се аз.

Първо ги зърнал един ден през прозорчето да се преобличат голи.

– Тогава бях на десет или единайсет години. Потвърждението на кръвната връзка дойде следващата пролет. Давид бе заминал за една седмица на скаутски лагер. Между другото, без особено желание. Това му бе за пръв и последен път.

– И тогава? Какво се случи?

– Докато го нямаше, разрових вещите му. И открих една снимка.

Снимката с коледната елха.

– Била е направена малко преди смъртта на биологичните му родители. Но ти знаеш за какво говоря, нали?

Кимнах мълчаливо.

– Ти ли я издраска? Защо го направи?

– Трудно ми е да обясня... Струва ми се, че не можех да понеса да ги гледам заедно, нито пък мисълта, че връзката между тях е неразривна.

– Ревнуваше ли?

– Бях влюбен – отвърна без колебание той.

Боях се да не пропусне някоя важна подробност и да започне да описва сърдечните си преживявания. Ала той очевидно изпитваше облекчение от това признание и не посмях да го прекъсна.

След известна пауза все пак го запитах:

– Защо не си казал нищо тогава?

– Страхувах се.

– От Давид ли?

– Да. И от реакцията на нашите родители. Особено на Андре. Давид беше станал негов любимец. Просто не би ми повярвал и със сигурност щеше да ме накаже. Или да ме изпрати в пансион. Подобна мисъл ме ужасяваше.

Докато разказваше, той зарови лице в шията ми, за да усети моята миризма. Вдъхна я дълбоко, сякаш искаше да навакса дългите месеци затвор, които го очакваха.

– Но по време на сватбата им едва не си ги издал. Защо?

– Междувременно много неща се бяха променили. Аз се бях променил. Бях пораснал и вече не се боях от Давид... Дори си имах приятелка, Ребека.

– В такъв случай какво те възпря? Имал си доказателства...

– Нима бих могъл в деня на сватбата да ги изправя голи един до друг, за да покажа родилните им петна?

Подобна идея бе толкова нелепа, че и двамата се усмихнахме.

– Кажи ми истината: защо си запазил мълчание? Едва ли е имало по-сгоден случай да кажеш истината и да си върнеш полагащото ти се място... да си върнеш Орор! – осмелих се да добавя накрая.

Не можех да разкрия пред него версията, която бях чула от Давид, но чудесно си я спомнях. В градината на ресторант „Мезон дьо Брикур“ в Канкал той бе заплашил по-големия си брат: „Казах му, че ако направи подобна глупост, никога повече няма да види Орор“.

– Давид ми заяви, че ще направи всичко по силите си завинаги да ме раздели с Орор – потвърди думите му той.

– Значи, вече е знаел за вашата връзка?

– Разбира се. И макар да се кълнеше, че никога няма да я докосне, не можеше да понесе мисълта, че аз, неговият брат, бих могъл да я притежавам. Именно за да сложи край на това, му хрумна тази безумна идея.

– Да се ожени за родната си сестра без знанието на всички или почти на всички – добавих аз.

Чувствах обаче, че ако искам да науча нещо повече от Луи, трябва да го накарам да стигне докрай. Притиснах го до гърдите си и реших да го предизвикам:

– Значи, те е заплашил, че ще те раздели с Орор и ти без бой слагаш оръжие...

– Напротив, борих се... Но се случи още нещо.

Затаих дъх от страх да не го прекъсна и истината веднъж завинаги да ми се изплъзне.

– Запознал се бях с Ребека на едно ревю. Харесвах я, беше по-възрастна от мен, приятна, весела, възторжена...

С една дума, Ребека е била лудо влюбена в него. И той вече е знаел това.

– Аз обаче нямах намерение да задълбочавам нашата връзка. И когато тя забременя...

Това не ми беше известно.

– ...през март 1988 година, месец преди сватбата на Орор и Давид...

– И... какво направи с бебето? – прекъснах го аз.

Почувствах как потрепери до мен. По кожата му мина трескава вълна. Вероятно бях първият човек, с когото споделяше това.

– Направи аборт. Точно седмица преди сватбата.

– Защо? Нали е била влюбена в теб?

– Тя да... Но вече беше разбрала, че няма да остана цял живот с нея. Направи своя избор и аз го уважих.

Подобен избор без съмнение напълно го е устройвал.

– И каква е връзката с Давид, с вашата свада на сватбата?

– Татко... – продължи той с разтреперан глас. – Татко никога не би понесъл аборт в семейството. Не и от страна на неговия син. Просто така е бил възпитан. И държеше преди всичко на репутацията си. Обичаше да повтаря: „Тя придава блясък на бизнеса“.

– И Давид те е изнудил, така ли? Ти премълчаваш, че бракът му е кръвосмесителен, а той не казва нищо за малките ти неприятности. И си приел подобна сделка? – удивих се аз.

– Бях млад – защити се той. – А и по онова време баща ми все още не беше решил кой ще го наследи. Не исках да пропилявам шансовете си за подобна... глупост.

Постъпвайки по този начин, той се бе отказал окончателно от Орор, лишил се бе от възможността да покаже открито любовта си към нея. И я бе превърнал в жертва на безумния стремеж на брат ѝ да я покровителства на всяка цена.

– Значи, това е бил вашият договор?

– Първоначално да.

Луи вече не трепереше. Признанието сякаш пречистваше дори тялото му. Протегна ръка и разсеяно я зарови в букетите край леглото, от които върху нас се отрониха листенца като бели снежинки.

– Какво искаш да кажеш? Какво се е случило след това?

– Не зная как Давид узна, че двамата с Орор продължаваме да се виждаме и след техния брак.

– Изплашил се е, че това може да се разчуе.

– Вероятно.

– И тогава му е хрумнало да инсценира смъртта ѝ...

– Точно така. При това не сподели с мен нищо. Реших, че тя наистина е мъртва! Заедно с всички останали.

Представих си болката му, още повече че е трябвало да държи в тайна връзката си с моята двойница. Не е имал право за дава израз на мъката.

– И кога се досети, че е жива?

– Близо две години по-късно, много след злополуката с лодката. Давид бе спечелил надпреварата за дома Дюшеноа. По онова време живеех на улица „Мандел“, в техния бивш апартамент. Дадох си сметка, че има нещо странно, след като пощата до Орор продължи да пристига на този адрес.

Като например картите за Взаимоспомагателната каса от 1992 година, които след това Луи бе прибрал в сейфа, открит от мен в „Рош брюн“ десетилетия по-късно, досетих се аз.

– Като събрах в едно и други някои признаци, накрая открих, че Давид я крие. Притиснах Арман и той без особена съпротива призна истината.

Арман, служител на Давид, но ангел-хранител на Луи.

– Не разбирам: могъл си да разкриеш всичко, да разкажеш на пресата. Давид не би могъл до безкрай да държи сестра си под похлупак.

– Повярвай ми, безброй пъти съм искал да го направя...

Прословутите папки в сейфа са били предназначени именно за това: да предизвикат скандал. Защо тогава ги е оставил да гният в бараката на старата вила? Какъв нов аргумент е намерил Давид, за да може да съхрани позициите си?

– Тогава настъпи вторият етап от спогодбата между нас. Давид ме предупреди, че ако го атакувам по този начин, той ще прибегне до всякакви средства, за да ме унищожи. Не на последно място ме заплаши, че Орор никога няма да ми прости. Затова ми предложи нова сделка.

Вече се досещах за продължението, но исках да го чуя от устата му.

– Обеща ми, че ако му помогна да си намери друга жена, жена „като Орор“, няма да се противопоставя на нашата любов.

Именно тогава, преди близо двайсет години, се бях появила в разстроения мозък на Давид.

– Това е същинско безумие! – възмутих се аз, опитвайки се да потисна раздразнението си.

– Зная. Ала тогава това ми се стори възможно най-безболезненото решение. В крайна сметка нали разправят, че всеки човек си има двойник някъде по света... Оставаше ми да открия двойница на жената, която обичах. Не ми се струваше кой знае колко трудно.

– Особено с помощта на „Нощни красавици“ – позволих си да допълня.

– Такава беше идеята наистина.

– Твоята идея – подчертах аз.

– Да, моята идея... Реших освен това, че така ще изкупя донякъде вината си към Ребека. Беше останала без работа. Агенцията ѝ помогна да си стъпи на краката и си мисля, че сега все пак ми е признателна.

Не исках да му противореча: странно занимание е да дириш двойница на жената, в която е влюбен мъжът на твоя живот. Никак не бе чудно, че за това на Ребека са ѝ били нужни години. Може би не е влагала особено старание.

– Само че това не помогна – заключих уморено аз вместо Луи.

– Не стана толкова бързо, колкото аз си представях и колкото Давид се надяваше.

– През това време продължи ли да се срещаш с Орор?

– В началото... Може би година или две. Арман ни съобщаваше кога Давид заминава в командировка и аз веднага хуквах към площад „Орлеан“. Почти не излизахме, за да не ни видят и Давид да научи.

– И какво ви накара да престанете?

– Не можехме да продължаваме до безкрайност тези тайни срещи! И тъй като все не откривах нейна заместница, накрая се примирихме...

– Не си ли ѝ предлагал да избягате заедно?

– Предлагах ѝ. Бяхме дори на път да го направим наскоро след тяхната сватба. И по-късно, скоро след откриването на агенцията... Ала Орор така и не събра кураж – завърши някак безучастно той.

Тя не е посмяла да напусне своя внимателен и грижовен брат, чиято любов към нея е стигала до безумие...

– Освен това продължителното ѝ затворничество я направи толкова психически уязвима, колкото преди това Давид се опитваше да внуши на околните.

Ала историята не свършваше дотук, с тази спирала, довела Орор до пълна забрава и самота.

За да прикрият следите си и да скрепят още по-здраво сключеното между тях споразумение, двамата братя бяха започнали да трупат лъжа върху лъжа, стигайки дотам, че да разменят ролите си. Затова се бяха опитали да ме убедят, че Луи е строшил коляното си в опит да спаси Орор от удавяне, докато в действителност тя изобщо не бе загинала сред подводните скали. Също както и измислицата, че белезите на китката, които Давид криеше от чужди погледи, са следи от опит за самоубийство.

– Защо Давид поиска от теб да ме посветиш в секса? – запитах най-сетне аз. – След като веднъж ме бе открил, той би могъл да продължи да живее живота си... и да те остави ти да живееш твоя. С Орор или с някоя друга.

– Помисли си само. Ти беше съвършено копие на неговата сестра. За него беше важно да те принизя, да оскверня този чист образ, преди да мога да те докосна.

Звучеше доста правдоподобно и обясняваше защо Давид се бе проявил с мен като толкова посредствен любовник. Самата представа, че спи с копие на Орор, го е смущавала и го е лишавала от страст. Само че защо Луи бе приел това последно условие?

– Що се отнася до мен – продължи той, без да става нужда да го питам, – смятам, че причината е очевидна: влюбих се в теб от първия момент. Макар че мина време, преди да го призная пред себе си. В началото дори си въобразявах, че никога няма да мога да причиня това на Орор.

– Това?

– Да я заместя с нейна двойница.

Оттам и необичайният декор на нашите срещи в хотел „Шарм“. Опитвал се бе да ме накаже още преди да бъда негова. Да ме накаже за собственото си предателство към Орор.

Прегърнах го с все сили, за да му дам да разбере колко прав е бил, като ме е желал така упорито.

– И какво те накара да промениш мнението си?

– Тя ме накара... – прошепна той, долепил устни до тила ми. – Разказах ѝ за теб и тя ме насърчи да те отнема от Давид.

С риск да наруши договора за ненападение между братята Барле и да постави начало на урагана, който сега ги помиташе.

Внезапно почувствах как сълзите му една по една се ронят в основата на шията ми, после се стичат надолу по гърба ми до хълбоците. Знаех, че е напълно безполезно да се опитвам да го утеша в тази негова детинска мъка. Трябваше да се изплаче, за да могат сълзите да отнесат със себе си всички негови съжаления, всичкия му гняв и омраза.

Тъй като вече нямаше какво повече да си кажем, той ме прегърна силно, а аз притиснах длани до буквата Е, вписана веднъж завинаги върху кожата му и в душата му.

И тогава той повтори още веднъж:

– Обещай ми да не се лишаваш от наслада.

20

12 септември 2010 година

Удържах обещанието си веднага след твоето заминаване. И дори преди това, когато разкрих пред теб, че от една седмица заснемам любовните ни игри без твое знание. Ах, все още те виждам сред пръснатите цветчета по леглото, удивен и възхитен, горд, че виждаш в мое лице господарката на нашата любов. Вече тъй веща, стигнала тъй далеч по пътя, който ти ми посочи, способна да предугажда желанията ти още преди да си ги изпитал.

Макар да те отнеха от мен, аз ще продължа твоето дело. Затова отново започнах да пиша в бележника „Десет-пъти-дневно“, който ти държиш в ръце. Би могъл и ти да сториш същото там, където се намираш сега.

Знам, че рядко ще изпитваш удоволствие и че ще ти бъде трудно да ми отговаряш. Затова, както ми бе заръчал, ще се отдавам на наслади за двама ни.

Ще поддържам пламъка за двама ни.

(Ръкописна бележка от 12 септември 2010 г.)

Явихме се на улица „Санте“ № 42 хванати за ръка, след като бяхме навлекли първите дрехи, които открихме край леглото. Цели два дни не излязохме от стаята, където ни носеха храната, с изключени мобилни телефони, за да се възползваме от последните мигове заедно.

Зерки ни очакваше пред огромния, боядисан в тъмносиньо железен портал, който лъщеше на слънцето. И не беше сам.

– Господин Барле!

– Луи! Луи!

– Ако обичате, само няколко думи за БТВ!

Тук имаше представители на всички медии, дори на онези, за чието падение Луи бе допринесъл. Събитието си струваше: не всеки ден правосъдието изпраща в затвора осъдени с ВИП статут.

Отстрани чакаше малка група доброжелатели, пристигнали с намерение да изненадат Луи и за последен път да го поздравят, преди да отиде зад решетките. Освен София и Франсоа забелязах Албан Соваж и Давид Гарше, като последните двама имаха определена вина за сегашното му положение. Там бяха и неколцина бивши колеги от БТВ, като Люк Доре, Албан Льоклер и други, чиито имена не знаех.

След размяната на прегръдки Албан и Давид Гарше изчезнаха за момент и се завърнаха с два транспаранта, увити около пръти.

– Какво е това? – запита Луи.

– Малък подарък за довиждане – отвърна Албан с дяволита усмивка.

С помощта на младеж, когото не познавах, галеристът и художникът разгънаха транспарантите и под изумените погледи на присъстващите и пред обектива на камерите гордо и безцеремонно издигнаха посланието: „Изкуството е свободно, освободете изкуството!“.

Вторият транспарант съдържаше единствено фотографски репродукции на творби на Давид Гарше, които съдът бе оценил като неприлични. Докато операторите с видимо удоволствие обръщаха камерите към пикантните изображения, предвкусвайки, че те ще бъдат гвоздеят на новините, зърнах някаква сянка зад матовото стъкло на кабината за охраната.

След по-малко от минута в далечината се чуха сирени на полицейски коли, които приближаваха с пълна скорост. От два фургона изскочиха десетина униформени полицаи и се нахвърлиха върху двамата протестиращи. Неколцина се опитаха да се намесят, но Албан, Давид Гарше и неговият съучастник бяха заключени в белезници и вкарани в колите.

Зерки реши да спори, прибягвайки до юридически термини, но без какъвто и да било резултат.

– Това е очевидно нарушение на техните права!

– Техен адвокат ли сте? В такъв случай ви приканвам да присъствате на задържането им.

Зерки се приближи до Луи, прегърна го с необичайна фамилиарност, след което на свой ред се качи в един от фургоните.

След приключването на този инцидент моят мъж за последен път ме взе в прегръдките си и прошепна на ухото ми в опит да ме успокои:

– Спомняш ли си албума на Астерикс, онзи, с капризното хлапе? И аз ще постъпя като него: ще задържа дъха си, докато не постигна своето.

– Какво искаш да кажеш? – въздъхнах с горчива усмивка.

– Ще блокирам белите си дробове, докато не изляза оттук. Докато отново не бъдем заедно.

Долепи устни до моите, както би постъпил неопитен юноша при първата целувка, разтреперан, непохватен и трескав. После рязко се обърна и натисна бутона за повикване.

Едно от четирите крила на синята врата се открехна, колкото той да може да се вмъкне вътре, и веднага след това се затвори с глухо тракване. Видях го как се скрива от очите ми: първо бастунът, после лицето и накрая розата на шията му. Значи, това бил затворът: грамадна синя паст, която едва се отваря, за да налапа жертвите си. Просто ленив людоед.

Залитайки, стигнах до ъгъла на улицата, последвана от моята приятелка, която ме гледаше тревожно.

– Ел? Ел, добре ли си?

Не ѝ отвърнах нищо.

Под табелката с названието на улицата някакъв шегобиец беше написал със спрей: Наздраве!1

Алкохол? Защо не?... Той бе простото и незабавно средство за прогонване на завладелите ме мрачни мисли.

Когато бяхме разделени, когато липсата ти станеше толкова болезнена, че размътваше съзнанието ми, понякога виждах как изникваш пред мен и имах усещането, че мога да те докосна.

Така неведнъж съм правила любов с твоя призрак. Той ме облада властно, решително и пламенно като теб. Случи ми се веднъж в „Рош брюн“, а също една нощ в Париж, на улица „Мартир“.

През онази вечер, вкопчен в дървения кон, нима не усети задника ми долепен до твоя корем? Нима не почувства как се разтварям, за да те поема, по-жадно от всякога, върху една дъска за гладене? Спомняш ли си вкуса на моята вагина, в която ти бе впил устни, коленичил пред мен на тротоара, където не след дълго щяха да се отронят капките на моята страст? Аз все още усещам пръстите ти вътре в мен, спазмите в корема, ануса и вулвата, пламъка, изгарящ вътрешностите ми.

Може и да си далеч от мен, но никой не може да попречи на моята наслада.

(Ръкописна бележка от 15 септември 2010 г.)

Вместо да ме отведат до първия бар, София и Маршадо ме накараха да се кача в тяхната кола, стар и очукан седан. Посока улица „Трезор“.

– Къде отиваме? – запитах разсеяно аз.

– При теб.

– При мен ли? – зачудих се аз.

– Вчера наех малък апартамент в Рюей – обади се Франсоа от мястото на водача.

Вътрешността на колата напълно съответстваше на начина му на живот: запусната и разхвърляна, тя очевидно се нуждаеше от повече грижи. Ала в същото време се чувстваше неговата енергия, общителност, стремежът винаги да държи инициативата и да се справи с всичко.

– Франсоа ми предложи да се настаня при него – добави София.

В опит да ме разтуши, се опитваше да бъде забавна.

– Вярно ли е? – обърнах се към Маршадо, гледайки го в огледалото за обратно виждане.

– Напълно вярно – потвърди той.

– А аз, глупачката... – изохка София. – Взех че се съгласих!

Тяхната двойка се утвърждаваше тъкмо в момента, когато двамата с Луи бяхме разделени. Бих могла да изпитам завист, но бях съвсем искрена, когато възкликнах:

– Страхотно!

– Ето защо – продължи приятелката ми – решихме да използваме случая и да приберем моите вещи.

Изобщо не бях шокирана, че в толкова тъжен за мен момент ги занимават съвсем тривиални проблеми. Бяха изстрадали своето щастие и не можех да го помрача само защото се чувствам нещастна.

– Разбира се. Чудесна идея.

При това суетнята, съпровождаща всяко пренасяне, сноването надолу-нагоре по стълбите с кашони в ръце, избегнатите в последния момент падания, съпроводени със смях и шеги, ми подействаха освежаващо. Помогнаха ми да пропъдя от ума си мисълта за печалното настаняване на Луи в килията.

Когато багажникът на колата беше натъпкан до пръсване, се наканих да си взема довиждане с тях и да се прибера в моето таванско гнездо, но София без много церемонии ме бутна към задната седалка.

– Я стига... Не си въобразявай, че ще те оставим сама днес. Идваш с нас.

– В Рюей ли?

– Да. Тъкмо ще ти покажем апартамента. После ще вечеряме тримата.

– Недалеч има италиански ресторант – добави Франсоа.

Двамата бяха много мили с мен. Явно още преди да дойдат пред затвора се бяха уговорили да не ме пуснат и да посветят на мен първия ден, през който наистина бяха заедно.

Спагетите карбонара тежаха в стомаха ми, но се чувствах щастлива в компанията им.

– Франсоа съобщи ли ти голямата новина? – запита весело София, докато забождаше виличката в току-що поднесеното тирамису.

След като техният съвместен живот вече беше налице, за какво още можеше да става въпрос? За брак? За бебе?

– Не... – отвърнах предпазливо аз.

– Твоят стар приятел Бернардини му е предложил длъжността завеждащ политическата рубрика в „Медиатак“.

– Наистина?

Тази новина искрено ме зарадва.

– Ами да – потвърди самодоволно Франсоа. – Не може да се каже, че се изкачвам в кариерата и заплатата не е много по-голяма от тази на сервитьор в заведение за бързо хранене. Само че на моите години нямам право да подбирам.

– Да, но в момента „Медиатак“ е на върха на вълната – с гордост обясни приятелката ми. – Достатъчно е да види човек как ръфат трупа на Давид след провала на сделката с корейците...

Хрътките от медиите здравата се бяха вкопчили в Давид и сякаш нямаха никакво намерение да отпуснат челюсти, така че дори публиката започна постепенно да се отегчава от тази тема. Не минаваше ден да не излезе на бял свят новина, свързана с неговите злоупотреби, която после биваше предъвквана до най-скандални подробности. Пране на пари, укриване на данъци, незаконни сделки от всякакъв характер и сексуални похождения – всичко това накуп. Говореше се дори за пикантни партита, организирани за най-близкия кръг приятели на Давид, с участието на проститутки от East-X Prod. В сравнение с това агенцията „Нощни красавици“ на Ребека изглеждаше като религиозна конгрегация.

Броят и тежестта на разкритията, направени от „Медиатак“, бяха такива, че някои влиятелни лица подмолно се стараеха да смекчат удара от страх на свой ред да не бъдат засегнати и те. Ала вълната на истината беше неудържима и помиташе всичко по пътя си.

Единственото колебание бе окончателната дата, когато бившият генерален директор на групата „Барле“ ще се изправи пред съда по аферата East-X Prod. Адвокатът Бофор беше впрегнал всички свои връзки в прокуратурата на град Париж, за да отлага колкото се може по-дълго този момент. Смяташе, че с времето страстите ще се уталожат и тогава клиентът му ще бъде съден по-безпристрастно.

Ала София и Франсоа нямаха никакво намерение да се занимават с тази тема и предпочетоха да пристъпят незабавно към решаване на многобройните проблеми, свързани с новия им съвместен живот: от избора на завесите до мястото, където ще прекарат почивката. Аз от своя страна предадох на Маршадо онова, което Луи ми бе доверил в леглото два дни преди да се разделим. Той ме изслуша внимателно и накрая каза:

– Не му ли споменахте за умишлената повреда на лодката?

– Не... Защо да наливам допълнително масло в огъня?

– Напротив. Отношенията му с Давид не могат да станат по-лоши. Поне да знае докъде може да стигне брат му.

Франсоа направи знак с ръка, все едно че пише, за да покани сервитьора да донесе сметката.

– А Олга? – намеси се София. – Знаеш ли какво става с нея?

– Не – признах аз. – И тя като Фред направо се изпари. Смятам, че с парите, които получи от Луи, е могла не само да плати пътуването си дотук, но и връщането в Шлоко-еди-как-си.

– Шчолково – поправи ме журналистът.

Вече се мръкваше по-рано и когато излязохме от ресторанта, осветлението на малката улица беше включено.

На няколко десетки метра от нас ясно се виждаше фигурата на висока червенокоса жена с шлифер, застанала под един фенер. Никога преди не я бях виждала на живо, но си спомних видеозаписа: Сесил Маршадо. Двамата ми приятели замръзнаха на местата си.

– Какво, по дяволите, дири тук? – прошепна София.

– Веднага се връщам – отвърна кратко Маршадо. – Само две минути.

Разговорът между двамата наистина не продължи дълго. По откъслечните думи, които достигнаха до нас, разбрахме, че всъщност обсъждат делови въпроси.

Докато бившата съпруга се отдалечаваше в обратната посока, Франсоа се отправи към нас, прекосявайки улицата, без да обърне внимание дали пътят е свободен. Всъщност никой от нас не забеляза кога голямата сива кола бе навлязла в улицата и се бе устремила към непредпазливия пешеходец.

Предницата удари тялото му рязко, почти безшумно. Сякаш всичко се случваше насън. При това толкова бързо, че никоя от нас не можа дори да извика. В продължение на няколко секунди останахме замръзнали на местата си.

Колата вече завиваше на ъгъла на улицата. Сесил Маршадо беше изчезнала. Дали бе видяла злополуката?

После върху напукания асфалт видяхме кръв и се разкрещяхме. София изпищя по-пронизително от мен. Едва тогава чух как изскърцаха гумите на отдалечаващата се с пълна скорост кола.

Зная предварително, че моите писма ще бъдат отваряни, проверявани, може би дори цензурирани. Все ми е едно. Поемам този риск и ще спра да ти пиша само ако ти поискаш това от мен.

В противен случай ще продължавам. Ще ти говоря за тялото, което ти обеща да се наслаждава без теб. Ала физическото отсъствие не означава, че съм изцяло лишена от теб. Добре знаеш това.

При всяка моя тръпка ти си до мен, долепен до кожата ми. При всеки оргазъм си в мен. И всеки път, когато ме обземе желание, ти си тук, виждам те, чувствам те. Еротичните ми мисли са разходка, по време на която ти си свободен да бродиш, когато пожелаеш, без принуда, без следене и без задължителен режим. В тази градина няма решетки и стени, защото ти си главният градинар.

Онзи ден си мислех за теб и за онова, което преживяхме със София в „Рош брюн“, припомних си някои моменти, прекарани редом с нея. Най-напред си представих нейната вагина. Предполагам, че е по-щедра от моята, по-широка, кафява и окосмена, а розовото ѝ преддверие се губи между тъмните гънки на устните. Вагината на зряла жена, която отделя ухание на мускус, тъй мощно, че действа на мъжете като любовен еликсир.

Сънувах, че я докосвам с ръка, отначало плахо, а после започвам бавно да я галя, докато нетърпението ѝ се втечни върху мен. София на свой ред се заема с моята вагина и с възхита открива колко деликатна и свежа е тя. Не след дълго притиска към нея жадните си устни, поемайки моя нектар, избил в безбройните гънки на розовата плът. Стенанията ни постепенно се усилват, извиваме хълбоци и задниците ни подхващат вълнообразни движения. бяхме смятали, че се познаваме, без всъщност да знаем нищо една за друга. За мое учудване оргазмът при София идва бавно. Необходими са дълги минути игра на моите пръсти, преди тя най-сетне да приближи върха. Продължението ще ти опиша следващия път. Разказът ми се нуждае от малко съспенс. Нека оставя интересни моменти и за следващите си писма, защото ако ти го искаш, няма да престана да ти пиша. Няма да престана да диря насладата и заради теб да влагам тялото и душата си върху този лист хартия. Изпращам ти безброй ММ и знам, че ти би сторил същото за мен.

Твоя Ел

PS: предлагам ти по-долу една игра. Ще ти бъда благодарна, ако ми изпратиш комбинациите, които би желал да съставя заради теб. Имай предвид, че аз съм водоравната линия, а ти, естествено, си моят вертикал.

А

Б

В

Г

Д

Е

Ж

З

И

К

Л

М

Н

О

П

Р

С

Т

У

Ф

Х

Ц

Ч

Ш

Щ

Ю

Я

(Ръкописна бележка от 15 септември 2010 г.)

21

1 октомври 2010 година

Смятах достойни за съжаление онези, които се опитват да удавят мъката в прекомерно много работа. Страхливци и егоисти, които отказват подкрепата на своето обкръжение в трудни моменти и отблъскват чувствата на другите.

До момента, когато самата аз бях погълната от тази бездна, при това напълно съзнателно и без някой да ме тласне в нея. Това се случи през есента на 2010 година.

През този период бях заета с довършването на последните страници от моите романизирани мемоари Десет пъти дневно и ето че съдбата реши да ускори напредъка на моята професионална кариера. Така животът ми поднесе поредния си урок, като ми показа, че човек винаги може да попадне на по-безразличен от себе си... или на по-голям опортюнист.

– Е, скъпа! – възкликна Бербер, предлагайки ми бащинската си прегръдка. – Вече бях изгубил надежда! Да знаете, че клетата Глейдис направо не е на себе си!

Глейдис беше редакторката, на която бе поверил обработката на моята творба. Въпреки това контактите ми с нея се свеждаха до десетина имейла и изобщо не се бяхме срещали. Бернстейн държеше лично да поддържа връзка с мен и с дяволита усмивка обясняваше, че когато става въпрос за писателка, е необходимо „интимно докосване до таланта“.

Този път Албер Бернстейн нито веднъж не спомена името на Давид. Откакто неговият благодетел бе изпаднал в затруднение, той нито за момент не се бе сетил да му протегне ръка. Нещо повече, открих, че още при първите слухове за предстоящата катастрофа издателят се бе обърнал към дирекцията в Сеул, за да се увери, че няма да бъде изгонен от помещенията в кулата „Барле“. След като осигури позициите си, изобщо забрави за случая, изцяло отдаден на мечтите за небивалия успех, който предричаше на моята книга. С блеснали от алчност очи, той всяка следваща минута споменаваше все по-главоломни числа и непрекъснато говореше за милионите екземпляри, които ще продадем двамата с него.

По-скоро той, естествено.

– Искам да ви запозная с един човек. Сигурен съм, че през следващите години той ще играе важна роля в живота ви.

Дали отново имаше предвид размера на продажбите?

– Тя е в съседния кабинет. Веднага ще я поканя тук, ако нямате нищо против.

Без да дочака моя отговор, той натисна един бутон на телефона, свърза се със секретарката и строго нареди:

– Изпратете ми Ева, ако обичате!

След това скочи възбудено и се втурна да посрещне жената, която в този момент се появи на вратата. Около петдесетгодишна, елегантна, с черни коси и лагунено сини очи, Ева веднага ми вдъхна уважение и симпатия. Въпреки усмивката и прегръдката, които размени с моя издател, и шумния отговор на неговите възклицания, почувствах, че у нея липсва свойственият на Бербер цинизъм.

– Ел, позволете да ви представя Ева Джоунс.

Жената ми подаде ръка някак плахо и ме дари с лъчезарна усмивка. Не се съмнявах, че като млада е била страхотна красавица.

– Здравейте – промърморих аз.

– Ева е най-добрият агент по международно авторско право, когото познавам. Не подписва нито един документ, ако в него няма поне шест нули. Сред клиентите ѝ има поне четирима лауреати на Нобелова награда за литература.

– Албер! – смъмри го приятелски жената, в чието произношение се чувстваше съвсем лек акцент. – Престанете да ме ласкаете. Отдавна съм минала тази възраст.

– Не и за мен, Ева! Не и за мен!

Дали си бе опитвал късмета с нея? Приписваха на Бербер безброй любовници и твърдяха за него, че се опитва да вкара в леглото си всяка срещната красива жена.

– Да бъдем сериозни – продължи той. – След една седмица започва най-голямото изложение на издателствата по света. Панаирът на книгата във Франкфурт. Всяка година каймакът на книгоиздаването се събира там за пет дни интензивни преговори. И всяка година Ева представя продукцията на Е & О пред нашите чуждестранни събратя и им предлага да купят авторските права за превод на чужд език. Помолих я тази година да съсредоточи усилията си преди всичко върху вас.

– Върху мен ли? – изумих се аз.

– Позволих си да поръчам английски превод на първите пет глави от вашата книга – обясни Ева. – Веднага го изпратих на моите основни партньори в Съединените щати. И трябва да ви кажа, че първите отзиви са много добри.

– Много добри ли? – възкликна с престорено възмущение Бернстейн. – Искате да кажете чудесни! Ева вече е продала правата в пет-шест държави. Ако във Франкфурт получим предложение от американците, в което сме уверени, това ще отвори пред нас световния пазар и ще бъдете преведена на най-малко двайсет езика!

Всичко това ми се струваше напълно сюрреалистично. Дали не преувеличаваше? Ала неговата сътрудничка потвърди предвижданията му, като уверено кимна с глава. Сетне ме погледна съсредоточено.

– Отнася се за най-малко един милион евро за трите тома.

– И то само за авансовите плащания – разпалено допълни Албер. – После идва процентът от приходите. Ако нещата потръгнат, както се надяваме, ще става въпрос за милиони. Без да включваме в сметката правата за филмиране.

Не знаех как да приема тази лавина от добри новини и затова продължавах да мълча. Струваше ми се, че всички тези грандиозни проекти, за които така възторжено говореха двамата, изобщо не се отнасят за моите скромни драсканици. Дори не бях сигурна дали желая чак такъв професионален успех в момент, когато личният ми живот рухваше.

Имах ли право на това?

Ева ми предложи визитната си картичка, върху която имаше гравирано с филигран цвете, нежно като ръката, която ми я подаде. Поех я с усещането, смесица от въодушевление и горчивина, че този момент е преломен за моя живот. Щях окончателно да се измъкна от старата кожа, която до този момент влачех след себе си.

Близо три седмици след злополуката състоянието на Франсоа Маршадо продължаваше да бъде обезпокоително. Първоначално бе приет по спешност в клиниката „Мартине“ в Рюей, а по-късно бе преведен в „Макс Фурестие“, общинската болница в Нантер, която добре познавах. Бяха го поставили в изкуствена кома за операцията на черепа и едва сега дойде в съзнание. Въпреки това не беше в състояние да произнесе нито една дума.

– Представяш ли си да вегетира така до края на живота си? – оплакваше се София в кафенето на болницата пред купичка доматена супа. Зная, че съм егоистка, но не мога да понеса мисълта, че онази мръсница Сесил е измъкнала най-доброто от него, а за мен остава само гадост.

– Лъжеш се. Най-добро остава за теб, мила Софи, след като най-накрая той откри щастието. Благодарение на теб.

Неумелият ми опит да я утеша я накара да се усмихне. И все пак по-добре бе да се вкопчи в тази мисъл, отколкото по цял ден да тъне в предположения кой би могъл да бъде извършителят на покушението срещу нейния приятел.

Аз самата не устоях на изкушението да изградя няколко хипотези. Дали това не беше дело на ревнивия Фред? Или на Сесил, съпругата, жадуваща развод? Що се отнася до Давид, кой би могъл да храни повече омраза към Франсоа от него, но пък в този момент едва ли бе в състояние да организира каквото и да било. С каква власт и влияние разполагаше сега Давид Барле?

Докато наблюдавах смазания Франсоа на болничното легло, се запитах как бих постъпила, ако ти беше на негово място. Дали аз, която ти посвети в изкуството на анатомичния пъзел, бих могла да обичам твоето тяло, ако то е превърнато в купчина разкъсана плът?

Днес съм сигурна в отговора на този въпрос. Всяка част от твоето тяло, всеки твой орган е в състояние да ме докара до оргазъм. Дори най-слабо чувствителните зони биха могли да предизвикат у мен тръпката на насладата. Да, например бих могла да правя любов с твоите колене. Ще свия единия ти крак, за да изпъкне капачката, и ще притисна към нея вулвата си. Ще втрия там цялата нейна повърхност. Може да ти е чудно, но и ти би могъл да постигнеш оргазъм благодарение на този слабо ерогенен участък. Ще се възбудиш от покрилата коляното ти влага, където спазмите на вагината ми пулсират ритмично. Ще видя в притворените ти очи неподражаемия блясък на удоволствието. Ще се превърнеш в мъж, който постига оргазъм чрез всяка част от своето тяло, дори най-чуждата на подобно усещане. Ще правя любов с нозете ти, с петите ти, с лактите ти и даже с онази костна изпъкналост, наречена брадичка.

Всеки твой елемент ще бъде в състояние да дари

и да приеме любовта.

(Ръкописна бележка от 1 октомври 2010 г.)

София прекарваше по цял ден до леглото на Маршадо. Завръщането тъй скоро на мястото, където мама бе посрещнала смъртта, за мен бе непоносимо. София ме разбираше и не искаше от мен да оставам часове наред с нея.

Отново бях останала сама в гарсониерата. Текстът на моята творба беше предаден и редактиран, така че не знаех с какво да запълвам времето си, освен с писането на писма, отправяни неизменно на един и същ адрес.

Луи Барле

Затвор „Санте“

улица „Санте“ № 42

75674 Париж 01

Няколко пъти дневно получавах имейли от E & O или от Ева Джоунс. Тя продължаваше да разпространява моя роман по света и ето че през един петъчен следобед ми се обади направо от Frankfurt Buchmesse. От глъчката край нея едва чувах гласа ѝ с неподражаемия акцент, когато ми съобщи:

– Имаме един договор с американците. Двеста и петдесет хиляди долара.

– Това добра оферта ли е? – попитах наивно.

– Предлагаха половината – отвърна тя, за да ми даде да разбера какъв успех е постигнала при преговорите. – Това е издател номер две в Съединените щати. И номер три в света.

Останах безмълвна. Тя се възползва от паузата, за да си вземе довиждане и да се отправи към следващата среща. „Средно четири срещи на час“, уточни тя, преди да затвори. Професия за луди, помислих аз.

Бербер и неговият екип ми изпращаха една от друга по-добри новини. Оливия, една от пресаташетата на E & O, ме осведоми, че „Медиатак“ предлага да публикува предпремиерно някои от „най-пикантните страници“ на Десет пъти дневно. Както бе предвидил Бернстейн, още щом бе представил моята книга като еротична изповед на бившата годеница на Давид Барле и съпруга на Луи Барле, цялата преса и жълтите списания се бяха нахвърлили върху новината. Трагичната съдба на братята Барле придобиваше непристоен привкус, който отново пробуди интереса към тяхната семейна сага. Раздорът между братята, финансовият крах и предателствата бяха в основата на тази драма, белязана от ярост и страст, все едно че беше взета от някой роман или филм.

В Интернет се намериха и съобразителни, които веднага направиха връзка между някогашния блог Ел & Луи и шумно коментираната ми книга. Отново се появиха множество фенфикшъни. След като не можехме да правим любов наистина, аз и Луи сливахме тела под перото на писатели-аматьори на всички световни езици.

Предложенията за телевизионно интервю валяха от всички страни и накрая Оливия се съгласи да възприеме стратегия на ограничението: „Най-добре е да се приеме участие в много малко предавания, и то най-гледаните“, обясни ми тя.

По съвет на Жан-Марк Зерки аз само напомнях, че нямам намерение да коментирам пред камерите проблемите с правосъдието на Давид, който все още очакваше датата на първото дело. Що се отнася до личния ми живот, сама решавах какво да разкрия и какво не.

Междувременно мълчанието на Давид показваше колко сериозно е положението му. Без съмнение бе зает да ограничи по всякакви начини щетите от сполетялото го бедствие. Чудно ми беше все пак, че не се опитва да ми запуши устата. В момента срещу него се водеше следствие и всичко, което можех да разкрия пред медиите относно злоупотребите му, без съмнение би утежнило неговото положение. Въпреки това Давид не се унижи да ме моли за снизхождение.

Един следобед обаче любопитството ми взе връх и застанах на тротоара срещу сградата в стил рококо на улица „Мандел“ № 118. Щорите на големия апартамент на осмия етаж, където бе намерил убежище, бяха спуснати. След известно колебание прекосих улицата и натиснах звънеца на домофона, като казах само: Барле. Никак не бях учудена, че не получих отговор.

На горния ред, съответстващ на последния етаж, името на Ребека Сибони ми се стори като покана. Предишния път бях тъй нетърпелива най-сетне да проникна в тайните на Луи, че изобщо не бях размислила... Ала сега си давах сметка, че русокосата годеница от 1988 година бе ключът към договора, сключен с Давид. Ако не беше нейната бременност и абортът, Луи никога не би отстъпил пред по-малкия си брат.

При второто позвъняване Ребека ми отговори и отвори вратата без колебание.

– Честно казано, очаквах да се обадиш – призна тя, като ми се усмихна през полуотворената врата.

– Защо?

– Зная, че Луи ти е разказал някои неща, преди да замине...

Значи, въпреки огорчението и чувството за вина моят съпруг държеше на старото приятелство с нея.

Тя ме въведе в малкия си кокетен апартамент, изпълнен с ухание на роза и жасмин. Обстановката веднага ми се стори приятна и предразполагаща към откровеност.

Ребека ми посочи канапето, където предишния път бяхме седели със София, и свила устни, каза примирено:

– Подозирах, че ще искаш да научиш още някои неща.

Права беше, но аз не знаех как да повдигна въпроса за детето на Луи, което тя така и не бе родила. Въпреки неговите твърдения, че сама е направила този избор, можех да си представя каква мъка е носила в душата си през всички тези години.

Отказах се от чая, който ми предложи, събрах смелост и зададох първия въпрос:

– Какво се случи през времето между вашата първа среща на ревюто и сватбата на Давид и Орор?

– Нищо вълнуващо и интригуващо...

Усмихна се и продължи:

– Срещахме се непрекъснато, беседвахме. Споделяхме едни и същи вкусове. Луи вече проявяваше интерес към съвременното изкуство. Водеше ме в парижките галерии, а също в Сен Мало и Динар. Може да не ти се вярва, но по онова време той беше доста весел.

– Значи, връзката ви е била по-скоро приятелска, отколкото любовна... – предположих аз.

– Би могло да се каже. Вече знаеш, че любовта му беше насочена другаде.

– А тогава знаехте ли това?

– Разбира се. Често ми говореше за нея.

– Затова ли направихте аборт? – осмелих се все пак да запитам.

– Да... Освен това никак не бях сигурна, че Андре и Ортанс ще одобрят евентуалния ни брак.

– Не са ви харесвали?

– По-скоро... не бях на равнището на амбициите им за техния син.

– Нито пък Орор! – отбелязах аз.

– Вярно, нито пък Орор... Само че тя беше необикновена красавица! Би изглеждала добре на официалните приеми. Аз бях по-обикновена и произходът ми бе дори по-скромен от нейния. Да не говорим, че бях по-възрастна от Луи и работех... Никак не съответствах на тяхната представа за цвете, което гордо може да бъде показвано по време на вечерите.

За пръв път говореше пред мен за своя живот така откровено и без задръжки.

– Луи твърди, че Давид го е изнудвал със заплахи, че ще разкрие вашия аборт.

– Точно така. Ако родителите на Луи научеха, на минутата щяха да се откажат от него.

Странно семейство, след като Ортанс се бе съгласила да приеме кръвосмешението, но не и едно нежелано дете.

– Само че не разбирам защо Орор се е съгласила. Защо не се е опълчила на брат си и не е заминала с Луи?

– Допускаш същата грешка като Луи навремето.

– Каква грешка?

– Подценяваш силата на връзката между брата и сестрата. Луи беше лудо влюбен в Орор. И доколкото мога да съдя, чувствата им бяха взаимни. Ала достатъчно бе Давид да отвори уста и Орор млъкваше. Той си оставаше по-големият брат, който я е спасил от пламъците. Който я е бранил по време на престоя в сиропиталището... Който ѝ обещаваше бляскаво бъдеще.

– Докрай е вярвала в добрите му намерения? Дори когато е била принудена да се омъжи за него? Дори когато е обявил смъртта ѝ, а след това я е затворил в апартамента на площад „Орлеан“?

– Да. Винаги му е имала доверие и съм почти сигурна, че това е така и днес.

Отпи от чая и продължи:

– Луи се опита да я убеди да избяга с него. Беше открил места по света, където групата „Барле“ нямаше финансови интереси, за да могат да се установят без опасност да бъдат открити.

– Значи, такава е била целта на неговите младежки пътешествия?

– Да. Посети много страни, но доколкото си спомням, спря избора си само на две или три: Бразилия, Канада... А, да. И Южна Корея.

Каква ирония! За малко да се разсмея: именно Южна Корея стана причина Давид да изгуби всичко, за което цял живот се бе борил!

– Но те така и не са заминали никъде... – довърших вместо Ребека.

– Не заминаха. А по-малко от година след сватбата Орор изчезна.

– Страда ли много Луи?

– Повече, отколкото можеш да си представиш. Дори за известно време се върна при мен... Това ясно показваше колко е отчаян.

Тази жена не хранеше никакви илюзии и снизхождение по отношение на самата себе си. Ако бе обичала и чакала Луи през всичките тези години, ако бе пожертвала заради него собствената си съдба, вината бе изцяло нейна. И тя го знаеше.

– Именно по това време се отдаде на секс. В началото, за да забрави. А сетне за него сексът се превърна в игра, в нещо като наркотик...

– До момента, когато е бил осъден за ексхибиционизъм – прекъснах я аз.

– О, това изобщо не го накара да се укроти, дори напротив! Просто стана по-дискретен. Междувременно се появи агенцията „Нощни красавици“ и за тях беше лесно да си избират момичета за една вечер, без да привличат вниманието на ченгетата и на медиите.

– За тях ли? – възкликнах учудено.

– За него и за Давид – допълни тя с тон, сякаш това се разбираше от само себе си.

Пред погледа ми преминаха видеозаписите от хотел „Шарм“, направени чрез системата за наблюдение в дома Марс.

– В началото Давид не беше толкова активен. Но след това започна да прибягва до услугите на агенцията поне толкова често, колкото и неговият брат. Това се превърна в поредната надпревара между двамата.

– Съперничеството им се е разпалило допълнително, когато открихте мен, нали?

– Не веднага... – призна тя, като сведе очи. – В началото, когато те видях върху мобилния на София, запазих информацията за себе си. И то в продължение на няколко месеца. Приликата ти с Орор беше толкова... толкова поразителна, че веднага разбрах какъв пожар ще се разрази между двамата.

– Защото Луи все още е бил влюбен в нея?

– Не. Не съвсем. Когато ти навлезе в живота му, тайната им връзка отдавна беше приключила. Луи се беше примирил. Почти не се срещаха и в отношенията им вече нямаше никаква интимност.

– Но все пак... – възразих аз. – Бях нейна двойница! Именно това го привлече, нали?

– Без съмнение, в началото. След това те опозна. Описа ми вашата разходка в „Нова Атина“...

Припомних си онзи ден и отново почувствах смътното напрежение между нас, когато той влезе в ролята на екскурзовод в романтичната градина. Вълнението от музиката на Шопен и уханието на ванилия и лавандула, което излъчваше неговото тяло. Стори ми се, че оттогава са минали векове, ала любовта ни си бе останала същата.

– И какво? – подканих я аз.

– Каза ми, че именно по време на тази разходка се е влюбил в теб. В теб, Ел... А не в двойницата на Орор.

Ребека въздъхна, преди да продължи:

– За Луи в известен смисъл Орор умря в момента, когато Давид организира нейното изчезване. Той така и не се примири, но чувството му вече не беше същото.

На свой ред дадох воля на въображението си. Погледът ми се спря на стената, зад която се намираше служебното стълбище. Дали в този момент Давид не ни подслушваше, допрял ухо до тънката преграда?

– След като сте се бояли как ще реагират, защо ме запознахте с тях? Защо не скрихте моето съществуване?

Тя отново извърна поглед. Несъмнено въпросът ми я смути.

– Така и постъпих. Не забравяй, че Луи те забеляза за пръв път съвсем случайно върху мобилния телефон на твоята приятелка.

– Ами Давид? Защо ме запозна с него?

Защо му е дала възможност най-сетне да задоволи кръвосмесителната си страст?

– Аз... – промълви тя. – Аз почти не те познавах. Изпаднах в паника.

– Моля?

– Първоначално реших, че ще мога да понеса Луи да бъде щастлив с една втора Орор... Но не се получи.

– Значи, нарочно сте ме изпратили в прегръдките на Давид? – изкрещях аз. – От ревност?

– Да... – призна едва чуто тя. – Знаех за техния договор. И че част от него е да открия такава като теб. Луи нямаше да посмее да попречи и Давид щеше веднага да се възползва от случая... и от теб.

Продължението знаех от Луи: Давид бе поискал от него да ме посвети, а Луи отначало бе отказал, но след това бе решил, че по този начин може да ме завоюва. За пореден път бе отнел любимата жена от своя брат.

Имах нужда от въздух. Отидох до широкия прозорец и го открехнах. Течението облъхна пламналото ми лице.

– Защо не ме предупредихте? Може и да се лъжа, но ми се струва, че ме харесвате...

– Луи не ми позволи. А за мен думата на мъж, с когото ме свързва двайсет и пет годишно приятелство, не е без значение... Особено когато това е мъжът на моя живот.

Чистосърдечното ѝ признание ме трогна. Пред мен не беше съперница, а жена с прекършена съдба, която с умиление се обръща към миналото.

– Освен това в твое лице видях себе си. Не исках на твой ред да бъдеш смазана от интригите на братята Барле. Разкъсвана бях от всички тези чувства...

Вниманието ми бе привлечено от бълбукане на тръби в стените, наподобяващо куркане на черва. Използвах случая да сменя темата и да се върна към сегашния момент:

– Знаете ли дали в крайна сметка Давид се е установил на осмия етаж?

– Стана въпрос за това. Луи все пак му разреши. Но не съм забелязала никакво движение долу. А и доколкото знам, никой в сградата не е виждал Давид. В медиите толкова често се говори за него, че ако това се бе случило, за броени минути всички съседи щяха да научат!

Ненадейно лицето ѝ грейна. Изглежда, старите рани окончателно бяха зараснали.

– О, като стана дума...

– Какво?

– Куп журналисти идваха да ме разпитват за връзката на Луи и Давид с агенцията: „Кой бе инициаторът?“, „Какво бе участието на братята Барле в организацията?“, „Наистина ли чрез нея са се свързвали с много момичета? Разполагате ли с имена?“. И така нататък...

– И вие какво отговорихте?

– Нищо. Но бих искала да знаеш, че унищожих веднъж завинаги твоето досие в „Нощни красавици“, а също и досието на София. Вече няма никаква следа върху хартия или в електронен вид за вашето участие. Официално двете никога не сте били момичета на повикване.

– Бездруго никога не сме били такива.

Усетих странен трепет. Не знаех как да приема думите ѝ. Изпитвах ли облекчение? Да, без съмнение. Но, от друга страна, дали нямах чувството, че част от самата мен е била изгубена? Част, която бих искала да съхраня, скрита в ковчежето на моите фантазми? Без горещото момиче в мен никога нямаше да срещна Луи. Никога нямаше да стана любовницата, задоволила всички негови желания. Все още щях да бъда никому неизвестната Анабел от Нантер, плаха, закръглена и непохватна.

В крайна сметка дължах толкова много на Ребека, че неволно изпитах към нея топло чувство. Прегърнах я с такъв порив, че едва не повалих на пода крехкото ѝ тяло.

– Благодаря! – изхълцах аз.

Сълзи на греховна радост се отрониха от очите ми и капнаха върху бузите ѝ.

– Недей! Недей, моето момиче! – промълви тя, развълнувана на свой ред.

Нямаше никакво значение дали се лъже в причината за този мой изблик на чувства.

Аз самата отлично знаех каква е тя.

22

15 октомври 2010 година

Няма да ми повярваш... а и сигурно би трябвало да ти спестявам такива подробности.

Този ден моят клиент удивително приличаше на теб. Същите черти на тревожна птица, същото напрежение в погледа, същият мълчалив нрав. Липсваха само бастунът и татуировките.

За разлика от другите светски мъже, които използват услугите на „Нощни красавици“, той не прибягна до безконечното предварително ухажване. Веднага щом се срещнахме при изхода на спирка „Сен Жорж“, той ме хвана за ръка и решително ме поведе към „Шарм“. Очевидно вече бе посещавал хотела в компанията на някое от горещите момичета.

Изиам ни предложи стая „Мари Бонапарт“. Още щом се озовахме вътре, мъжът не губи нито минута. За разлика от твоя член, който е дълъг и тънък, неговият беше къс и дебел. Вкара го в устата ми като кол, като разтвори докрай челюстите ми, и до такава степен я запълни, че едва можех да го смуча, а очевидно и на него му беше тясно, защото не беше в състояние да го движи. Нищо добро не очакваше и вагината ми. Направо ме прикова към леглото и аз се чувствах като пеперуда, пронизана през средата. Въпреки това не изпитвах болка, защото той се движеше внимателно. Веднъж в мен, би могъл да остане така часове наред, почти без да помръдне. По всичко личеше, че не бърза да стигне докрай. Когато най-сетне свърши един-единствен път, почти не усетих спазмите му.

Когато излезе от мен, се почувствах странно изпразнена.

На деформираната ми от прекомерната дебелина вагина ѝ бе нужно доста време, преди да възвърне нормалната си форма и еластичност.

Понякога мъжете ви завладяват единствено със силата на своето желание. Докато при него това бе неповторимото му присъствие.

Лишен от емоция, сексът не е нищо повече от въпрос на геометрия.

(Ръкописна бележка от 15 октомври 2010 г.,

съставена от мен)

До каква степен бе измислица онова, с което пълнех писмата си до Луи? Колко еротична фантазия ми бе необходимо да добавя, за да продължа да насърчавам взаимното ни желание и да укрепвам връзката между нас?

Не е нужно да знаете. Нито пък той. Пък и нито веднъж не ми поиска сметка за описваните от мен приключения.

Важното бе да подхранвам фантазмите му поне веднъж дневно. Неговите отговори бяха по-редки и по разбираеми причини не толкова възбуждащи. Изпращаше ги от килията, която делеше с други двама затворници, едри финансисти, осъдени за злоупотреби. В тях описваше своето всекидневие и безбройните средства, които използва, за да избяга от него.

Още с пристигането си в затвора Луи се бе осведомил какви предимства му дава ВИП статутът по време на престоя там: „Тъй като сме женени, можем да използваме семейна стая за свиждания. Само че на теория. На практика това е привилегия, която управата предоставя единствено на затворниците с безупречно поведение и никога преди да са изминали няколко седмици и дори няколко месеца от началото на наказанието“...

Да си въобразявам, че отново водя живота на горещо момиче, да си измислям любовници с необикновена животинска еротика, да си припомням изпробваните заедно с него пози в различните стаи на „Шарм“: тези разкази бяха единствената му разтуха. Преди всичко избягвах да споменавам за онова, с което запълвам дните си. А те наистина бяха запълнени докрай и не след дълго щеше да ми бъде трудно да крия от него какво се случва в действителност.

– Ел? Обажда се Елоди от E & O. Имам добра новина за вас: получихме време във вечерния новинарски блок на Франс 2.

Мина известно време, докато възприема чутото.

– Наистина ли?

– Да, дори нещо повече. Обикновено репортаж за книга трае не повече от две минути. Ала тъй като вие засягате изключително злободневна тема, ще присъствате лично в студиото. А това означава поне пет минути ефир. Може би десет!

По възторжения ѝ тон заключих, че наистина сме ударили десятката.

Вярно бе, че в медиите отново твърде често ставаше дума за Барле. Ала този път от гледна точка на обществените проблеми, възникнали в резултат от рухването на компанията. Известно бе, че Бон Ку Мун не се отличава с особена сантименталност. Ала в случая бе проявил необичайна жестокост: след заемането на поста генерален директор от Жан-Пиер Мартен близо половината служители на БТВ в Париж бяха уволнени. Внезапно бяха изгонени някои водещи фигури на телевизионния канал, сред които Албан, Клое и Люк Доре. В израз на съчувствие изпратих на всеки от тях имейл, но никой не ми отговори.

Ева Джоунс бе успяла да привлече вниманието на представител на най-големите холивудски студиа. Въпреки това ме предупреди да не се радвам преждевременно, защото продажбата на права за филмиране е труден и рискован процес, който нерядко приключва без резултат.

При всички случаи обаче едва няколко дни след излизането на книгата във Франция всички признаци сочеха неминуем успех. „Не ви ли казах?“, ликуваше Бербер, тъй зает с моята реклама, че самата аз трудно можех да се свържа с него.

София също беше почти неоткриваема, понеже поделяше времето между грижи за Франсоа до болничното легло и някаква нова работа, за която не искаше да говори по телефона.

– Ще ти разкажа, като се видим.

– Защо не сега? Каква е тази тайнственост?

– Ще видиш...

В гласа ѝ не долавях предишното безгрижие. Това ме тревожеше и предчувствах, че истината никак няма да ми хареса. На следващия ден я научих от Ребека:

– София не знае как да ти го каже... Макар че не е толкова страшно... Да речем, че се случва точно в този момент.

– Да не е започнала да се снима в порно филми? – пошегувах се аз, но се боях от отговора.

– Не. Поема „Нощни красавици“.

Онемях. Значи, затова Ребека бе прочистила картотеката с горещите момичета, заличавайки, между другото, и нашите имена!

Поех си дъх и успях да промърморя:

– Значи, възобновява дейността на агенцията?

– Да. Аз вече нямам сили. Тя е млада. На пръсти познава този бизнес. Впрочем вече се е свързала с повечето момичета от картотеката. Почти всички са приели предложението, дори някои от най-старите, например Саломе.

– Само че дейността на агенцията вече не е тайна, пресата...

...а също и предстоящото излизане на моята книга, в която подробно се описваха злоупотребите и незаконните договорки в този своеобразен бизнес, но благоразумно не споменах тази подробност.

– ...Това просто не бива да става!

– София е уредила всичко – отвърна сухо тя. – Започна от нулата: регистрира нова фирма, нае нови помещения... и преди всичко промени названието на агенцията.

– И как се нарича тя сега?

– „Горещи момичета“.

А аз си въобразявах, че са останали в миналото...

Въпреки всичко не се сърдех на моята приятелка. След като не би могла да продължи като танцьорка, изборът ѝ бе проява на логика и прагматизъм. Беше се заела с единствената дейност, в която досега бе постигнала успех. Естествено, въобще не ставаше въпрос лично да обслужва клиенти. Маршадо не би се съгласил, особено след разкритията за Сесил, неговата бивша съпруга.

След първоначалния шок от новината трябваше да призная, че ролята на сводница доста ѝ подхождаше. Щеше да продължи да изкарва прехраната си чрез секса, както всъщност си беше открай време. Сега поне щеше да го прави официално. Усмихнах се вътрешно при мисълта, че се превръща в царица на горещите момичета.

– Единственият ѝ проблем е „Шарм“ – добави Ребека.

– Защо?

– След ликвидирането на авоарите на Давид, изглежда, хотелът ще бъде предложен на търг.

Предположих, че съсобствениците Орор и Луи са дали съгласие за това.

– Ако потенциалните купувачи разберат що за хотел е бил той, ще бъде продаден за една четвърт от действителната стойност. Ние пък ще трябва да намерим друго място, където нашите момичета да водят клиентите... Повярвай ми, трудно бихме могли да открием толкова подходящо и разкошно обзаведено място. В Париж няма втори „Шарм“.

В деня, когато трябваше да излезе моята книга, не бях особено заета и подобно на всеки начинаещ автор се изкуших да обиколя книжарниците. За разлика от мнозинството аз обаче не бях разочарована. Въпреки краткото време за публикуване на Десет пъти дневно – моят издател искаше на всяка цена да бъде в крак с медиите – в E & O бяха подходили мащабно. Навсякъде моята рожба се мъдреше на видно място до самия вход, където внушителни купчини очакваха посетителя. Двамата с Бернстейн дълго бяхме обсъждали дали да избера псевдоним. Трябваше ли да съхраня фамилията ми по мъж, която бе всеизвестна и непременно щеше да привлече читателите? Или пък, напротив, да се дистанцирам от името Барле? А собственото име? Трябваше ли да предоставя думата на Анабел, целомъдрената студентка по журналистика, или на горещото момиче Ел? Редом с чисто търговската страна на въпроса, от значение бе дали книгата е документална, или плод на въображението. Накрая Бербер се спря на двусмисленото име „Ел Барле“, едновременно разпознаваемо и предизвикателно.

Спирах за малко във всяка книжарница, вземах един екземпляр, прелиствах го и с наслада вдъхвах миризмата на страниците. После се дръпвах встрани и гледах как посетителите се зачитат в текста върху гърба на корицата, а след това се отправят към касата с моята творба под мишница. Нито веднъж не се осмелих да запитам книжаря: „Хубава ли е тази книга? Препоръчвате ли я? Добре ли се продава?“

Очевидно добре се продаваше, ако се съди по нейната липса през следващите дни. Червената рекламна лента на издателя бе изиграла своята роля: „Аферата Барле: шокиращ секси роман“.

За щастие, никой не можеше да ме познае, защото в изданието липсваше моя снимка. Засега се наслаждавах на тази анонимност, съзнавайки, че тя няма да продължи дълго.

В такъв случай на какво се дължеше странното усещане, че ме следят?

Това чувство у мен се появи постепенно, докато преминавах от една улица на друга, и изчезна едва когато се прибрах у дома. Пред входа погледнах назад, но не видях нищо подозрително. Нито зад цветарниците, нито по масите на заведенията. Въпреки това на следващия ден вече бях съвсем сигурна: някой неотстъпно ме следваше по петите.

Благодарение на Луи и на отличното познаване на Девети район разполагах с начин да се изплъзна от моя преследвач. След нашата разходка добре си спомнях околностите на гара „Сен Лазар“ и големите магазини на булевард „Осман“. Ето защо на излизане от известния в квартала търговски пасаж „Хавър“ се озовах на улица „Комартен“. Само на няколко крачки оттам, срещу магазин за спортно облекло, се издигаше дискретната фасада на църквата „Сен Луи д’Антен“.

Влязох в строгото здание. Малко след като пристъпих в потъналото в тишина пространство, зад мен вратата отново хлопна, за да ми покаже, че моят преследвач ме е последвал и тук. Без да се обръщам, се престорих, че се шляя безцелно по централната пътека. Когато стигнах до напречната галерия, завих наляво и се втурнах по коридора. В дъното имаше остъклена врата, водеща към дома на свещеника. Бях успяла да се измъкна. Ала исках нещо повече: да разоблича този човек. Притаих се в засада при входа на един банков клон. Минаха секунди, минути, но никой не се появяваше. Внезапно подскочих и едва не изкрещях от уплаха.

– Тук съм.

Обърнах се с разтуптяно сърце. За втори път в живота се озовах лице в лице с моята двойница. Изумлението ми взе връх над яда, а сетне ме напуши смях. И тогава тя тихо промълви нещо, което определено нямаше нищо общо със ситуацията:

– Странно... Значи, и ти носиш тази рокля? Много я харесвах.

Случайно този ден бях облякла леката рокля бюстие, отмъкната от „Рош брюн“, която навремето е била нейна.

Забелязах, че ми говори на „ти“, и се оставих да ме отведе до близкото кафене на отсрещния тротоар. Приликата ни очевидно стъписа сервитьора, който ни посрещна, и го накара да ни изгледа втренчено, дори подозрително. Бяхме като странни близначки, родени с разлика от двайсет години.

– Имай предвид, че и аз съм наясно с подобни хитрости – каза тя веднага щом седнахме.

Орор. Значи, тя ме е следяла от самото начало.

Сега, когато седеше срещу мен, не знаех как да подхвана разговора, макар да виждах, че е готова да отговаря на въпросите ми. Все още стъписана, дълго мълчах.

– Вие... В течение ли си за Луи? – бяха първите ми думи.

– Имаш предвид затвора?

– Да.

Тя кимна утвърдително. Макар да живееше като отшелница, очевидно следеше новините. Медиите бяха описали подробно влизането на Луи в затвора. За това без съмнение бяха допринесли и приятелите му, предизвикали безредици пред вратите на „Санте“...

– Вече по никакъв начин не мога да помогна на Давид – сметнах за уместно да заявя аз, без да чакам тя да повдигне въпроса.

– Зная, зная...

Нима се бе примирила с участта, сполетяла нейния брат? Беше ли се превърнала в безпомощна зрителка на падението на мъжа, посветил живота си на нея?

Самотен лъч се промъкна през витрината в дъното на залата, където се намираше нашата маса, и падна върху лицето на моята двойница. Блясъкът му изглади бръчиците по него и сега Орор изглеждаше не по-възрастна от мен. Приликата ни бе по-изумителна от всякога.

– Така или иначе, Олга се завърна в Русия – добави веднага тя. – Открих човека, осигурил пътуването ѝ. Веднага щом взела парите, се качила на първия самолет за Москва.

Това съответстваше на моите предположения. От друга страна, бях удивена, че и Орор е способна да прави подобни разследвания. След дългите години уединение бе проявила активност с надеждата да спаси Давид.

Мрачното ѝ изражение обаче ясно показваше, че е изгубила всякаква надежда да успее. Дълго мълча с празен поглед, отпуснала ръце от двете страни на стола, сякаш всички жизнени сили внезапно я бяха напуснали.

– А Давид? Къде е той сега?

– Тъкмо в този момент нямам представа – излезе от вцепенението тя. – Последния път, когато ми се обади, беше в Жуан ле Пен. Уреждаше някакви дела.

Тогава си спомних, че сред недвижимите имоти на фамилията Барле, споменати от Маршадо и Клое, имаше няколко гарсониери на Лазурния бряг.

– Мислех, че тези жилища са съвместна собственост? – зачудих се аз.

– Не и тези апартаменти. Те са лична собственост на Давид. Един от последните подаръци, които му направи Андре преди смъртта си. Така подчерта волята си кой да го наследи.

– Има ли още много дългове?

– Изобщо не съм в течение. Но по принцип да, дължи много. Като се започне с неговия адвокат. Докато трае разследването, харчи луди пари за юридически разходи. По неговото дело Бофор използва екип от пет души на пълно работно време.

Тези подробности показваха до каква степен споделя близост с брат си. Какво ли е било положението, докато живеех заедно с Давид? А преди това? Най-вероятно двамата никога не се бяха разделяли. От Сен Броладр, където бяха обитавали братът и сестрата, през плажа в Динар връзката им явно бе станала неразривна.

Не, аз не бях близначка на Орор. Въпреки разликата във възрастта и пола те двамата бяха истинските близнаци. Достатъчно бе единият да бъде нападнат, за да се почувства засегнат и другият. Докато Давид понасяше атаки от всички страни, Орор линееше. До такава степен, че сивият ѝ призрак постепенно губеше очертания и бе на път да изчезне.

Щеше ми се да я разтърся, за да я събудя и да я накарам да живее заради самата себе си. Бих могла да я подтикна да ми разкаже за миналото и така да се избави от него. Ала вече беше твърде късно. Струваше ми се недосегаема в това отношение.

Ето защо реших да я разпитам за онова, което ме засягаше лично.

– Дълго ли продължи връзката ти с Луи, след като се настани на площад „Орлеан“?

Тя леко се усмихна. Сякаш чувстваше облекчение, че не я подлагам на разпит по всички правила. Същевременно разбираше тревогите ми на влюбена жена.

– Зависи от гледната точка...

„Може би година или две“, бе споделил Луи.

– Хм... – замисли се тя, вдигнала очи към тавана. – По-малко от две години. И ако искаш да знаеш, аз реших да скъсаме.

Това противоречеше на казаното от моя съпруг или по-скоро бе забравил да спомене този факт.

– Поради каква причина?

– Луи призна пред Давид, че знае за мнимата ми смърт. Един ден, докато беше при мен, двамата разгорещено се караха по телефона. Луи мислеше, че съм излязла. Вдигнах слушалката на другия апарат, без той да забележи, и чух целия им разговор.

– И за какво си говориха?

– За споразумението, сключено зад гърба ми. Наричаха го нашата договорка.

– Вероятно нищо не си могла да разбереш... – въздъхнах аз.

– Разбрах достатъчно: Луи обещал да не казва нищо за кръвната ни връзка. И двамата търсели моя двойница за Давид.

Това наистина беше договорката, която Луи ми бе описал. Бих могла да си представя яростта на Орор, когато бе открила, че се е превърнала в залог на подобна срамна сделка.

– Но защо си наказала Луи? – възкликнах аз. – Та той няма никаква вина! Това не е било негово начинание!

– Права си... Но вече не можех да му имам доверие. Чувствах се предадена. Бездруго му се сърдех, че вече веднъж е отстъпил пред Давид и не е разказал всичко на родителите си...

– И затова реши да останеш с твоя палач, а не да заминеш с мъжа, който е бил влюбен в теб? – упрекнах я безцеремонно.

Тя ме погледна безизразно. Очите ѝ бяха лишени от мекота и възраст, избелели от годините, прекарани между четири стени.

– Зная, че изглежда безсмислено... Ала за мен Давид е всичко. Дължа му живота си. Ако трябва да избирам между него и когото и да било друг, никога няма да се поколебая.

Затова през всичките двайсет години, всеки път когато се бе изправяла пред дилема, неизменно бе побеждавал той. „Подценяваш силата на връзката между брата и сестрата“, няколко дни преди това ме бе упрекнала Ребека. Сега разбирах до каква степен бе права.

– Как разбра, че са открили мен?

– Вече не се виждах с Луи. А Давид по обясними причини не ми спомена нищо.

– Тогава... Кой?

Ребека? Господин Жак? Кой друг?

– Арман.

Старият майордом бе толкова дискретен, че почти бях забравила за важната роля, която бе играл. Естествено, той осъществяваше връзката между улица „Тур де Дам“ и площад „Орлеан“.

– Отначало не му повярвах. Едва когато ми показа твои снимки в сайта на Ребека, започнах да осъзнавам какво се случва... И от този момент нататък правех каквото ми скимне.

– Как така?

– Когато видях лицето ти на снимките, никак не ми бе трудно да си представя продължението. Луи щеше да се влюби в теб. Давид бе открил прословутата двойница... Значи, двамата братя отново щяха да се вкопчат един в друг.

– И какво? Та те открай време са в битка. Ти нямаш никаква вина, това си е тяхната история.

– Не изцяло.... Този път аз влоших положението.

Веднага се досетих каква неприятна насока е на път да вземе нашият разговор. Нали в леглото, обсипано с бели цветчета, докато неговото Ян бе долепено до моето Ин, Луи бе признал: „Разказах ѝ за теб и тя ме насърчи да те отнема от Давид“.

– Ти си подтикнала Луи да ме отнеме от Давид, нали?

– Да. И не само това.

– Не разбирам...

– Моя беше идеята Давид да накара Луи да се заеме с посвещението ти в секса. Заявих му, че твоята прилика с мен никога няма да му позволи да се доближи до теб.

– И той е приел без възражения, така ли? – ядно възкликнах аз. – Само защото ти го молиш за това?

– Не... Първо отказа. Но го заплаших, че ще изляза на бял свят и ще разкрия всичко на пресата. За разлика от Луи и Ребека аз нямам тъмни петна в миналото си, чрез които да ме изнудва. Така че не му оставаше нищо друго, освен да приеме.

По този начин договорът между двамата братя се бе превърнал в договор между трима и по този начин бе станал още по-извратен, като Орор се бе превърнала във връх на триъгълника. От този момент нататък тя е определяла посоката: Давид ще бъде мой съпруг, а Луи мой любовник. Подобно положение бе непоносимо, неприемливо за всяка от страните, и непременно щеше да предизвика нова, този път безмилостна война между двамата братя.

– Защо си направила това?

– Може би за да си отмъстя на тях...

Да си отмъсти на Луи, който в крайна сметка я бе изоставил. На Давид, който, въпреки безпределната си братска обич, открай време я бе задушавал с покровителството си. Докато накрая я бе докарал едва ли не до безумие.

– А също и за да изляза от сянката. Да живея живота си без намесата на никого от вас. Знаеш ли какво означава да прекараш толкова време, без да имаш право да се покажеш пред хората?

Не. Не бях в състояние да споделя болката ѝ. Ала виждах очите ѝ на преследвано животно, които щяха да си останат завинаги такива. И тежкият, невидим похлупак над нея, който никой и нищо не би могъл да повдигне.

– От двайсет години не съм виждала майка си! – изписка с изтънял глас тя.

После се изправи рязко и напрегнатото ѝ до крайна степен тяло се строполи обратно на стола. Очевидно нямаше търпение да сложи край на нашия разговор. Ала сега вън плющеше проливен дъжд, по тротоарите се лееха същински потоци и това я задържаше при мен.

Не знаех какво да ѝ отговоря. Разкъсана бях между гнева и съжалението. Дължах на тази съсипана жена най-прекрасните и най-ужасните мигове в живота си. Ако не беше тя, Луи никога нямаше да бъде мой. Ако не беше тя, той никога нямаше да попадне в затвора. И най-сетне, ако не беше тя, никога нямаше да се превърна в жената, която седеше сега срещу нея, нейно отражение, по-съвършено от оригинала...

– Какво ти пречеше да отидеш да я посетиш?

– Флоранс ли? – назовавайки приемната си майка с малко име.

– Да.

– Но... Тя знае ли, че съм жива?

– Не, не вярвам. Но след излизането на моя роман непременно ще разбере...

– Не зная... – заключи колебливо тя. – Не съм сигурна, че е добра идея.

После вдигна ръце към лицето си, за да прикрие просълзените си очи.

Животът ѝ се разпадаше, приключваше, без да е истински започнал. А възстановяването на бездруго крехката връзка с Флоранс Делбар едва ли би могла да ѝ помогне особено.

А моят живот едва сега започваше, изпълнен с надежди и обещания, подобно на книгата, която тя извади от чантата си и с разтреперана ръка я постави върху масата.

– Между другото... Ще ми дадеш ли автограф? – помоли ме, внезапно станала по детински боязлива.

– Да, разбира се.

Със сигурност все още не я бе прочела, а аз се въздържах да ѝ спомена, че в последните страници на този първи том бе описан моментът, когато открих нейното съществуване благодарение на снимка, скрита в една посребрена кутия.

– Харесва ми заглавието... – поласка ме тя, подавайки ми химикалката.

– Благодаря.

Отворих страницата, върху която се мъдреше само заглавието: „Десет пъти дневно“.

После започнах с многоточие, последвано от следните думи, побрали всичката искреност, на която бях способна в този толкова особен момент:

„...занапред ще мисля за теб,

и дори по-често отпреди,

защото с теб сме двете страни на една монета,

която при всяка игра на съдбата

ще пада ту на твоята, ту на моята страна.

С обич“

23

2 ноември 2010 година

Още на другия ден след срещата ми с Орор изпратих на Луи следното трезво и подробно писмо:

Правих любов със самата себе си. При това не става въпрос за изпълнение на условния сигнал ММ.

Вчера дълго разговаряхме с Орор в една кафене недалеч от гара „Сен Лазар“, след което я последвах в дома ѝ на площад „Орлеан“. Щом влязох, ме обзе усещането, че съм у Жорж Санд. Не толкова поради предметите, принадлежали на писателката, а защото, изглежда, от сто години насам никой не бе чистил и подреждал. Дори се учудих как е възможно родителите да изпращат децата си на уроци по пиано на подобно място.

Веднага след като прекрачихме прага, Орор ме улови за ръка и ме отведе право в своята спалня. Както знаеш, там прозорците гледат към площада. Вътре цареше полумрак поради слабото осветление и спуснатите дебели прашни завеси. Без да каже нищо, тя ме блъсна върху белите измачкани чаршафи. Коленичи между краката ми, ловко свали обувките ми, после трескаво пъхна пръсти в слиповете ми. Остана известно време така, вперила очи в моите, после оголи вулвата ми, от която нетърпеливо бе избила влага, така че долових омайващата ѝ миризма. Орор наведе глава и усетих как дъхът ѝ гали нежното ми отверстие.

Ненадейно устните ѝ уловиха клитора ми и започнаха жадно да го смучат, а в отговор той набъбна и стана едновременно по-твърд и по-гъвкав. Насладата я караше да стене и да се притиска в мен. Всяко нейно докосване изтръгваше от гърлото ми сподавена въздишка. Намерението ми да се отдръпна и да избягам постепенно се изпари. Вероятно ме задържа нейното лице – тоест моето! – което зървах до корема си, когато тя надигнеше глава, за да си поеме дъх. Необичайната сцена бе пробудила у мен противоположното желание, защото сексът със самата мен усилваше възбудата ми. Изглежда, тя усети, че съм на прага на оргазма, защото внезапно спря и на свой ред се съблече.

Избута ме по средата на леглото и с нежна усмивка доволно се покатери върху мен с глава между краката ми и долепен до лицето ми задник.

Едва ли би могъл да си представи човек по-безумна и сладострастна поза 69 от тази със своето точно копие. В момента, когато и двете изкрещяхме едновременно, почувствах, че сме се слели в едно цяло. Едно удоволствие за две тела. Оргазмът на всички оргазми. Две страни на една монета, както бях ѝ казала малко преди това.

(Ръкописна бележка от 16 октомври 2010 г.)

След изпращането на това писмо не получих отговор от Луи цели две седмици. Може би дори повече. Не вярвам да е бил шокиран от моите лесбийски фантазми. Предполагам по-скоро, че отгласът от публикуването на Десет пъти дневно е преминал отвъд стените на затвора и е стигнал до него.

Ала това беше нищо в сравнение с появата ми върху екрана на малкия телевизор в килията му.

– Добър вечер, Ел Барле. Благодаря, че откликнахте на поканата ни за участие във вечерната емисия на Франс 2.

– Добър вечер – отвърнах скромно аз.

Отблизо русокосият водещ с изкуствен загар изглеждаше по-набит, отколкото на екрана. Гласът му обаче си беше същият, топъл и успокояващ, прибягващ до всевъзможни вариации, за да предразположи събеседника.

– Книгата ви Десет пъти дневно черпи вдъхновение от историите на вашия съпруг Луи Барле и на вашия девер Давид Барле, чиито неприятности напоследък бяха предмет на оживени коментари. Очаквахте ли подобен успех? И че се превърнахте в център на внимание?

Съблазнителен поглед и усмивка под немирния златист кичур... Тази фабрична марка го превръщаше в идеалния зет за всички френски домакини. Наистина трудно бе да му се устои... Той бе лъвът, а аз неговата плячка.

– Не... – изкряках аз като пиле, което колят. – Знаете, че по принцип всеки пише преди всичко за самия себе си. Писателят не се опитва да си представи своя бъдещ читател, а още по-малко търговския успех на своята книга.

– Искате да кажете, че сте написали вашия роман, за да се избавите от цялата тази история? Нещо като терапия?

– Да... Предполагам, всички романи са терапия за своите автори, нали?

Цял следобед Елоди ме бе учила как да импровизирам и да намирам най-подходящите отговори – забавни или хапливи. Ала ето че под силната светлина на прожекторите, в задушното студио, пред сините очи на водещия говорех само баналности. Ако ме гледаше, Луи със сигурност би казал, че те не са достойни за мен. Че не са достойни за нас.

– В романа се описват по доста интимен начин отношенията с вашия съпруг, който в момента излежава присъда в затвора „Санте“. Дали за вас писането не е начин да поддържате емоционалната връзка с него?

Той произнасяше всяка дума, сякаш вкусваше сладкиш. Очевидно този разпит му правеше удоволствие.

– Да, разбира се... Връзката ни не може да бъде прекъсната само защото телата ни са разделени, а неговото е затворено в килия. Думите продължават да бъдат на наше разположение...

И нашата азбука.

– ...Особено когато са красиви – добавих, като на свой ред произнасях отчетливо всяка дума. Когато са уникални.

Съзнателно натъртих върху К и У: моят Клитор и неговите Устни. Надявах се, че ако случайно следи интервюто, ще разбере посланието и това ще го накара да приеме по-леко моето предателство.

Когато изтезанието най-сетне приключи, с изненада чух водещият да обявява името на следващия гост:

– Сега за пръв път ще видите на телевизионния екран човека, предизвикал скандала в галерията „Барле-Соваж“: художника и скулптора Давид Гарше!

Един асистент ми даде знак да напусна студиото и аз видях младия мъж да се задава по отсрещния коридор, за да заеме моето място... Целта сякаш беше да не се озовем лице в лице. Погрижили се бяха да скрият от мен неговото пристигане, да не би да се откажа от участие.

– Давид Гарше, вече ви представих преди малко в присъствието на Ел Барле... Пресилено ли би било да се каже, че именно вашите провокативни творби са причина нейният съпруг да се намира в затвора?

– В известен смисъл това е така – потвърди той, като кимна. – Макар че в действителност Луи Барле просто вършеше работата си на галерист. Също както аз вършех моята работа, като чрез творчеството си разкривам свръхприсъствието на секса в нашето общество.

Иззад кулисите проследих размяната на блудкави реплики и клишета. Гарше може би беше интересен художник, но очевидно му липсваше красноречие. Много бързо водещият сложи край на този безплоден диалог.

Когато се присъедини към мен в гримьорната за гостите, въпреки посредственото си представяне Давид Г. искрено се зарадва, че ме вижда.

– Добър вечер, Ел.

– Добър вечер. Не знаех, че ще имам удоволствието да ви видя тук.

Опитвах се да се шегувам, но истината бе, че двамата почти не се познавахме и разговорът тръгна мъчително.

– А аз знаех, че ще се срещнем. Е, поне се надявах.

– Надявали сте се? Наистина?

Погледът му се плъзна за момент по стената, заета от екрани, после се върна към мен.

– Миналата седмица ходих да видя Луи в затвора.

Не знаех какво да отговоря и в стаята се възцари тягостно мълчание. Не бих могла да се задоволя с баналния и белязан от безразличие въпрос „Как е той?“. Освен това сметнах, че би било унизително да получавам вести за моя любим от почти непознат човек. Аз самата непрекъснато отлагах момента, когато ще отида да го видя. Просто нямах сили да го сторя. Дори не бях подала молба за свиждане.

– Той иска да избяга – добави Гарше, оправяйки дългия кестеняв кичур, който падаше върху лицето му.

– Моля? – едва не извиках аз.

– Не, просто... Не да избяга наистина. Преди всичко иска да ви види. Каза ми, че ако може да ви гледа, ще се почувства свободен.

– Значи, иска да се срещнем в стаята за свиждания?

Трудно бих могла да си представя как Луи ще се задоволи с няколкоминутен диалог, при това под наблюдение. Що се отнася до мен, предварително знаех, че не ще мога да го понеса и че след това ще ми трябват дни, за да се съвзема. Предпочитах да не го виждам, вместо да го зърна, без да мога да го почувствам, да го докосна, да го прегърна. Дали, лишена от усещания, ще успея да позная Луи, когото обичам?

Не беше ли по-добре да съхраня спомена за розата, за татуираната буква Е, за тялото му, долепено до моето, спомен, който грижливо бях скътала в паметта си?

– Търси начин да се срещне с вас извън затвора.

Не виждах друг начин това да се случи, освен да ме споходи в сънищата.

– Не съм сигурна, че ви разбирам...

За пореден път Гарше смутено отклони поглед, след което добави още по-тихо:

– Казва, че вашата стая в „Шарм“ е снабдена с нужното за това.

Снабдена е с камера за наблюдение, разбира се. Бях му разкрила това малко преди влизането му зад решетките.

– Вярно, така е.

Ето какво е имал предвид моят мъж. За него не бе достатъчно да чете писмата ми и чрез тях да научава, че съм щастлива, задоволена, отдадена на нови наслади. Нужни му бяха картини. Искаше да види отново извивките на моето тяло, цвета на кожата ми, да чуе въздишките ми.

– Ако ми предоставите програмата, чрез която получавате изображението, бих могъл да го изпратя до терминал, на който той да го приема.

Проектът беше дързък и неуместен. Ако бъдеше заловен, присъдата му щеше да стане още по-тежка. Ала подобно начинание напълно подхождаше на Луи.

– Добре – съгласих се аз, като се опитах да прикрия усмивката си. – Ще ви дам каквото ви трябва.

После показах върху екрана на моя смартфон програмата, предоставена ми от Фред.

– Чудесно. Още утре се заемам с това.

Странна личност беше този Давид Г. Привидно бе боязлив, а творбите му се отличаваха с необикновена дързост. Ето че сега приемаше да служи на нашите еротични приумици, докато същевременно се изчервяваше, когато стане дума за тях.

– Благодаря.

Канех се да си тръгна, когато тихият му глас ме спря:

– Луи ми възложи да ви предам още две съобщения. Първо... Каза, че можете да правите каквото си искате пред камерата.

Тъкмо такова бе и моето намерение.

– Окей. Какво още?

– Ако успеете да му предложите това, той ще забрави всичко останало. Каза, че вие ще се досетите за какво става дума.

За моята книга, естествено.

Още на следващата сутрин изпратих по пощата един екземпляр на Луи. Исках сам да си състави мнение и като естет да оцени поне формата, а не да обръща внимание на небивалиците в медиите.

Посвещението ми отне часове. Накрая се спрях на следните прости, но искрени думи, макар не дотам оригинални: „Може би ще сметнеш, че тези страници представят откъслечни парчета от нас двамата, че са само зле сглобен пъзел, докато в тях сме ние целите“.

Два дни по-късно Давид Гарше ми изпрати есемес, за да ми съобщи, че е успял да предаде на Луи мобилен телефон със съответната програма. Значи, между нас вече имаше връзка. Декорът беше налице. Липсваха само актьорите.

Следобед за пореден път опитах да се свържа със София, която най-сетне благоволи да отговори на повикването ми. Не ѝ позволих да се впусне в дълги и мъгляви обяснения и веднага отправих към нея молба, която я накара за онемее:

– Бих искала да ме включиш в новата картотека на горещите момичета.

– Ако намерението ти е да ми покажеш по този начин колко си ми сърдита...– отвърна тя и след продължително мълчание добави: – Имай предвид, че никак не е смешно...

– Говоря съвсем сериозно, Софи. Искам отново да изпълнявам поръчки. Под псевдоним, разбира се.

– Добре де... А сега, драга моя, ми обясни защо откачаш, или веднага затварям. Кълна ти се, че вече съм си получила дневната доза тъпи шеги по телефона.

Тогава ѝ обясних нещо, което само тя би могла да разбере.

– С една дума, искаш да ти изпращам подбрани любовници.

Представих си лукавата ѝ физиономия.

– Точно така. Те ще избират мен, но аз ще си лягам само с онези, които ми харесват.

– Голяма си безсрамница... – прошепна тя и по гласа ѝ разбрах, че се усмихва.

Този път вземах решителна преднина пред нея в нашата отколешна надпревара в разюздания секс.

– Не съм приключила. Имам още две условия.

– Слушам те.

– Не искам заплащане.

– Моля?

– Добре ме чу: няма да приема нито сантим от тези господа.

– Само че те няма да са съгласни! – кресна тя.

Такъв е светът на куртизанките. За да бъдат в мир със съвестта си, клиентите непременно искат да платят за услугата. Такова е правилото. По този начин смятат, че не дължат нищо повече на момичетата. Не са длъжни дори да ги смятат за жени. За тях те са просто стока, която те могат да омърсят, оставайки си чистички. За някои от тях възбудата от обладаването без всякакви задръжки няма равна на себе си.

– Имай предвид, че не бива да ги предупреждаваш за това.

– Може би ти ще го правиш, така ли? – запита предизвикателно тя.

– Точно така, в последния момент, когато вече са получили онова, за което са дошли.

– Дадено... И какво е другото ти условие?

– Да няма проникване. Във всеки случай не и ако сама не го пожелая.

– Хайде де... И как смяташ, че ще ти намеря клиенти?

Въпреки това веднага след откриването на агенцията се появи тълпа мои кандидати. Някогашните клиенти на „Нощни красавици“, а също и нови непременно искаха да научат какво крие тази капризна хубавица, която не само поставя условия, но и си прави реклама с помощта на няколко неясни и зле кадрирани моментални снимки. Само колкото да позволи на въображението да се развихри! Силата на моето привличане бе на върха си: бях опърничавата, която те непременно искаха да укротят.

Аз от своя страна не изпитвах особена възбуда. Без съмнение моите претенденти притежаваха всички необходими качества: до един бяха образовани, богати и с прилична външност. Само че никой от тях не беше... Луи. И толкова.

Изиам ме пусна във втора стая без възражения въпреки предстоящата продажба на „Шарм“. Очевидно беше очарован да ме види в предишните ми владения. Съумяваше всеки път да вкара в хотела мен и клиента ми под носа на господин Жак.

– Изиам, смяташ ли, че мога да доведа за известно време тук Фелисите? Искам да кажа, без господин Жак да забележи.

– Фелисите? Това е вашата котка? Мисля, че може. Стига през деня си остане на етажа. Обикновено денем господин Жак не се качва горе.

През онази вечер за пръв път влязох във втора стая, моята брачна спалня, с чужд мъж. Ала всеки жест, всяка ласка, всяко усещане, което предстоеше, бе посветено на Луи.

Бях поискала моят любовник да прикрие лицето си. Ето защо още с влизането той си сложи обикновената бяла маска, оставена на леглото от Изиам. С посредничеството на София предварително му бях предоставила програма за нощта, която щяхме да прекараме заедно. Нямах намерение да оставям място за импровизации и затова се боях от възможни отклонения. За да мога да понеса допира на кожа, различна от тази на Луи, всичко трябваше да съответства напълно на моите желания. На нашите желания. Държах спектакълът да съвпадне с очакванията на Луи. Никак не ми се щеше той да се почувства ограбен при гледката на ритуали, които принадлежаха единствено на нас.

1 – Поставете маската веднага щом влезете в стаята

Знаех, че под белия картон лицето на непознатия е красиво. Именно това ме бе накарало да го избера по снимката.

Мъжът беше висок, с атлетична фигура, по-пълен от Луи. Напомняше по-скоро спортен тип като Давид или Франсоа. Маската покриваше устните му, за да не може да ме целува. Следвайки старото правило на проститутките, нямаше да позволя подобен контакт.

2 – Съблечете се безшумно

Без да спори, той свали дрехите си и откри мускулестото си тяло, което съответстваше на предварителната ми представа. Пенисът му беше къс и набръчкан, по-тъмен от останалата кожа. Поради хладния въздух в стаята той остана отпуснат през цялата първа част на нашата среща. Мъжът никак не изглеждаше смутен и с нетърпение очакваше да пристъпим към действие. Впрочем и аз нямах намерение да се бавя.

3 – Обърнете се, докато аз на свой ред се събличам

Разкриването бе една от привилегиите, която смятах да запазя за Луи. Ето защо, когато моят клиент се обърна, аз се подготвих да предоставя прелестите си на камерата. Знаех, че в този момент Луи ме гледа, защото десет минути преди това ми бе изпратил есемес, за да ми съобщи, че е успял да се усамоти със своя телефон.

С цялото си тяло усещах погледа на моя мъж. Макар да не бе тук, можех да доловя нежността, с която ме обгръщаше.

4 – Гледайте ме, докато се отдавам на самотни игри

Ако трябваше да разчитам на блудкавото присъствие на този непознат, трудно бих могла да се възбудя. Това изцяло зависеше от невидимата връзка с Луи. Представях си неговото желание. Жаждата му за мен бе толкова силна, че бе готов да я засити дори чрез посредник. Нима това не е истинското определение за любовта: безусловно да желаеш щастието на другия, включително и без теб, въпреки теб?

Бях донесла със себе си част от моята колекция секс играчки, която вече спокойно можеше да съперничи с тази на София. Под погледа на моя партньор се излегнах върху чистите и все още донякъде твърди чаршафи и започнах да се възбуждам с помощта на моя любим „Ирландец“. Внимавах през цялото време долната част на тялото ми да бъде обърната към камерата. Скоро почувствах как големите устни набъбват, вагината ми да омеква, вътрешността ѝ да се изпълва с влага и вкарах в нея вибратора. Стените мигом прилепнаха към тази трептяща ос.

5 – Задоволете се сам, без да ме докосвате

Веднъж Луи ми бе доверил, че за един мъж няма по-омайваща гледка от жена, която сама си доставя наслада. По думите му всеки мъжкар изпадал в такъв смут, че понякога губел способностите си. И дори да успеел да постигне ерекция, предпочитал да се задоволи сам. Именно това се случи. Очевидно мъжът не бе виждал често жена да мастурбира, защото доста време остана неподвижен до леглото, точно пред широко разтворените ми крака. Когато най-сетне дойде на себе си и пенисът му започна да се надига, той го улови и започна непохватно да гали оголената главичка като някой юноша. От моето място долавях все пак острата миризма на неговия член, която стигаше до мен на вълни, примесена с моето сладникаво ухание.

Опитах се да възстановя в паметта си друга сцена и да заместя неговия пенис с друг, по-тънък, по-дълъг и тъй познат.

6 – Оставете ме сама да стигна до оргазъм и очаквайте нови нареждания

Първия път мъжът ми се стори изумен от силата на моя оргазъм. Цялата се тресях, задникът ми се повдигаше, анусът ми се сви, очите ми се обърнаха, вълната достигна до гърдите ми и едва не ме събори от леглото. За момент той остана неподвижен, след това с удвоена енергия продължи да лъска члена си. При всяко негово движение имах усещането, че ще разкъса препуциума. Когато на свой ред бе на ръба на оргазма, му дадох знак да се приближи и като посочих гърдите си, му дадох позволение да се изпразни върху тях. През това време продължавах да се галя, а „Ирландецът“ бе покрит с избилата пяна. Ето че вдървеният от екстаза пенис изхвърли бяла струя, която сякаш на забавен кадър измина пространството до мен, и падна върху гърдите ми с лекотата на лист. Мъжът изръмжа със затворени очи и гримаса на удоволствие. Очевидно му харесваше тази волност, която обикновено се смяташе за неприсъща на жените. С наближаването на втория ми оргазъм, когато клиторът ми бе набъбнал като готов да се пръсне плод, а вулвата ми плувнала в телесен сок, аз крадешком намигнах към камерата. С този знак исках да запитам: „И ти ли вкуси насладата, любов моя? Дали спермата върху моето тяло не бе твоята?“.

Като поразена от мълния, отново затворих очи и ми се стори, че чувам в отговор неговото „да“. Заедно бяхме преживели оргазма. Мъжът до мен не бе нищо повече от манекен в магазин за облекло, който носи свещените одежди на моя любим. Чрез него аз виждах моя Луи, нежния денди на моите желания, принц на моите сетива и повелител на моята наслада.

24

2010–2011: Една луда година отмина

Вихреният период, който се разкри пред мен, може да бъде описан чрез три епитета. Трепетен, задъхан, удивителен... А също самотен.

Всъщност безумието, настъпило след излизането на първи том от Десет пъти дневно, продължи цяла година. Все още не мога да осъзная как са изминали дванайсет месеца, защото събитията се развиваха с главоломна скорост.

Не, три епитета изобщо не са достатъчни...

Прочута

Тази дума определено предава най-точно промяната, настъпила в моето всекидневие. Още на следващата сутрин след интервюто по телевизията всички вече ме познаваха и ме спираха на всяка крачка. Повечето бяха приветливи и дори донякъде смутени. Само шепа досадници се държаха агресивно, враждебно, а понякога ми подхвърляха и обиди: „Я кажи, мръснице, не ти ли е неудобно да пишеш гнусотии за семейството, което те е угоило като свиня?“.

Това нямаше нищо общо с истината. Не бях забогатяла от връзката с братята Барле и всичко, което притежавах, дължах на мама (чрез наследството) и на моя труд: тази книга. Естествено, тъканта на моята творба бе почерпана именно от тяхната история. Само че успехът ми се държеше единствено на моя талант, придал форма на тази история.

По този повод Ева ми донесе от Съединените щати чаша с надпис, който ми се стори като заговорническо намигане: „I’m a writer, everything you say or do may end up in my novel“.

Бербер, моят издател, беше в екстаз. Пред журналистите и пред всички, които искаха да го чуят, повтаряше, че отдавна е предвидил този успех. Без колебание се провъзгласяваше за предтеча на нова литературна мода, наречена „порно за домакини“, на която аз съм поставила начало. Не след дълго заяви, че успехът на моята книга се дължи на моето писателско майсторство, а не на популярната тематика.

– Да се твърди, че Десет пъти дневно привлече толкова читатели благодарение на съдебната сага на семейство Барле, е все едно геният на Виктор Юго да се приписва на каторжниците от Тулон. Това е пълна безсмислица! Настоявам, че сърцевината на творбата не е сюжетът... а авторът!

Той толкова дълго повтаря това, че започнах да му вярвам. Още повече че продажбите продължаваха да се увеличават, макар пресата постепенно да ставаше все по-дискретна по отношение на Давид. Материалите, свързани с поглъщането на групата „Барле“ от GKMP, изчезнаха от първите страници на вестниците.

При това журналистите все по-рядко споменаваха името на моя бивш годеник във връзка със сюжета на книгата. В същото време хвалебствията по адрес на Десет пъти дневно не секваха и дори придобиваха нова сила всеки път, когато се появеше поредното издание в чужбина. Навсякъде жънех успех, дори в страните, където еротиката би трябвало да шокира.

Ухажвана

Бернстейн, Ева и Елоди ме предупреждаваха, че този триумф ще привлече към мен тълпа нови приятели и че трябва да бъда предпазлива при подбора на онези, които ще допусна до себе си.

И действително, редом с купищата покани за приеми и коктейли, които редовно отхвърлях, получих писма от хора, които преди сякаш напълно бяха забравили за моето съществуване. Колеги от университета, от стажа и дори съученици от колежа внезапно изникнаха от нищото и прибягваха до всевъзможни хитроумни поводи да се срещнат с мен. Макар че смених името на пощенската си кутия, завръщайки се към моминското Анабел Лоран, блокирах телефона си и промених адресите си в Интернет, някои все пак успяваха да постигнат своето.

Сред тях бе и Ален Бернардини, който изпрати писмо до моя издател. В него ме поздравяваше и ме канеше на чашка, за да си припомним времето, когато ми е преподавал азбуката на словесното майсторство. Въпреки моята съпротива успя да ме убеди. В крайна сметка той бе новият шеф на Франсоа Маршадо и макар да не се надявах тази среща да бъде особено приятна, все пак разчитах, че ще ми позволи да се застъпя за моя приятел, който от месеци беше на легло и за пореден път бе на път да изгуби работата си.

Срещнахме се с бившия ми преподавател през една студена и снежна февруарска вечер в „Зимер“, моята главна квартира на площад „Шатле“. Чувствах се сигурна в уютната обстановка на това заведение, което бях открила благодарение на Маршадо. Именно там уговарях професионалните си срещи и интервютата.

– Анабел! – възкликна той, когато ме зърна, седнала на червената плюшена пейка, и поглади огромните си мустаци. – Вие сте дори по-красива, отколкото си ви спомням! Направо ме е срам.

Чувствах се неудобно от комплиментите на моя някогашен преподавател. Той се възползва от смущението ми и продължи да ме ухажва до края на нашата среща.

– Охо! Как да повярва човек, че издателите подбират младите автори само и единствено заради достойнствата на тяхното перо!

Прекомерната му любезност отначало беше само досадна, но постепенно ставаше все по-двусмислена и накрая се наложи да полагам усилия, за да не плесна косматата му лапа, която постоянно посягаше към коленете ми.

Това за мен бе важен урок, който занапред се оказа твърде ценен: в очите на другите жена, която открито говори за своята сексуалност, незабавно се превръща в сексуален обект. Това ми се струваше нелепо и възмутително, но трябваше да го приема. Отсега нататък само онези, за които сексът е благороден, богат и сложен предмет на изследване, щяха да гледат на мен не като на чувствена кукла. Като на същество, разкрило себе си върху хартията и същевременно в тяхното въображение.

Отгласът от моята книга ми спечели също така няколко сериозни, но и нелепи предложения. Така мис О, прочутата феминистка, оглавила платен еротичен канал, ми предложи съавторство за следващия си порно филм. Каква ирония, като се има предвид благодарение на какви видеозаписи бях предизвикала провала на Давид.

Тя настоява в продължение на няколко седмици, но неизменно получаваше моя любезен отказ.

Състрадателна (въпреки всичко)

Маршадо прекара в „Макс Фурестие“ близо шест месеца. Възвърна говора си на третия или четвъртия месец и започна отчасти да се движи едва към края на престоя си в болницата на Нантер. Подобно на мнозина пострадали при пътни произшествия, последва дълъг период на рехабилитация в реномираната болница „Реймон Поанкаре“ в Гарш.

Най-сетне нашето съучастие можеше да продължи. Попаднал в нова среда, той проявяваше младежки оптимизъм и жажда за живот, която сякаш бе пример за мен. Бързаше да се наслади на всеки миг и гореше от нетърпение отново да заживее заедно със София. Сега тя изцяло заемаше мислите му и не можех да му се сърдя, че донякъде пренебрегва нашето разследване, посвещавайки се на своята Дулсинея. Напълно бе заслужил това ново щастие. Над миниатюрното бюро, което моята приятелка му бе обзавела, бе забол с кабарче пощенска картичка със следната мисъл: „Човек има два живота и вторият започва в деня, когато той разбере, че има само един живот“.

– Ченгетата все още ли не са открили нищо?

– Нищо... – потвърди той, като се намръщи. – От известно време дори си мисля, че са закрили случая.

Значи, никога нямаше да се разбере кой е посегнал на живота му. Ала видях, че не му се говори на тази тема. Подпирайки се на патериците, той ме поведе, куцукайки, към парка на клиниката със скоростта на охлюв.

– А ти откри ли нещо ново, свързано с нашите приятели Барле? – запита ме накрая той.

Неочаквана последица от неговата жажда за живот бе, че вече се обръщаше към всички на „ти“ и искаше да му отвръщат със същото.

– Не... Впрочем донякъде разчитам на теб. На твоите записки, които, надявам се, си запазил.

– Окей. Ще накарам София да ти ги приготви. Вероятно мухлясват в някоя от папките в мазето.

Той така бързаше да възвърне предишната пъргавина на краката си, че внезапно пусна една от патериците с риск да се сдобие с нова фрактура.

– Ей! Внимавай! – предупредих го нежно аз.

– Видя ли? Почти успях!

В крайна сметка произшествието бе отнело една година от живота му, но в замяна му бе върнало пламъка на двайсетгодишен. Така в тази игра на съдбата резултатът за него бе положителен. Занапред не приемаше да го съжаляват.

Усърдна

Благодарение на материалите, събрани от моя приятел журналист, и под натиска на все по-настоятелния Бербер се заех с работа върху втория том на сагата. Издателят реши този път заглавието да бъде: Единайсет пъти дневно.

Честно казано, седях затворена у дома, за да избягна неприятни срещи и всички отрицателни страни на славата, така че нямах какво друго да правя, освен да се трудя, следвайки адски ритъм. Вечер едва стоях на краката си, замаяна от думите, които през целия ден се бяха въртели в главата ми. Придружена от призраците, обитаващи моята история, се отправях към втора стая на среща с поредния клиент, доставен от София.

Към моите бележки добавих тези на Франсоа и така успях да установя пълната и подробна хронология на събитията, свързани с фамилията Барле от шейсетте години насам, след довелата до фатални последици сделка на Андре: покупката на Емрод, поставила началото на цялата драма. Това ми позволи да забележа някои празноти в основната нишка на историята. Няколко въпроса без отговор, които като черни дупки засмукваха в себе си останалата част от повествованието. Кой бе свързал дома Марс и някои от стаите в хотел „Шарм“ с инсталираната от Андре система за наблюдение? И преди всичко: кой бе повредил умишлено кормилото на лодката, като по този начин бе причинил смъртта на Андре и Ортанс и бе осакатил за цял живот Луи? И в двата случая това не би могъл да бъде Давид. Тогава кой? И защо?

На няколко пъти опитах да се свържа с Орор, надявайки се да ми помогне. Тя обаче така и не ми отговори. Дали отново бе напуснала Париж? Дали бе намерила убежище в „Рош брюн“ или на улица „Мандел“ при своя брат?

Към края на юни 2011 година, макар да не бях открила решението на тези последни неизвестни, вече можех да предам на Бернстейн първия вариант на втори том, който описваше двамата Барле-Делбар-Льобурде и завършваше с неочакваната ми сватба с Луи.

В своя кабинет на тринайсетия етаж на кулата „Барле“ човекът със сини очи и синя риза прие ръкописа с възторжен вик.

– Чудесно!... А сега? Пристъпваме ли към третия том?

Виждах, че при него апетитът идва с яденето. Без дори да благоволи да поиска мнението ми, вече бе съобщил на чуждестранните издатели, както и на разпространителя във Франция, че Десет пъти дневно ще бъде трилогия. На мен се падаше задачата да напиша съответния брой страници.

Американка

– Ел? Ел, чуваш ли ме?

Въпреки смущенията по линията и ехото веднага разпознах гласа и акцента на моята агентка.

– Ева? Къде се намираш?

– В Лос Анджелис. Тук е три часът сутринта. Само че не исках да си легна, преди да съм ти съобщила голямата новина.

– Какво? – възкликнах аз.

– Ще стане официално след два дни, а дотогава си трай и си дръж езика зад зъбите! Твоят роман е начело на седмичната класация по продажби на Ню Йорк Таймс!

Шумът в слушалката стана оглушителен. Десет пъти дневно бе излязъл в Съединените щати едва преди десетина дни.

– Е, какво ще кажеш? – закачливо попита тя.

– Луда работа... Казвам, че това е луда работа!

– Те са тези, които са луди за твоята книга! И тъй като една добра новина никога не идва сама, Десет пъти дневно е на път да предизвика същинска еротична вълна в книгоиздаването. Според моите информатори за нея се готвят всички конкурентни издателства.

– Наистина ли? Дотам ли са стигнали нещата?

– Да! – провикна се възбудено тя. – Най-сериозният проект в това отношение е фенфикшънът на една авторка, публикувала текстове в Интернет, преди да бъде открита от издателя.

– Според вас това неприятно ли е?

– Напротив! Чудесно е! Колкото повече такива заглавия са на мода, толкова повече читателки ще купят твоята книга. Така всички ще са доволни. Разбираш ли?

– Да, струва ми се.

– Впрочем Албер иска ти да направиш тук турне по повод излизането на втория том.

Американско турне. Начело на най-големия книжен пазар в света. Струваше ми се, че сънувам. Всичко това ми изглеждаше същинска лудост, гледано от моята гарсониера на последния етаж...

Отмъстена

По искане на Бофор първото съдебно заседание на делото срещу Давид по аферата East-X Prod бе отлагано няколко пъти. Прочутият адвокат се нуждаеше от време, за да подготви аргументите си.

Най-сетне, в началото на септември 2011 година, тоест близо година след оневиняването на моя съпруг по това дело и последвалото обвинение срещу Давид, ХVІ състав на Наказателния съд отхвърли последната молба за отлагане. Основните действащи лица в този афера, на първо място Давид Барле и Антоан Гобер, бяха длъжни да се явят в Съдебната палата.

Реших този път да не се показвам и се задоволих с кратките съобщения във вечерните новини:

„...В крайна сметка Давид Барле бе осъден на две години затвор условно и двеста хиляди евро глоба за използване труда на нелегални работници и за сводничество при утежняващи вината обстоятелства. По същите обвинения, както и за документни измами и за злоупотреба с обществени средства, Антоан Гобер получи три години затвор, от които шест месеца ефективно, и глоба от седемдесет и пет хиляди евро.“

За разлика от брат си Давид нямаше да лежи в затвора, но глобата допълнително щеше да утежни финансовото му положение. А то бе тъй критично, че пред протегнатите към него микрофони Бофор обяви нова разпродажба на търг на имущество, принадлежащо на неговия клиент, което този път щеше да засегне недвижимата собственост. Зерки, който ме осведоми по този въпрос, потвърди, че Орор и Луи са дали съгласие за публична продажба на последните съвместни недвижими имоти: на апартамента на площад „Орлеан“ – но в такъв случай къде щеше да живее Орор? – апартамента на улица „Мандел“, вилата „Рош брюн“ в Динар и най-сетне сградата на улица „Пигал“, заета понастоящем от хотел „Шарм“. Домът Дюшеноа, еднолична собственост на Давид, също подлежеше на продажба.

Пресата, която от известно време бе позабравила Давид Барле, отново се нахвърли върху него. В отсъствието на Маршадо друг журналист от „Медиатак“, известен със своята упоритост на питбул, се зае с придобилите публичност архиви на групата „Барле“. Той изрови най-тъмните тайни на Андре, а преди него и на баща му Пиер Барле. Престъпните връзки на последния с нацистите по време на Окупацията силно развълнува общественото мнение. От този момент нататък името Барле бе опозорено завинаги.

Длъжница

В края на пролетта, когато най-малко очаквах, бях поканена от Франк Лекроар, наречен Франки, за да свидетелствам в негова полза пред трудово-правната комисия по повод неговия иск срещу групата „Барле“. Бившият информатик от БТВ не бе забравил моето обещание, дадено с посредничеството на София, и сега искаше онова, което му дължах, като при това едва ли не се извиняваше.

Веднага приех с облекчение мисълта, че един няколкоминутен монолог пред публика, съставена от стари господа във велурени сака, ще бъде достатъчен, за да го удовлетворя.

Когато Франки ме посрещна пред зловещата, слабо осветена зала, веднага забелязах синината, която красеше дясното му око. Беше се опитал да я прикрие набързо с малко пудра и фон дьо тен.

– Да не сте се били с някого от комисията? – пошегувах се аз.

– Не. Бих се с Фред.

Значи, моят бивш (и бившият на София) все още беше в играта.

– Охо!... И кога се случи това?

– Преди десет дни. Изненада ме, докато излизах от вкъщи.

– Заради видеото ли? – предположих аз и се намръщих.

– Ами да... Никак не му хареса, че съм ви го дал.

– И къде е той сега? Още ли живее в Нантер?

– Не. Изгонили са го от жилището. Доколкото разбрах, на изпроводяк е набил хазаина. Само че онзи е подал жалба.

Фред си оставаше непоправим. Дори когато пропадаше, не умееше да се държи мъжки като Давид. Продължаваше да се чувства онеправдан и в самоубийственото си ожесточение затъваше още повече.

– Заплашва ли го сериозна присъда?

– Още не се знае, защото не се е явявал пред съда. Зависи от състоянието на пострадалия. Ако е като моето, стига да попадне на съдия в лошо настроение, Фред като нищо може да получи шест месеца ефективно.

Дебела?

След като почти не излизах от вкъщи и прескачах до хладилника на всеки две-три страници, накрая тялото ми би тревога: възглавничка на пъпа, паласки отстрани... Чувствах, че натежавам, и се боях да се кача на кантарчето.

Намирах се на върха на славата, целият свят ме ухажваше, а никога преди не се бях чувствала толкова грозна и неугледна. Постепенно започнах да избягвам срещите във втора стая. Не толкова от страх, че ще отблъсна клиентите, колкото за да спестя на Луи печалната гледка, която представлявах.

И именно в този момент, когато вече не се понасях, ми се обадиха Ема и Тони, моите приятели от „Ту муунс“.

Възторжена (или поне би трябвало да бъда такава)

Вече се бяхме уговорили никой от нас да не се интересува от живота на своите партньори извън еротичния клуб и затова двамата изобщо не бяха свързали мен и Луи с подсъдимия Луи Барле и нашумялата писателка. Така, след като оставих без отговор няколко техни есемеса, откликнах на поканата им една октомврийска вечер, когато есенният хлад и самотата ми се сториха особено непоносими.

Все пак, вместо да се видим в „Ту муунс“, им предложих това да стане на моя територия. Реших, че гледката на любовната ни игра с помощта на камерата би бил най-добрият подарък за моя лишен от свобода съпруг.

Тони и Ема приеха без възражения. Ала щом ги видях да влизат в светилището, наречено втора стая, веднага съжалих за начинанието си. Макар че се стараеха да се държат непринудено, очевидно не се чувстваха на мястото си.

При това обстановката би трябвало да предразполага към особените прояви на нашата сексуалност...

Двамата почти веднага се съблякоха, без да се допитат до мен и без свян. Изглежда, бяха доловили смущението ми, защото не настояха да последвам примера им. След това се сгушиха в леглото, всеки с крака към главата на другия, и не след дълго стаята се изпълни със стенанията им и с тръпчивата и мощна миризма на секс, която при други обстоятелства непременно би пробудила сетивата ми.

Ала аз стоях студена и безмълвна. Вагината ми бе отчайващо безразлична пред хармоничното съчетание на телата им. Очевидно те влагаха особена пламенност в ласките си с цел да ме възбудят и да ме увлекат и аз да взема участие в лудешкия им танц. След няколко минути Тони дори протегна ръка, хвана моята и властно долепи дланта ми до мократа вулва на своята партньорка. Тъй като продължавах да стоя неподвижно, той ме прикани без колебание да вкарам пръсти в нея. Накрая отстъпих и пъхнах рязко и решително цялата си ръка. Разбирах какво очаква мъжът от мен и започнах да извършвам въртеливо движение в разширената вагина на жена му, а през това време Ема стенеше и се гърчеше.

Ала нищо не се случи. Ненадейно зърнах студеното око на камерата, вперено в нас, и неволно долових неодобрителния поглед на Луи от неговата килия. Съпругът ми искаше от мен оргазми за двама, бе ме накарал да обещая, че ще се възползвам от чувствената свобода, която ми предлагаше. Само че без него, без неговата любов, явно не можех да се справя.

Рязко издърпах ръката си от тръпнещата вагина тъкмо в момента, когато Ема извади от устата си синкавия пенис на Тони. Той се изпразни върху лицето ѝ, а тя се опитваше да улови с розовия си език белезникавите струи още във въздуха.

Бях останала чужда на техния оргазъм.

Канена

За един нашумял писател не минава и ден, без да бъде поканен на някакво празненство: коктейли, срещи с читатели, връчване на награди или изложби. Последните все пак предоставят свободно пространство за забавления. Глезят ви, поемат ви разходите, храната е безплатна, а публиката многобройна, както на панаира на книгата в Брив ла Гайард. В специалния за това събитие влак седях до Бербер и Елоди и единственото ми развлечение бе да наблюдавам известните личности около нас: звезди от киното, телевизията и популярни певци. Тук имаше повече знаменитости на квадратен метър, отколкото на „Кроазет“ в Кан, и те трябваше да придадат блясък на събитието.

Моята книга отново бе начело на продажбите във Франция, предстоящото излизане на втория том бе насърчило търсенето на първия, а аз самата бях обявена за забележителност на предстоящия панаир. Подобен статут ми костваше неудобства, защото моята поява в просторната зала привлече погледите на всички присъстващи, в които се четеше не само любопитство, но и завист.

Пред щанда търпеливо чакаше дълга опашка. Повечето бяха млади жени, които вече си бяха купили моята книга, а това ми даде да разбера, че всъщност очакват мен. Именно мен и никой друг. Сякаш електрически ток мина през тях, когато приближих и дочух някои да си шепнат: „Сладка е, нали?“ „Не ти ли се струва малко напълняла?“ „Мамка му! Половин час закъснение... Тази Барле се прави на звезда!“.

А аз просто изпълнявах заръките на моя издател. Той бе сметнал, че за легендата ми е уместно да не се явя точно в уговорения с книгоразпространителя час. Известно е, че една звезда трябва да буди трепетно очакване. Поздравих набързо, извиних се със скромна усмивка за закъснението и веднага се заех да пиша посвещения: „А при вас колко пъти дневно? Еротично ваша, Е.Б.“.

Щеше ми се посланията да бъдат някак по-лични, да мога да разменя по някоя дума с жените, да разбера по какъв начин моята книга е разкрила техните собствени, дълго потискани пориви. Ала нямах време, защото те ме притискаха от всички страни. На моменти успявах все пак да вметна:

– Бих искала да ви запитам къде четохте книгата. У дома или по време на пътуване?

Чудно ми бе как жена ще се осмели да разтвори подобна творба на публично място, пренебрегвайки недискретните погледи и мълчаливото неодобрение.

– О, навсякъде – призна си младата русокоса жена пред мен и се изчерви.

– А това не ви ли... смущаваше?

– Не! Само че всеки път, когато някой седнеше до мен, веднага се опитваше да чете през рамото ми! Много се нервирах! Вие сте виновна за това – засмя се тя и ми намигна.

Повечето жени бяха настроени доброжелателно и липсваше само чаят със сладките, за да оформим кръг от приятелки.

След стотина автографа с изтръпнала китка поех следващия екземпляр, без дори да вдигна очи, когато разпознах гласа, който бе малко по-неуверен, отколкото в моите спомени. Въпреки това не бих го сбъркала с никой друг.

– Добър ден, Ел... Ти... Ти си прекрасна. Е, никак не си се променила.

Не бях виждала Давид след ужасната сцена, предизвикана от Луи в ресторант „Жюл Верн“. Той обаче много се бе променил. Бе направо неузнаваем: небръснат от седмица, с разчорлена коса и угаснал поглед. Веднага забелязах липсата на превръзка, която да прикрива дългите белези върху лявата китка. За пръв път, струва ми се, ги излагаше на показ, без да се бои от недискретни погледи. При това никак не се срамуваше от вида си.

– Да... – възкликнах и веднага се спрях, за да не го разпознае тълпата и да го линчува.

– Ще ми отделиш ли няколко минути?

– Да... – прошепнах. – Да, разбира се. Ще ме изчакаш ли на барчето?

Мина почти час и половина, докато удовлетворя първата вълна фенове и да отида при него. Зърнах го отдалеч. Стоеше сам, някак объркан, с чаша шампанско в ръка и дебела червена папка под мишница.

Не знаех как да се държа пред този мъж, изгубил всичко за толкова кратко време. В много отношения той изглеждаше далеч по-съсипан от стария си приятел Франсоа.

– Каква изненада да те видя тук – засмях се като идиотка в опит да разчупя леда.

– Признавам, че не дойдох само заради удоволствието да те видя – призна той, отпивайки от чашата. – Търся издател.

При тези думи вдигна папката над главата си като някакъв трофей.

– Какво е това?

Предусещах отговора и отлагах, доколкото е възможно, момента, когато ще го чуя.

– Книга. Моята книга...

– Така ли? – усмихнах се смутено аз.

– Или, да речем, по-скоро... Моята версия на твоята история.

– Разбирам... И намери ли издател?

– Не – призна гузно той. – Изглежда, си изчерпила докрай темата Барле. Сега на никого не му пука за някакъв пропаднал богаташ, който няма дори покрив над главата си.

От публикации във вестниците знаех, че преувеличава. Вярно бе, че от богатството му не е останало нищо, а имаше още куп дългове, но все пак имаше жилище. Засега апартаментът на улица „Мандел“ не беше продаден, а и разполагаше с известни средства, за да си осигури минимум комфорт.

– Представи си, похлопах дори на вратата на Бернстейн – добави той с горчива усмивка.

– Е, и какво? – запитах, макар да се досещах как е приключил техният разговор.

– Отговори ми както на всички онези, които се обръщат към него след твоя успех: „Много ми е приятно, че те виждам, но вече съм претрупан. Така или иначе, сега се търсят истории за овчарки, станали принцеси. А не обратното. Когато някой принц си счупи главата, всички ръкопляскат. И никой няма да купи твоята книга. Приятелят ти Фред сигурно е доволен: това е реваншът на малките“.

Трогната

Неговата неприязън го караше да греши в този случай, защото, като се изключи затворът, Фред изобщо не беше в по-добро положение. Малко след това Давид си тръгна явно разочарован, че не му предлагам помощта си.

В Брив всички важни вечери биват организирани в „Трюф ноар“, гастрономичен ресторант в центъра на града, а после нещата продължават в „Кардинал“, донякъде неугледен нощен клуб, с автентична обстановка от осемдесетте години на миналия век. Всяка година, по време на Панаира на книгата, снобите от парижките издателства с перверзно удоволствие се подрусват редом с местните посетители под звуците на ремикси на Далида и Клод Франсоа.

Бербер почти насила ме завлече там. Самият той плуваше в свои води сред този фалшив декор и дори припяваше гръмогласно на някой хит от седемдесетте. Явно му отиваше да бъде душа на компанията.

– Хайде, Ел! Престани да се дуеш! Отпусни се малко – насърчаваше ме той, опитвайки се да ме помъкне към дансинга.

– Мисля да се прибирам – креснах в ухото му аз, в опит да надвикам тонколоните.

– Но забавата едва сега започва. Погледнете ги, не са ли чудесни?

И лукаво обърна поглед към изтупаните местни, които в очите му бяха селяндури. Не споделях класовия му цинизъм. Ако можех да избирам, никога нямаше да застана на страната на присмехулници от неговата порода.

Все пак успях да се измъкна почти незабелязано. Ала на гардероба зърнах клатещата се фигура на Давид, когото охранителят блъскаше безцеремонно навън.

– Пусни го да влезе, нещастник такъв!

– Хайде, хайде, разкарай се, преди да си получил някоя – заплашваше го едрият чернокож и внимателно го побутваше към вратата.

Давид беше толкова пиян, че дори този лек тласък бе достатъчен, за да го събори в една локва на улицата. Проснат на асфалта, опрял задник в бордюра, той продължаваше да мучи:

– Ти знаеш ли кой съм аз, тъпако? Знаеш ли колко милиарда струвам?

– Да, точно така, татенце...

– Мога да купя скапаната ти кръчма, докато се усетиш!

Здравенякът не му обърна внимание, но някогашният виден бизнесмен се изправи с един скок и сграбчи охранителя за гушата. Въпреки габаритите си последният с мъка се освободи от хватката.

– Мамка му! Ти май плачеш за бой. Сега ще си го получиш!

След като известно време двамата останаха вкопчени в гротескна поза, охранителят успя да се отскубне, като нанесе силно кроше в челюстта на пияния. Видях как като на кино Давид политна назад и се просна с лице върху лъскавата настилка. Този път не се изправи.

– Давид! – провикнах се аз и се втурнах към него.

Изглеждаше зашеметен, но в съзнание, защото вдигна ръка към пострадалата си брадичка.

– Хайде, хайде... – изръмжа той и ме отблъсна. – Остави ме.

Без да ме погледне, успя да се надигне и понечи отново да се нахвърли върху своя противник. Изглежда, чернокожият следеше всяко негово движение, защото още преди Давид да се е изправил, го ритна в корема. После още веднъж в ребрата. За момент помислих, че ако не се намеся, като нищо ще го убие.

– Престанете, по дяволите! – креснах, все още коленичила на тротоара. – Не виждате ли, че не е на себе си!

Под разкривените от болката черти на моя бивш годеник, проснат върху асфалта, зърнах далеч по-страшната маска на човек, който знае, че е изгубен и иска да изпие докрай горчивата чаша на унижението. Давид се стремеше към едно: да го пребият наистина и дори да бъде убит в някоя тъпа кръчмарска свада.

– А, стига... Отивам да се обадя на ченгетата! – изръмжа охранителят и се отправи към вътрешността на клуба.

– Не! Не, почакайте!

Втурнах се след него, за да го успокоя, че сама ще се погрижа за досадника. Посетителите около нас ни гледаха с презрение. Наложи ми се доста време да успокоявам охранителя.

След по-малко от минута отпред спря повиканото от мен такси. Със сетни сили избутах на задната седалка Давид, който вече не съзнаваше какво става наоколо. Седнах до него и бялото пежо, което не си знаеше годините, ни понесе в нощта. За нас празникът бе приключил. В последен опит да навлече върху себе си омразата, свит в ъгъла на кабината, Давид промърмори:

– Аз бях... Аз смачках Маршадо. Като лайно го смачках! Чуваш ли?

Изглежда, прие мълчанието ми като окончателна присъда. В действителност изпитвах към него по-скоро жалост, отколкото презрение.

Сама

Поривът ми на съчувствие към Давид пресекна пред входа на неговия хотел, където един грум пое щафетата и се погрижи за изпадналия в безпомощно състояние гост.

Всичко беше ясно. Завърших вечерта сама в моята стая.

Търсена, превъзнасяна, чествана. Но отчайващо сама.

25

Близо година по-късно, октомври 2012

–Ел, колко се изръсихте, за да купите този прословут хотел?

– Моля...?

Дърдоренето на останалите гости в студиото бе приспало моята бдителност. Витаех в странна атмосфера, където не проникваше нито един познат звук. При това, като броим водещия, техниците и останалите гости на телевизионното предаване „Голямата библиотека“, поне двайсетина души оживено разговаряха или се суетяха наоколо.

Нашият домакин, петдесетгодишен опитен журналист и майстор на интервютата, бе видимо смутен от моята разсеяност.

– Исках да ви попитам... – смотолеви той. – Тъкмо се канех да ви питам...

Подобно нещо не се случваше често в неговото предаване. Моята замечтаност напълно подхождаше на програма, която възхвалява силата на въображението...

Настъпи неловко мълчание и прошареният водещ даде знак да изключат насочената към него камера. За щастие, предаването не се излъчваше директно. Когато се съвземех, нещата щяха да дойдат на мястото си и емисията, посветена тази седмица на новата вълна еротична литература, спокойно щеше да продължи в обичайното русло.

Въпросът му ме върна няколко месеца назад, към февруари 2012 година. Тогава в „Друо“ се проведе втората и последна разпродажба на имуществото на Давид. Също както първия път, тя бе обявена в печата една седмица предварително. Отново я водеше представител на „Корнет дьо Сен Сир“, но този път не се продаваше нито един предмет. На търга се предлагаха последните недвижими имоти на Давид Барле, когото не бях виждала след случая в Брив. Неприятно ми бе да присъствам на разпиляването на фамилното наследство, но Франсоа настоя аз и София да отидем заедно с него. Както по времето, когато мечтаехме за идеалния мъж, двете с моята приятелка се срещнахме в кафене „Антикер“, точно срещу аукционната къща „Друо“. Откакто бе поела от Ребека работата на агенцията, тя беше извънредно заета. Бизнесът ѝ процъфтяваше. Без да се хваля, смятах, че успехът на Десет пъти дневно, където се споменава хотел „Шарм“, бе допринесъл немалко за това. Клиентите и кандидатките за работа прииждаха, без да се налага София да ги търси, привлечени от трепетните преживявания, описани в моите книги. Картотеката ѝ гъмжеше от нови красавици, а тефтерчето с резервациите непрестанно се попълваше. Въпреки това, след случая с East-X Prod, беше нащрек и от страх да не привлече вниманието на Отдела за борба със сводничеството работеше по класическия метод. Тоест без използването на Интернет, което би я направило прекалено уязвима. Сега клиентите ѝ се обаждаха на телефон, чийто номер тя периодично променяше, или идваха направо в малкия ѝ офис на улица „Абвил“ в Десети район.

– Единствената пречка пред нашето разширение е хроничният недостиг на свободни стаи. През деня използваме няколко хотела тук и там, като прибягваме до услугите и на твоите английски приятелки до „Порт доре“...

Почти бях забравила за малкия уютен хотел, където двамата с Луи се срещнахме след раздялата в неосветената стая. Бях похвалила пред София неговото спокойствие, дискретност и специфичните ухания във всяка стая.

– Така или иначе, без „Шарм“ вечер положението става критично.

– Зная – съгласих се аз. – И, представи си, именно затова се съгласих да дойда днес в „Друо“.

– Хм... Не разбирам какво имаш предвид...

Маршадо ме бе помолил да не казвам нищо на приятелката си, за да я изненадам. Отначало бях доста резервирана, но след това реших, че планът му е разумен и дори прелестно ироничен: да притежавам мястото, където съм била притежавана. При всички случаи трябваше да влагам някъде колосалните суми, които сякаш се сипеха от небето благодарение на Ева. Авторските ми права струваха милиони. От продажбите в Съединените щати, нараснали след моето турне там, сметката ми непрекъснато набъбваше.

Франсоа бе единственият компетентен човек, към когото можех да се обърна неофициално за съвет при управлението на моите пари. Той прие тази задача с възторга на хлапе, което си играе на „Монополи“.

– Много просто, Софи – обясних накрая аз, поглеждайки крадешком към Маршадо. – Имам намерение да купя „Шарм“.

– Какво? Да не си откачила?

Въпреки това един час по-късно напуснах „Друо“, след като бях похарчила осем милиона и шестстотин седемдесет и пет хиляди евро. Колкото и пари да бях спечелила, в момента не разполагах с такава колосална сума, затова се налагаше да тегля кредит. Ала Маршадо изобщо не изглеждаше притеснен.

– Очевидно това няма да бъде подарък към агенцията. София ще ти плаща наем. Според моите изчисления така разходите ще бъдат възстановени без проблем.

– Прощавай, Ел – намеси се София, като се обърна към своя годеник. – Ами ако продажбите на нейните книги спаднат? Ако не може да изплаща редовно кредита?

– Доколкото разбрах от Ева, няма такава опасност. Тя има намерение да продаде правата за филмиране с процент от продажбата на билети.

Кимнах, но все пак бях смутена. Вече се говореше за престижен кастинг и за мое учудване продуцентите се бяха съгласили да се съобразят с моето мнение при подбора на актьорите.

– Ако филмът пожъне същия успех като книгата – продължи Маршадо, – досегашните приходи на Анабел ще бъдат като бакшиш в сравнение с онова, което предстои да получи.

Всичко това ми се струваше някак сюрреалистично и слушах разговора им, сякаш не се отнасяше за мен.

– Затова и включих в договора с банката възможността за предсрочно погасяване – обясни той, като отново се обърна към мен. – Така, ако през следващите години приходите ти са такива, за каквито говори Ева, ще можеш да погасиш кредита наведнъж, без да плащаш нито сантим лихва.

Без съмнение бе предвидил всичко. С изключение на непредвидените разходи в една публична продажба, която, както е известно, не следва обичайните търговски правила. Затова и „Шарм“ за малко не ми се изплъзна, когато анонимен азиатски купувач (Бон Ку Мун?) при наддаването обяви сума над моите възможности. Петстотин хиляди евро повече от максималната сума, която бяхме определили с Франсоа преди началото на търга. Ала докато се колебаех дали да вдигна ръка, което щеше да ме направи новата собственичка на хотел „Шарм“, приятелят ми кимна насърчително.

Ударът на дървеното чукче едва не ме накара да подскоча на стола.

След това Маршадо и София ме изведоха от залата, за да полеем заедно новата придобивка. Давид дори не се бе появил. Така и не можах да срещна погледа му в момента, когато се разделяше с последните отломки от своето богатство.

Силното осветление отново сякаш разтопи декора и върху насочената към мен камера светна червена лампичка. Записът на „Голямата библиотека“ продължаваше.

– Ел, защо не озаглавихте вашия роман чисто и просто „Хотели“?

Значи, първия път не бях чула добре въпроса. Най-сетне съсредоточена, побързах да се усмихна приветливо и едва след това отговорих:

– Това наистина беше вариант. Но понеже всичко започна с моето прословуто тефтерче Десет пъти дневно, заглавието сякаш дойде от само себе си.

– За онези, които все още не са чели вашата книга, напомням, че средно десет пъти дневно ни спохождат еротични мисли.

– Да – потвърдих аз. – Точно така.

– Значи, бихме могли да кажем, че с вашата творба всъщност изследвате разликата между десетте мисли и истинската сексуалност?

– Имате право. Пропастта между фантазма и реалните сексуални практики е огромна. И колкото повече се задълбочава, толкова двойките се чувстват отчуждени. Именно по този начин схващам еротиката: тя е предназначена да сближи двата бряга и да ги слее. Поне колкото трае една прегръдка.

Еротиката като свързващо звено между две либида: бях си изработила тази реч от месеци насам в резултат от безбройните интервюта. Бях започнала да я рецитирам, без да се замислям. Водещият от своя страна кимаше одобрително, без твърде да вниква в думите ми, а клепките му трептяха от нетърпение. Бързаше да мине нататък, за което несъмнено режисьорът на предаването го подканяше в слушалката.

Въпреки това продължихме да разменяме подобни клишета още четвърт час, докато накрая водещият заяви:

– Отлично. А сега е време да представя и останалите гости, които, естествено, ще коментират същата тема.

Той се обърна към фотьойлите срещу мен, говорейки бавно, за да даде възможност на моите събратя по перо да заемат местата си в студиото. Охотно им отстъпих думата и отново потънах в мисли.

След края на търга посетих нотариуса, господин Оливо. Заедно с останалите документи той ми връчи подробен план на хотела, етаж по етаж. Спрях се на първия, където се намираха двете свързани стаи, „Жозефин“ (прекръстена от нас на стая номер едно) и втора стая. Схемата окончателно опроверга подозренията ми, че редом с тях има още едно помещение. Трябваше да приема истината: отвъд двете, към ъгъла на сградата имаше малък защрихован триъгълник, с други думи, зид. Там нямаше стая, а камък и мазилка, предназначени да запълнят това пространство, за което архитектът така и не бе открил предназначение. Въпреки твърдението в писмото до Емили Льобурде, което бях присвоила, стая номер три не съществуваше. Господин Жак не ме бе излъгал. Тройката върху плика бе просто грешка. В „Шарм“ не ме очакваше никаква изненада. Не бих могла да кажа дали изпитвах облекчение, или разочарование.

Оставаше ми една последна формалност: сключването на договор с агенцията на София, „Горещи момичета“ ООД. За тази цел Франсоа, аз и моята приятелка се събрахме за пореден път в „Антикер“.

– Ако наемът се изчисли с оглед площта – започна веднага Маршадо, – сумата би била непосилна за агенцията.

– Окей. В такъв случай какво правим? – запитах аз, стараейки се да прикрия раздразнението си.

В крайна сметка именно заради тях и доверявайки се на техните изчисления, се бях решила на тази покупка. Продължавах да обитавам двайсет квадратни метра на улица „Трезор“, докато огромната сума, погълната от „Шарм“, би ми позволила да се сдобия с просторен и удобен апартамент в някой от най-добрите квартали на столицата.

– За компенсация имаме две предложения.

– Слушам те...

До този момент София бе мълчала намусено на стола, но сега взе думата:

– Първо, отстъпваме ти двете стаи на първия етаж, които добре познаваш.

Тоест първа и втора стая.

– Уха! – възкликнах с известна ирония аз. – Изнасям се от гарсониера и се установявам в две стаи без баня и кухня. Какво издигане в обществото! Струва си продадените милиони екземпляри.

Истината бе, че не си представях по-приятно и сигурно убежище от това. Вече бях обитавала „Шарм“ в продължение на цяла година и това бе най-щастливият период от живота ми.

И освен това бе крайно време да напусна улица „Трезор“. Пощенската ми кутия вече няколко пъти беше разбивана, а вратата ми покрита с графити на пениси и грамадни вагини. Без да броим обиди от рода на „курва“, „мръсница“ и пр.

– Съгласни сме, че не е кой знае какво – подхвана Франсоа. – Но докато бъдат направени съответните подобрения, ти предлагаме да използваш санитарните възли на свободните стаи от същия етаж. Що се отнася до храната, ще имаш на разположение меню за сметка на хотела.

– Ще можеш да поръчваш на рум сървиса каквото си поискаш! – добави София.

– Разбрах – засмях се аз, за да покажа, че съм съгласна. – А какво е другото ви предложение?

– Отстъпваме ти мажоритарен дял от дружеството. Петдесет и един процента. Ако не желаеш, това няма да става официално, но, така или иначе, в края на годината ще получаваш най-големия дял от дивидентите.

– Ако има такива... – охладих ентусиазма ѝ аз.

– Непременно ще има – заключи Маршадо. – В момента търсенето надвишава онова, което можем да предложим, преди всичко поради недостига на свободни стаи вечер. Ако това се промени, агенцията ще бъде десет пъти по-печеливша от „Нощни красавици“.

Споменаването на агенцията на Ребека ми подейства по особен начин. Защото в края на краищата сега аз заемах нейното място. Аз щях да бъда главната сводница на всички момичета. Превръщах се в първата куртизанка на Франция.

– Завръщаме се в студиото на „Голямата библиотека“...

Паузата за реклами бе приключила и последната част от предаването можеше да започне. Сега край водещия бяхме четирима писатели, сред които една палестинка, скандализирала общественото мнение в своята страна със сборник непристойни новели, и брадатият автор на Скандален речник. Церемониалмайсторът посочи последния празен фотьойл.

– В заключение – започна тържествено той, като ме погледна крадешком, – бих искал да обърна внимание на друг един аспект в книгата на Ел Барле: нейната ангажираност.

Той отново се обърна към мен и започна да ме обсипва с въпроси:

– Отвъд еротичния манифест, съзнавахте ли, че Десет пъти дневно е също така пледоария в защита на вашия съпруг, който излежава присъда?

Никога не бях се сещала за подобно нещо и предположението му ме извади от релси. Като размислих обаче, си дадох сметка, че всъщност разследването, което водех, имаше за цел да оневини Луи първо в моите очи, а след това и пред правосъдието. Дали любовта, която влагах във всеки ред, не бе плод на надеждата, че моите читатели ще изпитат съчувствие към него?

– Не... – промърморих аз. – Когато започнах работа над книгата, процесът срещу Луи дори не бе започнал.

Кого се опитвах да заблудя с такъв смешен аргумент?

Сякаш прочел мислите ми, водещият погледна към камерата и продължи с онзи престорено весел тон, до който прибягваше, когато искаше да подчертае възлов момент в своето предаване:

-– Задавам ви този въпрос, Ел, просто защото сега ще поканя един необикновен гост. Необикновен, естествено, заради своето творчество, както всички присъстващи тук. Но също така поради настоящия му начин на живот, което превръща участието му в истинско събитие. Ще ви помоля да го посрещнете най-радушно...

На това място млъкна, за да се наслади на постигнатия ефект, а през това време аз зърнах позната фигура да излиза под светлините на прожекторите. Гърлото ми се сви.

– Луи Барле!

Продуцентът ме бе предупредил за неговото участие преди няколко дни. Отначало се отнесох сдържано към идеята, но след това отстъпих пред настояванията. Преди всичко исках да видя Луи. Поне за няколко минути. Изобщо не ми пукаше за тъпото им предаване, но липсата му за мен бе все по-болезнена.

Мъжът ми стигна, куцукайки, до празния фотьойл, без да ми продума и без дори да погледне към мен. За него тази принудителна среща пред недискретния поглед на камерите очевидно бе не по-малко непоносима.

– Държа да повторя, че вашето присъствие тук е истинско събитие, защото понастоящем вие, Луи Барле, излежавате присъда в затвора „Санте“. Отпускът ви е даден единствено за да участвате в това предаване.

– Точно така – потвърди Луи с топлия си глас.

– Вие сте брат на Давид Барле, за когото често се говори в Десет пъти дневно, но също така и един от главните герои на романа... А също съпруг на присъстващата тук Ел.

В гърдите ми се бе свила топка, която ме изгаряше отвътре и ми пречеше да говоря. Чувствах, че моят любим в другия край на студиото се намира в същото състояние. И той като мен едва се сдържаше да не се хвърли в прегръдките ми. Срещата ни при подобни обстоятелства бе дори по-жестока от раздялата.

– Ел, надявам се, че сте доволна от малкия подарък, който ви направихме тази вечер...

Дали бях доволна да се срещна с любовта на моя живот пред погледите на милиони зрители? Доволна, че съм принудена да стоя като вкаменена, след като съм готова да бъда осъдена на вечни мъки, само и само да изживея няколко мига интимност с него? Глупак!, изкрещях в себе си аз.

– Да... – произнесох едва чуто.

Моите събратя по перо също изглеждаха възмутени от това положение, което ни принуждаваше да бъдем заедно и в същото време разделени. Можеше ли да се измисли по-жестоко изтезание?

За момент помислих, че Луи ще скочи от мястото си и ще ме хване за ръка, за да избягаме далеч от този пъкъл. Ала той се овладя и остана неподвижен. Нима можех да му се сърдя за това?

Всъщност какво знаех аз за истинската липса на другия, след като спокойно можех да го гледам върху старите видеозаписи? Какво знаех за липсата на свобода, когато разполагах изцяло с моята сексуалност?

– Луи Барле – започна интервюиращият в явен опит да преодолее неловката ситуация, – вие сте тук благодарение на една малка творба, публикувана преди повече от година от издателство „Галимация“. Тя представлява ода в прослава на вашата съпруга и е озаглавена Азбуката на твоето тяло.

Той разрови купчината книги, струпани от лявата му страна, и измъкна книжката, която добре познавах.

– Напоследък тя е била преиздадена с успех, който първото издание не е постигнало. Бихте ли казали няколко думи за съдържанието?

– Това са по-скоро... по-скоро няколко писма – отвърна загадъчно Луи.

Най-сетне се обърна към мен и от този момент нататък не ме изпусна от острия си поглед. Този път ми стана ясно, че едва се сдържа. Бушуващите в него сили постепенно вземаха връх над правилата на благоприличието. Дали двамата нямаше да предложим на зрителите спектакъл, на който организаторите на предаването вероятно разчитаха?

Водещият сигурно чуваше в слушалката гласа на режисьора, който му крещи нещо от рода на „Давай, зрителският интерес се покачва мълниеносно! Накарай ги да кажат нещо, мамка му, независимо какво!“. Затова и с пресилена усмивка той се обърна към Луи:

– Какви по-точно? Може би писма, които бихте искали да ѝ изпратите?

– Да... – промълви мъжът ми и спазми стегнаха мускулите на цялото му тяло. – ЦУ, ЦШ, ЦЗ, ЦГ, ЦК, ЦВ...

– Почакайте, почакайте! – прекъсна го водещият. – Бихте ли обяснили на зрителите какво означават тези съкращения?

Да обясни на зрителите и те да отнемат нещо, което принадлежи единствено на нас?

Това вече бе твърде много. За изненада на самата мен аз първа се изправих с намерение да напусна студиото. Дори не бях сигурна дали искам да избягам, да зашлевя водещия или да се хвърля в прегръдките на Луи. Ала в последния момент застанах пред моя съпруг тъй близо, че той без съмнение можеше да усети дъха ми върху лицето си. Аз самата долових уханието на неговия парфюм.

– Означават, че ме целува по устните, по шията, по задника, по гърдите, по клитора... и по вагината. Това е.

Улових ръката на слисания водещ и я долепих до долната част на корема си, сякаш той се нуждаеше от демонстрация, за да проумее смисъла на думите ми. Нали искаха шокираща сцена? Е, щяха да я получат! Ако съберете два звяра в една клетка, непременно трябва да се пазите от ноктите им.

– Ето това означава – провикнах се без всякакви задръжки. – Сега доволни ли сте, или искате още?

На излизане откъснах микрофона от ревера на роклята си и го запратих върху лъскавия под. Кръвта тъй силно пулсираше в слепоочията ми, че почти не чувах суетенето зад гърба си. Не чувах и гласа, който ме викаше и който малко преди това бе в състояние да ме докара до транс:

– Ел! Ел, почакай!

Спрях едва в съблекалнята, където бях оставила нещата си. Луи се втурна след мен, изблъска навън двете гримьорки, които се мотаеха там, и превъртя ключа в бравата.

– Как можа...?

Жадно целуна устните ми, притисна ги до болка, сякаш искаше да ги вземе със себе си. Устата му трепереше и той някак слепешком диреше моята в мрака.

Твърде скоро обаче не се задоволи с това. И докато някой блъскаше отвън по вратата, той трескаво ми свали дрехите, за да се добере до онези места, които бе изброил в студиото: устните, шията, задника, гърдите, клитора и вагината. Целуна ги точно в тази ред.

Когато приключи с това повърхностно докосване, аз на свой ред го съблякох. С опиянение отново откривах тялото му, закръглено от липсата на движение и от лошата затворническа храна. Наслаждавах се на новите му форми, възглавничките върху бедрата и задника и дори върху корема, който преди бе тъй плосък, дори хлътнал. Те напълно съответстваха на моите. Вече бяхме тъй близки, че телата ни се променяха едновременно, като всяко приемаше пропорциите, най-подходящи за сливането помежду им. Затова когато се долепих гола до него, не почувствах никаква несъразмерност, сякаш нашите материални обвивки никога не се бяха разделяли.

Въпреки все по-сърдитата врява в коридора останахме така няколко минути. Отвън гласът на водещия надмогна глъчката:

– Окей, окей... Успокойте се! Нека ги оставим на мира за десетина минути. Той няма да я нареже на парчета, не е убиец.

Откъде беше толкова сигурен?

А аз исках тъкмо това. Исках Луи да разкъса тялото ми, да ме превърне в куп тръпнеща от наслада плът.

– Той е просто... С една дума, имат нужда от малко интимност.

Сякаш очаквал само това разрешение, моят съпруг помете с опакото на ръката всевъзможните шишенца и бурканчета от тоалетната маса и положи задника ми направо върху покрития с петна пудра гетинакс. Коленичи пред мен и започна да лиже пламналата ми от желание вулва, чиито спазми предвещаваха първия оргазъм. Той почувства това и леко промени ъгъла, за да вкара вътре върха на езика си. Мъжкият член е дълъг, широк и твърд. Ала, Господи, колко подвижен, пъргав и точен може да бъде езикът! Толкова е приятно! Всеки следващ път той успяваше да докосне нов участък, по-податлив от предишния, и особено грапавата повърхност отпред. Почувствах как в мен се изля течност като при еякулация и тя на няколко вълни потече по лицето му, по ризата и сакото. Не след дълго моята наслада го измокри целия. Той избърса само лицето си с ръка, дръпна ципа на панталоните с другата и извади вирнатия си член. Долепи устни, ухаещи на моя телесен сок, до моите, след което вкара члена си в мен. Мокра, широко разтворена, аз вече го очаквах. Той сграбчи възглавничките на талията ми, сякаш движенията му щяха да ни лишат от равновесие.

Напорът му ставаше все по-рязък и див, съпроводен с животинско ръмжене. Рядко ми се бе случвало да го усетя толкова дълбоко в мен, воден сякаш от желанието да се слее с моите вътрешности. Превръщаше се в мой затворник и по този начин за момент вкусваше отново свободата. Аз бях нежната клетка, която сам си бе избрал.

Би могъл да остане така в продължение на часове, отдръпвайки се тъкмо преди решителния спазъм. Бе прибягнал до цялото си майсторство, за да доведе двама ни до върха на насладата. Ала през това време в коридора отново се надигна шум. Нямаха нищо против да ни оставят за няколко минути насаме, но не биваше да прекаляваме. Гримьорната в телевизията не е бардак. Дискретно почукване ни върна към реалността тъкмо в момента, когато той се изпразваше в мен. После се отпусна върху гърдите ми и скри усмихнатото си лице в основата на шията ми.

– Колко ми е хубаво... Толкова ми е хубаво – въздъхна той.

За пръв път от дълго време насам, докато казваше това, видях трапчинката върху дясната му буза.

Нищо че нямаше втори оргазъм. Щастлива бях от това негово признание на всеотдайност и слабост, което правеше любовта ни още по-силна отпреди. „На мен също“, сякаш му отговори вулвата ми, стягайки няколко пъти неговия член.

На мен също.

26

20 октомври 2012 година

Нямам намерение да ти описвам сцената, защото ти беше там. Няма да ти напомням обстоятелствата, защото ти пожела да бъдат такива. Онова, което не знаеш, е объркването, в което изпаднах след няколкото минути, прекарани заедно с теб. Твоето отсъствие става все по-болезнено, а нуждата да бъда отново задоволена все по-неистова. Защото така ти ме правиш ненаситна. След първия оргазъм, който ми дари, веднага пожелах още един и още един, при това постигнат по различен начин. Чрез местата, които докосна, но и чрез други, за които дори не се сещаш. Затова ти повтарям въпроса, който ти зададох в предишното си писмо: би ли могъл да ми доставиш наслада с лакът, с брадичка, с чело или с коляно? Би ли могъл да ме доведеш до такъв екстаз, че всяка частица от тялото ми да се почувства приласкана и зарадвана? Хайде, долепи устни или член до този лист хартия, за да мога да ги почувствам, да ги оближа, а после да ги поставя там, където ми е най-приятно. Хартията се превръща в наша кожа. Не ми ли вярваш? Ето, опитай се да ме докоснеш. Виждаш ли това петънце отдолу на страницата? То е белег от моя сок, дар за теб. Дай му живот с малко слюнка. Потъркай го върху главичката на твоя член. Долови уханието на моята телесна течност. Мирише приятно, нали? Мирише на мен, мирише на нас. Не след дълго твоята килия, целият затвор ще се изпълнят със съчетанието на нашите благоухания. Всичките ти другари ще започнат да мастурбират благодарение на нас, без дори да си дават сметка за това. Ще им дарим свобода чрез един оргазъм.

(Ръкописна бележка от 10 октомври 2012 г.)

Everybody knows, Леонард Коен

Дните след предаването на 10 октомври бяха белязани от най-различни реакции както от страна на журналистите, така и на моите близки. Имах познати, които след излизането на книгата не се бяха обадили, но сега решиха да възобновят връзката си с мен. Сред тях беше Олга (имейл от Москва), Давид Гарше (покана за откриване на поредната изложба, по-целомъдрена от предишните, в новата галерия на Албан Соваж), Ребека (с мил есемес), Албан Льоклер („Защо не пийнем по чашка в някой от следващите дни?“) и дори Флоранс Делбар. Оказа се, че тя е прочела първата ми книга, а после и втория том, който бе излязъл само преди няколко седмици. Опитваше се по всякакъв начин да се свърже с осиновената си дъщеря, за която сега вече със сигурност знаеше, че е жива. Без много да разчитам на това, все пак ѝ дадох адреса на площад „Орлеан“. Макар да бях насърчавала Орор да се срещне с майка си, тя така и не се бе появила. В същото време някои главни действащи лица упорито оставаха в сянка: Давид, Орор, Фред. Вероятно впечатляващата ми изява по телевизията нямаше да ги накара да се появят.

– Ама, разбира се, ти какво си въобразяваш? – убеждаваше ме София, сякаш това бе очевидно. – Всички знаят... Всички са наясно.

Без съмнение зрителите лесно бяха отгатнали какво се е случило зад кулисите след нашето излизане от студиото. Епизодът бе изпълнен с емоция и водещият на „Голямата библиотека“ го бе запазил при монтажа в името на бизнеса.

– На живо и двамата бяхте страхотни – продължи тя. – От месеци не се бяхте чукали... Няма нужда да си сексолог, за да разбереш!

Разкъсана връзка, Жан-Луи Мюра

Случилото се през няколкото вълшебни мига в гримьорната скоро нямаше да се повтори. Перспективата за възстановяване на връзката между нас беше нулева, тъй като всички молби да ни бъде предоставена семейната стая за свиждания бяха отхвърляни без ясни мотиви.

Мислех си, че моята известност дразни съдиите. И ето че един ден... Представям си как някой, може би лично министърът на правосъдието, е видял изпълнението в „Голямата библиотека“ и е бил трогнат.

Не бе минала и седмица от предаването, когато аз Луи бяхме уведомени, че молбата ни ще бъде удовлетворена в най-скоро време. След още два дни получих покана да се явя на следващия ден в затвора „Санте“.

Consequence, Нотуист

Целия ден преди свиждането посветих на приготовления. Първоначалното ми намерение бе да съставя нова плейлиста, както преди постъпих за нощните ни срещи в „Шарм“. Не разполагахме с много време – един час със събличането и обличането, така че нямаше да го губим в празни приказки. Единствената възможност да създадем някаква атмосфера и да хвърлим светъл лъч върху мрачните стени бе музиката.

„Да се открие съвършената музика за правене на любов е трудна работа, бе споделил Луи. За някои това дирене продължава цял живот.“ А аз имах броени часове и затова трябваше да ги оползотворя максимално, за да постигна задоволителен подбор. Да не говорим, че докато слушах, ровех из гардероба в търсене на идеалното облекло. През това време Фелисите виеше пухести осморки в краката ми. Откакто бях заживяла отново в „Шарм“, котката просто не се отделяше от мен. Двете се чувствахме като господарки на замък в моя хотел.

Със съгласието на София и Франсоа бях въвела тук известни промени по мой вкус. Господин Жак запазваше длъжността си, но Изиам бе станал негов началник. Сега младият шриланкиец управляваше „Шарм“ с присъщата си приветлива усмивка, която толкова харесвах. Дори не се сърдеше на плешивия здравеняк за предишното лошо отношение и нито веднъж не се опита да си отмъсти. Разчитах, че младежът ще прояви великодушие и здрав разум и не бях разочарована. Сега сърцето на хотела туптеше с нежност, която контрастираше с развихрената чувственост в стаите.

Morning has broken, Кет Стивънс

Дългоочакваното утро най-сетне настъпи. Трябваше да се явя половин час преди уреченото време. Минах през контролната кабина отдясно на грамадния син портал, после бях отведена в студено и мръсно помещение, което при това би трябвало да бъде най-представителното на това място за изтърпяване на наказания. Лъхна ме дразнеща ноздрите миризма на пот, а може би на страх.

След поредица изщраквания на ключалки и далечно бръмчене се появи един надзирател в морскосин пуловер. Той ме поведе по маршрут, който, както предположих, е специално избран, за да не действа потискащо на посетителките. След няколкоминутно бродене по коридорите той отключи една врата, водеща към стая без прозорци, обляна от ослепителната светлина на неоновите лампи. По средата се мъдреше единствената мебел: пейка със зелена пластмасова покривка. Също като в „Ту муунс“, помислих си аз и едва не прихнах.

Inside of Love, Нада Сърф

Благодарение на Луи бях научила, че да пребивавам в любовта означава неговата любов да ме обгръща като уютен пашкул, изтъкан само и единствено за мен. Пак с него щях да вкуся любовта на място, което няма нищо общо с подобно сигурно убежище.

Поставих на земята плейъра, който ми бяха разрешили да внеса. Прегледах плейлистата, колебаейки се какво да пусна за неговото пристигане. Така ме и завари, клекнала във не особено грациозна поза, с гръб към него. Неговият вид също не беше особено представителен. Облечен беше в мръсни джинси и стара, раздърпана тениска. Предположих, че елегантността в затвора нито е приоритет, нито може лесно да се постигне.

Прегърнах го, без да кажа нищо, и го притиснах до гърдите си, сякаш за да изцедя от него сока на безизходицата, промискуитета и мизерията, която го заобикаляше. Сокът на затвора.

I don’t know what save you from – Кингс ъф Конвиниънс

– Знаеш ли кой пристигна наскоро? – бяха първите му думи.

– Не – отвърнах полугласно. – Може би аз?

Заблуждението ми го накара да се усмихне.

– Антоан Гобер излежава присъдата си тук.

Антоан Гобер от скандала с галерията „Соваж“. Същият, комуто Луи дължеше престоя си на това място. Бушонът на Давид, изгорял заедно с него по време на процеса. Гобер бе прибягнал до всички възможни средства, но накрая все пак се бе озовал на свой ред зад решетките. Щеше ми се да запитам Луи дали не го е мяркал в трапезарията, дали като затворник Гобер бе станал по-симпатичен от омразния гражданин, какъвто бе на свобода, дали самият той не е наел някой бияч да му види сметката под душовете. Щеше ми се да го запитам дали все пак Фред е получил присъда и дали по някаква случайност не се е озовал също в „Санте“.

Ала часовникът на плейъра напомни, че ни остават само петдесет и шест минути, преди пазачът да дойде да го прибере. Свалих дрехите си под погледа му на изгладняло дете и застанах пред него боса върху студените плочки, изчаквайки той да се съвземе. Дадох му време да си припомни всички наши букви – от А до Я, за да състави думите и изреченията, които най-много му се нравят.

Жарава, Етиен Дао

Да правиш любов в мазе, при това да знаеш, че ви наблюдават... И единственият разкош да бъде музикалният фон, след като ви напомнят да намалите звука с удари на палка по желязната врата... Да се притискате върху ложе, не по-широко от кушетка в спален вагон... Да правите любов при подобни условия е същинско наказание.

Въпреки това любовта вътре в нас бе по-силна от всякога. Без съмнение защото когато една двойка достигне определена степен на интимност, може да се абстрахира от всичко наоколо. Бяхме като в непроницаем мехур, който ни предпазваше, и вътре в него голите ни тела горяха отвъд границата на търпимото. Затова изхабихме още десет допълнителни минути в допир на нашата кожа, за да може другият да усети необикновената вътрешна топлина. Скоро не ни оставаше нищо друго, освен да се слеем като разтопен метал.

Луи легна върху мен и почувствах проникването на члена му като целувка по челото. Сетне съхранихме тази поза, ограничавайки жестовете и движенията си, все едно двама ленивци се отдават на следобедна почивка. Това бе един от редките случаи, когато преживях оргазма повече с душата, отколкото с тялото си. Най-ерогенната ми зона се съсредоточи някъде в недрата на мислите ми. Нямаше викове, драскане с нокти, нямаше лудост. Само нежно полюшкване, сладострастен плисък, бръчица щастие върху гладката водна повърхност, която изпълваше главата ми.

Тази рана, Лео Фере

Остана ни четвърт час, който прекарахме притиснати един до друг, неподвижни, заслушани в тихите звуци на последната мелодия. Оставяхме думите на песента да проникват в нас. Използвах момента, за да погаля тялото му открай докрай: хлътналите бузи, беглата трапчинка върху едната от тях, високото му чело, а после всичко останало, докато накрая дланта ми спря върху лявото коляно, коляното на оцелелия след злополуката. Тази рана, върху която полагах устни в отговор на сърцераздирателния глас на певеца. Като заклинание срещу драмата отпреди двайсет години, в която той едва не бе изгубил живота си.

Бях се примирила. Тайната на лодката все още беше непокътната. Смъртта на родителите му щеше да си остане нелепо престъпление без виновен. Може би Давид? Може би Орор? Може би някой друг, призрак, изплувал сред вълните? Всъщност какво от това? Нима не можех да живея, без да науча истината? Нашата любов, моят успех, горещите момичета, възродени от пепелта, връзката на София и Франсоа... Нима всичко това не ми носеше достатъчно щастие, което да излекува тази последна рана в съзнанието ми?

В крайна сметка нима раната не се бе затворила от само себе си?

Are You ready to be eartbroken, Лойд Коул

Не, не бях готова да се разделя с него толкова скоро. Още не. Когато надзирателят постави ръка на рамото му, единственото, което се сети да ми каже, бе:

– Това беше, нали? Няма да има друг път...

Кимнах утвърдително, макар да знаех, че отново ще подам молба. Вече виждах как Луи се отдалечава по коридора с цвят на пикоч, отнасяйки със себе си част от моята кожа и от моите флуиди, нелегално проникнали в забраненото пространство, които никаква охрана не би могла да спре.

Perfect Day, Лу Рийд

Лош ден. Преди да се отдалеча на стотина крачки от затвора, зареяна без цел по безлюдните тротоари на булевард „Араго“, все още вдъхваща уханието на Луи и с празна от мисли глава, получих есемес от Жан-Марк Зерки.

Молба за условно освобождаване отхвърлена. Съжалявам. Зная, че трябва да се срещнете днес с Луи. Ще ви бъда благодарен да не му споменавате това. Сам ще го направя по-късно днес... или утре.

Да, според мен по-добре би било утре. Никога няма да бъде късно. Луи щеше да излежи присъдата си докрай, цели трийсет месеца, тоест деветстотин и десет дни в тази дупка. Сякаш бе взет за заложник в някоя далечна варварска страна. А при това ни отделяха само няколко метра.

Моята вагина ти принадлежи. Ти си този, който завоюва тази територия. Други биха могли да проникнат там. Биха могли да минат през нея. Но ти си този, който поби своето знаме, моят клитор, изправен и горд. Той е обагрен с твоите цветове. Аз съм твоята нова граница. И все още очаквам да ме превърнеш окончателно в своя колония.

(Ръкописна бележка от 21 октомври 2012 г.)

27

Февруари 2013 година

Трагичните новини, отнасящи се за нас, които научаваме от медиите, ни нараняват по-силно от останалите. Може би защото се чувстваме ощетени от това, че споделяме болката си с целия свят.

И все пак знаех, че тази тъжна новина ще остане почти незабелязана от широката публика:

„Овъглените тела на мъж и жена са били открити вчера сред развалините на една къща в Динар, департамент Ил е Вилен. Произшествието не би предизвикало особен отзвук, ако не беше повторение на минал инцидент, защото преди трийсет и пет години пожар е изпепелил същата къща. Една подробност е накарала прокуратурата в Рен да започне разследване за непредумишлено убийство и е издала разпореждане за ДНК експертиза на двете тела.“

Аз бих могла да им предоставя резултатите от анализа. За мен нямаше никакво съмнение относно самоличността на двамата непознати, мъжа и жената.

„Може би знаете дали ще се завърнат?“, бе ме запитала възрастната съседка на семейство Льобурде по време на посещението ми в Сент Енога заедно със София.

– Да се завърнат ли? За кого говорите?

– За двата призрака!

Значи, все пак се бяха завърнали. Двамата Делбарле се бяха слели веднъж завинаги. Пепелта на Емили и Давид се бе смесила и първият порив на вятъра би могъл да я отнесе в морето.

Трябваше да минат две седмици, за да бъде потвърдена моята хипотеза: обезобразеният от пламъците мъж наистина беше Давид Барле, бивш генерален директор на едноименната група. Що се отнася до жената, геномът ясно сочеше роднинска връзка с мъжа. Дали беше негова сестра? Или братовчедка? По този въпрос съществуваше неяснота, която нито разследващите, нито журналистите успяха да разсеят. „Тъмнокоса жена на около четирийсет години“, до това се свеждаше описанието на Орор.

След повече от двайсет години лъжи и нелегално битие Орор отдавна не съществуваше и затова в крайна сметка никой не се интересуваше особено коя е тя всъщност.

След още няколко дни тази история, макар и дискретно, стигна до своя медиен и съдебен епилог. В полицейския участък на Динар се бе явила жена на име Флоранс Делбар, пребиваваща в Сен Мало, и бе разпознала тялото на непознатата, която се бе оказала Орор Делбар.

Следствието стигна до заключението за смърт в резултат на самозапалване. Анализът на веществото на мястото на пожара се оказа спирт за горене, обилно разлят върху дрехите на жертвите и около тях. Така случаят беше приключен.

Никой не се обади, за да оспори това заключение, а най-малко аз. Сякаш всички бяха доволни.

Около седмица след това събитие получих писмо от кантората на нотариуса Оливо. Противно на всякакви очаквания се оказа, че няколко седмици преди смъртта си Давид ме бе включил в своето завещание. От бездната на своето падение не ме беше забравил.

Тъй като не му бе останало почти нищо, което да ми остави, никак не бях учудена, че моят дял се свеждаше до два дебели плика от здрава хартия, надписани с писателския ми псевдоним, Ел Барле.

В първия открих ключ, подобен на този, с който имах достъп до първа и втора стая в хотел „Шарм“. Към него беше прикрепен стар етикет с надпис: Стая номер три. Трепнах от любопитство и уплаха. Отначало не посмях да отворя втория плик, по-плосък от първия. Когато най-сетне се реших, разочарована открих, че съдържа само подробен план на хотела. На пръв поглед той не се отличаваше от онзи, с който вече разполагах, само че беше по-стар и покрит с кафяви петна.

Когато разгледах по-внимателно обаче страницата на първия етаж, една подробност веднага привлече вниманието ми. Като продължение на „Жозефин“ и свързаната с нея стая имаше трета, по-малка и едва вписана в оставащото триъгълно пространство. Вместо зид тук недвусмислено беше отбелязано помещение. Нещо повече, имаше дори врата, свързваща другите две с тази митична трета стая.

– Не разбирам – зачуди се Изиам и ококори черните си очи. – Когато вие и аз търсихме, там се чуваше ток-ток, а не бум-бум.

По образен начин искаше да каже, че срещу входната врата на втора стая има плътна стена. По моя молба и след известно колебание той се съгласи да повика свой приятел на име Ягдиш, който работел в хотела на черно като момче за всичко. Когато на другата сутрин Ягдиш се появи, видях, че той е почти съвършено копие на бившия грум. С белозъба усмивка върху лицето и голям чук в ръка.

– Сигурна ли сте, госпожице? – запита ме за пореден път Изиам. – Да изкъртим стената? В моята страна казват: „Да къртиш стена носи нещастие, ако не знаеш какво има отвъд“.

– Хм... – съгласих се с него аз и се намръщих. – Сам знаеш, че нещастията вече се случиха. Не вярвам малко мазилка да промени каквото и да било.

При тези мои думи той направи знак на приятеля си. Макар на вид хилав, Ягдиш скоро се справи с мазилката и зида, отвъд който се показа дървеното крило на врата.

Мина доста време, докато я разкрием изцяло, а след това да почистим от праха пантите, рамката и ключалката, за да можем да я отворим, без да се налага да я изкъртваме. Когато приключихме, младият шриланкиец ме подкани с жест и аз пъхнах с разтреперана ръка дългия ключ в ключалката. Ами ако поговорката на Изиам се окажеше вярна? Ако отвъд тази врата ме дебнеха други ужаси? Само че какво по-лошо би могло да ми се случи от раздялата с любимия мъж? Нима суеверията биха могли да осуетят желанието ми да разкрия загадката на тази стая?

Ключалката заяде и се наложи на няколко пъти да я смазваме, докато успеем да превъртим старото резе. С времето доста парчета мазилка бяха попаднали между вратата и рамката, така че когато я натиснах, тя поддаде със зловещо скърцане.

Помещението пред нас тънеше в мрак. Всъщност върху плана не бяха отбелязани прозорци. Ала вместо неугледния килер с потекла по стените селитра, който очаквахме да видим, пред нас се разкри уютно гнездо, едва покрито с тънък слой прах.

По чия воля бе зазидана тази стая? Кой я бе обзавел и с каква цел?

След първоначалното стъписване видях малък скрин с кехлибарен цвят, селска направа, какъвто би могъл да се види при парижките търговци на стари мебели. Четирите чекмеджета нямаха дръжки. Върху него бе поставена лампа в стил „ар деко“ с матов абажур. До стената беше опряно малко легло, очевидно предназначено за един човек, с дюшек и бели чаршафи. Обзавеждането приключваше с метално сгъваемо легло. Тази подробност показваше, че все пак някой е спял тук, или поне си е почивал.

Неволно се сетих за Ане Франк и за скривалището, приготвено от нейните родители в техния апартамент в Амстердам, където да се крият от нацистките хайки. Нима тази малка стая имаше същото предназначение?

Не можех да повярвам, че това тясно помещение е било зазидано по време на войната. Седемдесет години, без никой да влезе тук и да открие неговото съществуване? Възможно ли бе? Не, обзавеждането ми се струваше по-скорошно.

С помощта на отвертка Ягдиш успя да размърда едно от чекмеджетата и да го отвори достатъчно, за да може да пъхне ръка вътре. Сетне извади съдържанието върху малкия квадратен килим на пода.

Първият документ, който внимателно разгърнах, защото листите бяха слепнали от времето, бе копие от акта за раждане на Луи, подобно на екземпляра, който бях получила. В него се уточняваше, че Луи е син на Ортанс и Андре Барле, припознат от последния на „20 май 1968 година, в 14 часа и 10 минути“, в кметството на 15 район на град Париж.

Друг документ беше от медицинско естество, защото върху него фигурираше адресът на доктор Либлиш, лекар от Девети район. Очевидно бяха някакви изследвания и не разбрах нищо от редиците цифри. Най-отдолу на страницата беше вписано заключението, но почеркът беше съвсем нечетлив. Все пак успях да разбера следното: „Спермата на последния страда от хроничен недостиг на сперматозоиди и не подлежи на лечение“. Друга ръка бе написала още една дума, подчертана три пъти, като присъда: „Стерилен!“.

Ръката очевидно принадлежеше на обекта на изследването, чието име фигурираше най-отгоре:

Андре Барле, улица „Тур де Дам“ № 3, 75 009 Париж.

За няколко секунди дъхът ми спря.

Под въпросителните погледи на Изиам и на Ягдиш повторих тихо на глас, сякаш за да убедя себе си:

– Андре е бил стерилен. Той не е можел да има деца.

Преди известно време Ева ми бе предложила за прочит странен роман, в който с шеговит тон бе описан доведен до отчаяние мъж, принуден непрестанно да припознава деца, които не са негови. От тази книга научих, че във Франция е възможно един мъж да се яви в кметството и дори без наличието на временно удостоверение за раждане, издадено от болнично заведение, да декларира, че е баща на дадено дете. За това не се изискват никакви доказателства, дори потвърждение от страна на майката. Андре бе обявил, че е заченал Луи, плачещото новородено, и че майката е Ортанс. Тъй като двамата са били съпрузи, общинската служителка Мартин Ласко му е повярвала.

Достатъчно бе да отворим останалите чекмеджета, за да открием отговора на следващия въпрос. Ако не Андре, кой всъщност беше биологичният баща на Луи Шарл Максим Барле?

Също както чекмеджетата в „Рош брюн“, и тези бяха пълни със снимки. Подобни не бях открила нито у Давид, нито у Луи, нито дори във вилата в Динар, която при това на три пъти бях претърсвала най-щателно.

На тях бяха само двама души и по вида им личеше, че снимките са правени по едно и също време. Вероятно няколко месеца или няколко години преди края на шейсетте. Ортанс изглеждаше много по-млада. За пръв път бях поразена от приликата ѝ с Луи. Същият нежен овал на лицето, тъмните и дълбоки очи, дългият нос, високото чело и дори трапчинката върху лявата буза. Чертите, които тъй харесвах у моя мъж.

Що се отнася до майордома Арман, защото това бе мъжът, той я бе прегърнал непохватно и определено изглеждаше смутен. Снимката беше направена в градината на „Рош брюн“. Друга показваше Ортанс на плажа на Сент Енога в момент, когато бе поверила Давид и Луи на бавачката, за да открадне от съпружеския си живот този миг интимност със своя любовник. Върху серия полароиди двамата лежаха притиснати един до друг върху тясното легло в трета стая. Вероятно нарочно се бяха снимали по този начин, защото липсата на негативи и на копия не заплашваше от разкриване тяхната връзка.

Арман... Как съм могла да не се досетя?

„Защо имам усещането, че клоните повече към Луи, отколкото към неговия брат?“, бях го запитала по време на последната ни среща на четири очи преди близо две години. А неговият отговор бе: „Вече ви казах. Познавам го от по-дълго време“.

А накрая бе добавил: „Ортанс открай време смяташе, че Давид трябва да бъде държан изкъсо... А Луи да бъде пазен от брат си“. До такава степен увлечена в моите издирвания, не бях разчела признанието му: Арман бе ангел-хранител на Луи.

И негов баща.

В пламналата ми глава всичко идваше на мястото си. Поривите на топлота към мен от страна на Арман както в деня, когато напусках дома Марс. Арман, вечният съучастник в тайните на фамилията Барле и пазител на най-съкровената от тях.

Кой друг освен него знаеше? Ребека? Давид? Андре? Или Луи, най-пряко засегнатият? Нито един от тях, бях почти сигурна в това. В противен случай досега щях да съм попаднала на следа. В противен случай Ортанс не би се погрижила да скъта тези доказателства в невидимата стая на „Шарм“, от която само тя притежаваше ключ.

Питах се само защо Давид, който бе разполагал с всички тези сведения след смъртта на родителите си, не бе проникнал в тази стая. Може би се е боял от онова, което ще открие в нея. Или пък, обзет от жаждата за отмъщение, обсебен от мисълта за сестра си, не се е интересувал от нищо друго. Сега вече го нямаше, за да отговори.

Бях потисната не само защото имаше отговори, които ми убягваха. Изпитвах чувство за вина. След поглъщането на групата „Барле“ от GKMP и първите удари, понесени от Давид, изобщо не се бях сетила за стареца. Знаех, че завещанието на Ортанс го бе осигурило материално. Но къде живееше сега, след продажбата на дома Дюшеноа? Кой се грижеше за здравето му? Жив ли бе изобщо?

След влизането на Луи в затвора шофьорът Ришар вече не бе на служба при моя съпруг. За огромно негово съжаление, разбира се. Ала Зерки бе настоял да съкратим всички ненужни разходи на нашето домакинство. Беше уговорено обаче, че срещу по-малко заплащане Ришар ще продължи да се грижи за белия мерцедес, който събираше праха в един частен паркинг до площад „Трините“.

Ето защо, когато една сутрин лимузината спря пред входа на „Шарм“, не очаквах той да бъде на волана, нито пък да видя пътниците на задната седалка: Луи, получил разрешение да излезе, но с електронна гривна на крака; Ребека, която ми се стори още по-отслабнала; София и Маршадо, както винаги неразделни и притиснати един до друг. Луи ме целуна по челото, а аз се сгуших в прегръдките му, където останах чак до пристигането ни в Бретан. По време на пътуването никой не проговори, освен от време на време да предложи почивка край магистралата.

Атмосферата на гробището в Рокабей беше зловеща. Леденият януарски дъждец проникваше под дрехите и се питах дали ще успее да премине и през гранитната плоча, около която се бяхме събрали. Колко странно бе погребението на тази жена, мъртва от двайсет години и почиваща редом със „своите“: Делбар Амеде (1910–1985), Сюзан (1912–1999), Жан-Франсоа (1938–2005) и Орор (1970–2013). Променена бе единствено последната дата, 1989, заличена и заместена от наскоро поставена нова златна плочка.

Върху подпухналото лице на Флоранс Делбар, по-руса и по-червендалеста, отколкото си я спомнях, не се четеше нито скръб, нито гняв. По-скоро облекчение. Изглежда, болката, че не е могла да се срещне приживе с осиновената си дъщеря, бе отминала. В края на краищата вече бе преживяла веднъж този траур преди двайсет години.

– Благодаря ви, че дойдохте... – прошепна тя на ухото ми и подсмъркна.

Съвсем неочаквано Флоранс ме прегърна с пълничките си ръце и, изненадана, отначало не можах да отвърна нищо. Само звучно я целунах по двете пухкави, покрити с червени петна бузи. Ноздрите ми отново се изпълниха с натрапчивата миризма, която ме бе посрещнала още на стълбите към нейното жилище на площад „Пласитр“.

След като явно смутеният от нелепата ситуация свещеник произнесе няколко думи и обичайната молитва, всички мълчаливо се отправихме към гробницата на фамилията Барле. Този път предстоеше да оплакваме Давид, но никой не го направи. Очите останаха сухи като сърцето на починалия. Ала аз знаех, че Давид бе много повече от онзи непреклонен образ, който сам си бе наложил.

По ирония на съдбата братът и сестрата сега бяха разделени завинаги. Значи, в крайна сметка Давид бе изгубил. Тленните останки на двамата щяха да почиват в съседство, но не и заедно.

Свещеникът се обърна към моя съпруг и, с вдигнати вежди, го подкани:

– Луи? Желаете ли да кажете няколко думи в памет на вашия брат?

– Не – отвърна той тихо, но категорично.

Другият не настоя и кратката церемония премина все така печално и механично, както и предишната.

По едно време, между капките дъжд, които постепенно се сгъстяваха, зърнах една двойка под ръка да прекосява гробището. От това разстояние ми беше трудно да позная кои са, особено под широкия чадър. Внезапно мъжът и жената забавиха крачка и ми се стори, че наблюдават мен и Луи, мнимите Барле. Луи, защото не бе син на Андре, а аз, защото незаслужено носех тази фамилия. Беше нелепо, но за момент сякаш видях Давид и Орор, призраците, дошли за ежегодното си поклонение.

– Ел? Всичко наред ли е?

Залитнах и в последния момент София и Луи ме прихванаха, за да не падна. Всеки от тях ме държеше за лакътя и аз стоях така, подкрепяна от любимия мъж и от най-добрата ми приятелка. Дъждовните капки се стичаха по лицето ми. Двете привидения се бяха стопили в пространството. Занапред повече нищо лошо не би могло да ме сполети.

– Да... Да, благодаря. Добре съм.

Когато церемонията най-сетне приключи, Флоранс Делбар се приближи до мен, хвана ме с неочаквано силната си ръка и ме отведе настрани от чадърите. Вдигна към мен подпухналите си очи и ме запита рязко и без заобикалки:

– Защо скрихте от мен?

– Смятах, че тя би трябвало да ви потърси, когато намери за добре.

– Глупости... – промърмори жената.

– Бих могла да ви кажа само – защитих се меко аз, – че последния път, когато се видяхме с нея, я посъветвах да дойде да ви види.

– Тя наистина дойде... – призна едва чуто тя.

А това означаваше: твърде късно.

– Така ли? Кога?

Нима Орор ме бе послушала? Въпреки това самоубийството ѝ показваше, че тази среща не е постигнала очаквания резултат. Тя така и не се бе върнала към живота. Орор се бе оставила да бъде увлечена в спиралата на своя брат. Давид бе спечелил последния рунд.

– Не помня точно. Може би... няколко дни преди нейното... преди да науча за станалото.

Колебанието на Флоранс да произнесе жестоките думи показваше, че наистина страда.

– И... какво каза?

– Нищо особено – оплака се тя с глух и разтреперан глас. – Не си казахме кой знае какво.

И тогава, в спонтанен порив, аз на свой ред я притиснах до себе си, неспособна да призная какво си мисля в този момент: че нищо не би могло да спаси дъщеря ѝ. Че двете с нея бяхме направили всичко по силите си, за да избавим Орор от влиянието на по-големия брат. Напразно. Съвсем напразно.

Ненадейно от пелената на дъжда изплува друга фигура. Човекът застана отстрани и ни загледа неподвижно. Този път дошлият беше съвсем жив.

Изобщо не се притесняваше от пороя, свит в бежовия шлифер без качулка. Сивите му коси бяха мокри. Той открай време бе стоял встрани от семейство Барле и в същото време не бе преставал да брани него и децата като роден баща.

Сетне очите ми неволно спряха върху надгробната плоча пред мен: Андре и Ортанс Барле, 6 юли 1990 година. Починали в един ден.

Ирония бихте казали вие?

28

Март 2013 година

Въпреки това разговорът ни с Арман не се състоя в деня на погребението на Орор и Давид. Не беше нито времето, нито мястото. Освен това, така или иначе, след края на церемонията той бе изчезнал дискретно и незабелязано, както се бе появил.

Не споделих с Луи откритията, направени в трета стая. Защо допълнително да го обременявам? Никога не бе късно да поговоря с него, когато окончателно се завърне при мен.

На връщане към Париж късно вечерта в лимузината цареше още по-дълбоко мълчание. София заспа в прегръдките на Франсоа, а аз в прегръдките на Луи, опряла нос в татуираното на шията му цвете. Опиянена от неговия парфюм, броях дните, които ни деляха от освобождаването му и от момента, когато телата ни отново щяха да се слеят.

С полуотворени очи наблюдавах призрачния нощен пейзаж, който преминаваше край нас като на кино. На моменти от мрачните гънки на зрителната ми памет изникваха лица: лицето на Орор, на Давид, но също така деликатните черти на Ортанс, каквато я бях видяла на снимката. Яви ми се и строгото лице на Алис като предзнаменование, защото няколко дни по-късно и тя щеше да сложи край на живота си. Не научих подробности, но предположих, че не е понесла смъртта на своята голяма любов и е решила да последва Давид в отвъдното.

За щастие, през този период бях твърде заета и това за известно време пропъди от главата ми черните облаци. Дванайсет пъти дневно, третият том на моята еротична сага, неотдавна бе излязъл едновременно в двайсет и пет страни. Очертаваше се успехът му да превиши този на първите две части. Ева, Бербер и чуждестранните издатели настояваха да се захвана с осъществяването на следващите си творчески планове.

– Защо не направиш спин оф? – запита ме Ева през едно дъждовно мартенско утро.

– Да направя какво?

– Това означава да вземеш един второстепенен герой, например София, и да разкажеш нейната история. Например да опишеш работата на горещите момичета отвътре като самостоятелна интрига.

– Хм... – поколебах се и се намръщих, обзета от съмнение. – Признавам, че самата аз имах друго предвид.

Дори ако центърът на внимание, декорът или интригата биха се променили, не виждах как бих могла да използвам един и същ сюжет. А освен това вече бях мажоритарен собственик в агенцията на София и смятах, че е прекалено опасно да хвърлям светлина върху нашия не дотам законен бизнес. Откакто бях поела „Шарм“ и предоставила стаите на тяхно разположение, горещите момичета печелеха повече от всякога. Ала аз самата съзнавах колко уязвим е този успех.

– Имам две идеи, но не съм сигурна, че ще ти харесат... – обявих аз.

– Защо?

– Защото нито една от тях не е плод на въображението.

На издателски език това означаваше: никакъв търговски потенциал.

Ставаше въпрос за проект на четири ръце, моите и тези на Луи. Имахме намерение да използваме нашите еротични прищевки, придавайки им по-интимна и същевременно по-поучителна форма. Сега, когато милиони читатели по целия свят ми оказваха честта да следят написаното от мен, се чувствах задължена да споделя с тях онова, на което моята връзка с Луи дължеше своята необичайна сила. Щеше ми се и те на свой ред да превърнат любовта си в чувствен шедьовър. Както вече бях заявила по време на интервю: „Сексуалността преминава в еротика, когато престане да бъде само преживяване, а стане обект сам по себе си. Обект на изследване, на дебати или просто предмет на разговори в интимна среда. Когато се превърне в изкуство да се живее“.

– Още не съм се сетила за заглавие... Да речем, в първата книга ще става въпрос за историко-еротични разходки из Париж.

– Искаш да кажеш, нещо като посещение на местата, белязани от присъствието на прочути любовници от историята?

По това време актьорът Лоран Дойч вече бе представил в своята книга Метроном историята на столицата чрез поредица забавни случки и жънеше небивал успех. Моята цел не беше да разработвам същата тема, а да представя идеята на Луи, според която всяка парижка улица носи в себе си паметта за любовниците, които са се прегръщали на нея.

– Луи ще даде своя принос с енциклопедичните си познания, а аз ще представя портретите на прочутите любовници.

– А втората книга?

– Нещо по-практично.

Виждах, че предложенията ми я хвърлят в смут.

– Нещо като справочник за най-добрите места за правене на любов в Париж.

– Имаш предвид обществени места?

– Да. Е, не само... Но ще има и такива.

Отивах все по-далеч в разсъжденията си, без да съм се допитала до моя съпруг. Дори не знаех какво смята да прави след излизането от затвора. Разбира се, бяхме материално осигурени, но никак не го виждах да води живота на рентиер, който прекарва времето си в посещения на галериите. Дали щеше да подкрепи моите пристрастия, или щеше да си намери други?

Макар мислите ми да бяха поели в приятна посока, след разкритията, направени в трета стая, някои въпроси продължаваха да ме измъчват. След като грижливо прибрах документите в склад, разположен в сутерена на хотела, накарах Изиам да се погрижи за подновяването на малкото помещение. Срещу няколко банкноти Ягдиш скоро му придаде чудесен вид с помощта на украшения и огледала по стените и дори успя да постигне илюзията, че това тясно пространство разполага с изглед към улицата. Сега стаята изглеждаше два пъти по-просторна, отколкото бе в действителност.

В един здрачен следобед, под проливния дъжд се отправих към родилния дом „Сент Фелисите“. За моя изненада в сградата, строена през шейсетте години, бях посрещната от монахиня с бял воал.

– Добър ден, госпожо – поздрави ме тя с весел и напевен глас. – Може би желаете да бъдете приета?

– О, не... – смотолевих аз.

Как при това положение да призная, че се интересувам повече от миналото, отколкото от евентуалното ми бъдеще на майка?

Ангелската усмивка не слизаше от лицето ѝ.

– Бих искала да направя справка във вашия архив.

Извадих от чантата си акта за раждане на Луи и ѝ го подадох.

– На съпруга ми е. Роден е тук в края на шейсетте години.

– Виждам – отвърна тя. Тонът ѝ неочаквано бе станал по-рязък. – И какво повече искате да узнаете?

– Имам основание да смятам, че този акт за раждане е бил фалшифициран. Бих желала да проверя дали съдържанието на временното свидетелство за раждане, издадено от вас, потвърждава, че той е биологичен син на своята майка.

– Носите ли документ за самоличност?

Показах ѝ личната си карта и семейната книжка като доказателство за брачната ми връзка. Монахинята изчезна и след доста време се завърна с пожълтял лист хартия.

– Ето какво открих. Това е дубликат.

Документът, който ми подаде, озаглавен „Удостоверение за раждане“, съдържаше следния текст:

Долуподписаната г-жа Терез Льолуш, главна акушерка в родилен дом „Сент Фелисите“, удостоверявам, че именуващата се Ортанс Барле роди на 18 май 1968 година, в 16 часа и 20 минути, дете от мъжки пол.

Съставено в Париж, на 18 май 1968 година

– Днес подобни документи не се издават – уточни монахинята. – Прави се само когато детето е мъртвородено. В останалите случаи се издава направо временен акт за раждане.

Луи наистина бе дете на Ортанс, но нищо не говореше кой е неговият баща. Както предполагах, с помощта на този документ Андре без всякакви затруднения бе обявил, че той е негово дете.

За добро поведение Луи бе освободен десет дни предсрочно, но нито ден по-рано. За разлика от онова, което някои си въобразяваха, успехът на Десет пъти дневно и положителната светлина, в която представях Луи, не бяха повлияли по никакъв начин върху правосъдието. Той не се възползва от облекчен режим и напусна затвора точно в уречения ден, вечерта на един мрачен мартенски понеделник.

Всъщност в първите крачки на току-що получилите свободата си хора няма нищо празнично. Само аз и Зерки стояхме под дъжда и очаквахме пред високите стени да се отвори синята желязна врата. Къде бяха всички онези приятели, които го подкрепяха при влизането? Албан, Давид Гарше и останалите паразити, вдигали плакати и отправяли дръзки призиви?

Едва излязъл, Луи се втурна да се приюти при мен под големия чадър, който държах в разтрепераната си ръка.

– Къде искаш да отидем? – запитах полугласно, притисната в прегръдките му.

Известно му бе, че още преди месеци съм напуснала дома на госпожица Марс. Къде ли щеше да установи новото ни жилище?

– При Стефан.

Неуместният му отговор ме завари неподготвена. Желанието му да посвети първите мигове свобода на татуистката ме подразни.

– Сигурен ли си?

Той кимна с глава.

Ришар натисна газта, лимузината се плъзна безшумно и скоро се озовахме на улица „Роа дьо Сисил“. Макар моята гарсониера в Маре да бе на две крачки, не бях стъпвала в салона от години. Последният път бе, когато устроихме заедно със Стефан церемонията с татуировките на нашите пубиси за годежната ни нощ. Оттогава нямаше никаква промяна, а Стефан все така бе с военна фуражка на главата.

Когато Луи описа новата си приумица, тя не скри разочарованието си.

– Цялата азбука наведнъж?

– Да. Увита около дясната ми ръка.

Тоест симетрично на кадуцея над китката на лявата му ръка. Перото, което лекува чрез слово.

Новата татуировка окончателно скъсваше с проекта за Човека-Азбука. Първоначално Луи имаше намерение да разпредели буквите върху цялото си тяло, както и по протежение на своя живот. Така всяка татуировка трябваше да съответства на ключов момент от неговото битие.

– Може да има повторения... – отбеляза Стефан.

– Зная. Няма значение.

– Съгласна съм. Ти решаваш. Само че мога ли да те запитам защо?

Луи отправи към мен изпълнен с печал поглед и отвърна без колебание:

– Защото човек никога не знае още колко време има пред себе си.

Чрез полагането на всички тези букви наведнъж той искаше да приеме върху себе си цялото ми тяло. Нашите две същества никога нямаше да се разделят, защото кожата му щеше да бъде като обвита в моята. Веднага го разбрах и докато се отправяше към нишата, където работеше Стефан, аз, без да искам разрешение, го последвах.

– Искам същото – обявих високо и решително.

– Моля? – прошепна Стефан и завъртя недоверчиво очи.

– Искам да татуираш същата азбука върху дясната ми ръка. Съвсем същата като тази на Луи.

Луи сграбчи китката ми и я стисна толкова силно, че едва не изпищях. Не искаше нищо от мен, но моето желание вероятно го трогна повече от всички любовни думи на света.

На свой ред почувствах парещото докосване на иглата, която дълбаеше бразда в епидермиса ми. И то десетократно повече пъти от броя на буквите. За всяка от тях Стефан минаваше по няколко пъти по очертанията. И всеки път мастилото и кръвта се смесваха върху нежната плът над моята китка. Отначало помислих, че болката ще бъде нетърпима, но след първоначалния шок успях да я овладея. За татуировките на двама ни бяха необходими два часа. Когато Стефан приключи, нашите ръце, които природата бе направила различни, сега изглеждаха като изработени по един модел.

– Доволни ли сте? – запита тя, докато мажеше пламналата ми кожа с обезболяващ крем.

– Чудесно е – отвърнах аз.

Луи мълчеше, но знаех, че споделя моето щастие. Вече се намираше в моята обвивка от А до Я. Също както аз в неговата.

С все още пареща кожа се отправихме към „Шарм“, където вечерята с шампанско, приготвена от Изиам по моя поръчка, вече изстиваше. Това изобщо не ни интересуваше. Не чувствахме глад. Веднага заведох Луи в наскоро обновената трета стая и бавно и грижливо го съблякох, както обикновено се постъпва с пострадалите от изгаряния. Внимавах не само за местата на татуировките... Чувствах го тъй крехък... Не желаех сблъсъкът му с външния свят да бъде прекалено рязък. Исках да положа целувка върху всеки участък от разголваната му кожа. Не само духът му напускаше затвора, но също лицето му, коремът му, пенисът му. Прокарах устни по тила му, по раменете, по цялото му тяло, жадуващо за ласки.

Спомних си, че преди няколко години, когато литературните ми планове все още бяха откъслечни и лишени от подредба и сюжет, бях определила петте най-приятни преживявания в „Шарм“. Исках тази вечер да ги възпроизведа всичките, за да наваксам последните две години и половина, прекарани без секс.

Когато Луи застана гол пред мен, целунах последователно всяка негова татуировка с изключение на последната, разбира се. Черните очертания ми изглеждаха като врати и бе достатъчно да положа устни върху тях, за да разтворя широко целия Луи. Тънкият му пенис се изправи. Коленичих, за да го приютя в устата си, сякаш бе останал без подслон скитник. Той притвори очи, а под кожата му мускулите се издуха от напрежение. Вероятно си бе представял тази сцена хиляди пъти. А ето че сега я преживяваше наяве, докато бузите ми притискаха главичката, а езикът ми играеше по основата на члена му. Той хвана с две ръце главата ми и замръзна.

– Спри... Спри, прекалено хубаво е. Боя се, че ще свърша прекалено бързо.

Аз наистина вече усещах тръпките му. Желанието му бе толкова силно, че цялото му тяло бе придобило чувствителността на най-ерогенната зона. Само едно докосване би било достатъчно да го доведе до оргазъм.

Тогава се сетих, че за да забавя този момент, мога да го лиша от сетивото, което усилваше възбудата му. Протегнах ръка, дръпнах вратата на малката стая и изключих осветлението. Тъмнината беше почти непрогледна. Също както София и Франсоа се бяха открили първоначално, без да се виждат, ние трябваше да се преоткрием слепешката. Вниманието ни щеше да бъде насочено към миризмите, предизвикани от допира на телата ни, на пръстите и на устните, към мимолетния шум от нетърпеливите ни движения. Наложи се опипом всеки от нас да намери мястото си до другия, в другия. Изправен пред мен, с пенис между бедрата ми, той жадно пъхна показалец в омекналата ми вагина и този ненаситен дервиш започна да се върти, докато първата вълна не го заля и потече на солени лепкави струйки по дланта.

Последвалото мляскане ми показа, че той ближе пръстите си, вкусвайки по този начин моята наслада. Прокарах ръка по оголената главичка и усетих, че семенната течност вече е избила, знак, че и той приближава до зенита.

Стаята беше толкова малка, а сгъваемото легло толкова тясно, че се питах как Арман и Ортанс са успели да изживеят своята любов в подобни условия. При това без съмнение именно тук бяха заченали момчето, което сега притисках до гърдите си. В каква ли поза се бяха слели? Колкото и неудобна да е била, от нея се бе родило любимото на сърцето ми същество. Щеше ми се сега да са тук, за да прошепнат на ухото ми вълшебните думи, за да можем на свой ред да заченем в това кътче на хотел „Шарм“.

След като опитахме различни позиции, предвид наличното пространство, накрая избрахме отвесното положение. То в най-голяма степен задоволяваше и двама ни. Луи знаеше, че освен дълбокото проникване, особено харесвам позите, които не пренебрегват предната част на вагината ми. Ето защо ме притисна с лице към стената, застана между краката ми, като сви колене, колкото да може да достигне до влажната ми от желание цепка. Така при всеки тласък пенисът му минаваше по грапавия ръб, подобно на лък, който се стреми да изтръгне звук. Звукът обаче дойде не отдолу, а от гърлото ми. Отначало тихо изпъшках, а след това възторжените ми стенания ставаха все по-силни. Оргазмът бе толкова силен, че усетих как лявото му коляно се огъва под тежестта на слетите ни тела.

– Добре ли си? – запитах го аз.

В отговор той леко впи зъби в тила ми, но аз усещах, че едва се сдържа да не ме разкъса цялата. Членът му бе обзет от сетните тръпки, благодарение на които той за пореден път докосна най-чувствителната ми точка.

Помислих си, че занапред за любовните ни игри ще имаме на разположение целия хотел, най-прекрасните стаи в Париж. Щяхме да се прегръщаме под одобрителния поглед на най-красивите куртизанки – Жозефин дьо Боарне, Мари Бонапарт, Каролин Отеро и всички останали. И все пак постоянно ще се завръщаме, за да се любим в тази тясна, тъмна и лишена от удобства стаичка, наше гнездо сега и завинаги.

Сякаш сенките на неговите родители все още витаеха тук, затова не можах да се сдържа и го запитах:

– Знаеш ли кой друг е правил любов тук?

Отначало той не повярва. После, след като се облече, изслуша моя разказ, подкрепен с доказателства и документи. Явно убеден в неговата истинност, стоеше слисан, неспособен да произнесе нито една дума. Вложих всичките си усилия, за да смекча шока от това разкритие, но въпреки това с всяка следваща подробност го виждах как се затваря в себе си, как, подобно на охлюв, се прибира все по-дълбоко в черупката си.

Когато приключих, стегнатите мускули на лицето му го бяха превърнали в страховита маска.

– Повикай го. Още сега – тихо, но с необикновена решителност каза той, почуквайки с бастуна си по пода.

– Почакай, той...

– Кажи му да дойде тук! – прекъсна ме глухото ръмжене, изтръгнало се дълбоко от гърлото му.

Арман отговори на повикването без каквито и да било възражения. След появата му на гробището в Рокабей вероятно бе очаквал това. Може би дори се бе надявал. Изиам сигурно го бе осведомил за случващото се в трета стая. От този момент нататък Арман е бил наясно, че часът на равносметката наближава.

Когато два часа по-късно се яви на рецепцията в „Шарм“, господин Жак веднага ме предупреди. Луи държеше разговорът с майордома – той продължаваше да го нарича така – да се състои на неутрално и публично място. Малкият салон отдясно на входа беше напълно подходящ. Слизахме по стълбите, когато зърнах фигурата на Арман, по-прегърбена от всякога.

– Добър ден, Ел – поздрави той.

Гласът му леко трепереше, а сбръчканото му лице бе изкривено в пресилена усмивка.

– Добър дан, Арман.

Бащата и синът не смееха да разменят поздрави. Накрая Арман плахо кимна към Луи, който се отпусна в един от малките, тапицирани в червен плюш фотьойли. Беше като ударен от мълния, напълно неспособен да преодолее смущението си, и затова на мен се падна да подхвана разговора.

– Знаете защо ви помолих да дойдете тук, нали?

– Да – отвърна Арман и наведе глава като виновно дете.

Беше облечен в обичайните кадифени панталони и жилетка и сякаш бе слязъл от екрана на черно-бял филм. Би могъл да играе ролята на начален учител или на пенсиониран слуга, когото неблагодарните господари са забравили в килера.

Подобно на пострадалата лодка в „Рош брюн“, Арман бе прекарал живота си в сянката на фамилията Барле. Бе стоял неизменно встрани, забравяйки за собствените си нужди, пренебрегвайки насъщните си стремежи. За момент си представих лъскавата моторница и се запитах какво ли е станало с нея след продажбата на търг. По всяка вероятност е била закарана на сметището или използвана като дърва за огрев през някоя студена зима.

Следях крадешком Луи, опасявайки се да не се нахвърли върху стареца или, напротив, да се строполи в безсъзнание.

После ненадейно Арман се реши. На пресекулки, с лице, зачервено от вълнението и от изпития в последния момент за кураж алкохол, той заяви без заобикалки:

– Двамата с Ортанс направихме всичко възможно... Всичко възможно да съхраним нещата.

Да съхранят финансовата империя на Барле, съвършеното семейство, съставено от Андре, Ортанс, Давид и Луи, ваканциите в Динар, разходките в морето с моторницата... За да не накърни тази идилична картина, Арман бе приел да се откаже от всичко. И на първо място да изживее открито любовта си съм Ортанс.

– Дълго ли продължи това?

Луи внезапно наруши гневното си мълчание. Ала едва посмя да погледне възрастния мъж с посивели коси. Арман се намръщи, преструвайки се, че не е разбрал въпроса.

– Ти и мама – процеди Луи. – Дълго ли продължи?

– До смъртта ѝ – призна едва чуто нашият събеседник.

– А вие... Искам да кажа, как започна това?

Арман едва вдигна очи като тъжно старо куче и едва отлепи устни. Открай време виждах в него някакво особено благородство, известен аристократизъм, но ето че сега пред мен седеше просто един изнурен старец. Вече разбирах защо тъй често е посягал към бутилката.

– Баща ти беше постоянно зает и почти не се прибираше. В края на шейсетте години неговата компания се разрастваше с бурни темпове. Андре изкупуваше един след друг провинциални вестници.

Сред които и прословутия Емрод, ръководен от Роже Льобурде, бащата на Давид и Емили-Орор, до неговото самоубийство.

– Непрекъснато пътуваше... – добави той, сякаш да подкрепи оправданието си.

– А ти си бил непрекъснато у дома – заядливо го прекъсна Луи. – Така ли?

– Зная какво си мислиш. И аз си помислих същото. Особено когато Ортанс сподели с мен за стерилитета на Андре. Само че не бях просто удобен заместник.

Дали не се опитваше да убеди сам себе си? Да ни представи разкрасена картина на своята тайна любов? За момент си спомних снимките, на които той бе заедно с Ортанс. На тях тя изглеждаше щастлива, а той силно, безкрайно влюбен в своята богиня.

– Двамата се обичахме.

– А татко... Андре – поправи се Луи. – Той със сигурност е знаел, че не е мой биологичен баща, нали? Никога ли не те заподозря?

– Със сигурност го е направил... На предпочете да затвори очи. Никога не е говорил за това. Нито с мен, нито с Ортанс. Смятам, че за него най-важно бе да съхрани на всяка цена семейството си. Макар да знаеше, че всичко е привидно.

По лицето на Луи премина тръпка. Дори когато порасне, едно дете не се разделя с представата за своите сплотени и влюбени родители, залог за неговото съществуване. Само с няколко думи майордомът бе строшил тази картина и сега детските спомени се пръскаха на всички страни като частите на пъзел.

– В такъв случай защо не избягахте заедно, ти и мама? Защо тя просто не е напуснала татко?

– Имай предвид, че времената бяха други. А освен това...

Той отправи към мен пълен със съжаление поглед.

– А освен това? – настоя безмилостно Луи.

– Имаше ги Давид и Орор... И преди всичко те имаше теб, редом с тях.

– Не разбирам.

– Ортанс много скоро прозря истинската природа на Давид. Беше го осиновила с надеждата да изправи злото, сторено от Андре. Ала Давид растеше и ставаше все по-очевидно намерението му да съживи миналото.

– И да си отмъсти?

– Да... По-скоро да възмезди Орор и самия себе си за онова, което бяха изгубили.

– И каква е връзката с мен?

– Ортанс се боеше, че Давид ще те стъпче по пътя си, както постъпваше с всички около себе си. Повярвай ми, безброй пъти е била на път да разкрие връзката между Давид и Орор. Включително в деня на тяхната сватба.

– И защо не го направи? За мен това би променило всичко! Тя знаеше, че съм луд по Орор!

Този вик на отчаяние накара гърдите ми да се свият от съчувствие и ревност.

– Поради същата причина, която я накара да остане при своя съпруг: искаше да те защити от Давид.

Арман, бащата, останал в сянка, през цялото време бе закрилял своя син и в рамките на своите възможности се бе старал да облекчи живота му. Накрая двамата братя се бяха унищожили взаимно, а Арман се бе провалил в онова, на което бе посветил живота си. Старият майордом сигурно се чувстваше отговорен за тази катастрофа.

– Смятате ли, че Давид би стигнал дотам, че да посегне на живота на Луи? – намесих се аз.

– Не, не мисля...

– А злополуката с моторницата? С един удар цялото семейство Барле да бъде премахнато! Само не ми казвайте, че не сте заподозрели Давид?

Той закърши ръце, погледна ни с просълзените си очи и накрая промълви:

– Знаех, че Давид няма нищо общо с този инцидент.

– Откъде можеш да бъдеш толкова сигурен? – запита предизвикателно Луи.

– Защото... – отвърна старецът и се закашля. – Защото аз повредих руля на лодката.

Луи остана с отворена уста. За момент помислих, че ще вдигне бастуна и ще започна да удря прегърбеното тяло на своя баща. Ала той не помръдна, явно замръзнал от изумление.

– Опитали сте се да убиете сина си и майката на вашето дете? – обадих се едва чуто аз.

– Нищо подобно! – възмути се Арман. – Ортанс и Луи изобщо не се качваха на тази моторница. Инак никога не бих направил подобно нещо!

Това съвпадаше с чутото от мен. Лодката е била любима играчка на Андре и Давид и само те са излизали с нея в морето. Само те с изключение на фаталния юлски ден на 1990 година...

– Разчитали сте да премахнете Давид и Андре, така ли?

Той кимна с глава и допълни:

– Жаждата за власт на Андре и стремежът за реванш на Давид... Всички злини в това семейство се дължаха на тях. Зная, че звучи налудничаво, но си въобразявах, че ако тях ги няма...

Той млъкна и едри сълзи потекоха по покритото му с червени петна лице.

– Ще заживеете тримата, така ли? – предположих аз.

– Ще заживеем щастливо... Да, зная, че звучи ужасно наивно.

Родните баща и майка с тяхното дете. Не толкова наивно и неоправдано, ако си помисли човек.

Ала нещата се бяха преобърнали по начина, известен на всички. Арман бе станал причина за смъртта на Ортанс и бе осакатил за цял живот Луи. След това бе положил всички усилия да поправи стореното, като държи Давид колкото се може по-далеч от брат му. И да се намесва всеки път, когато собственият му син кривне от правия път.

Така, след сключването на онова ужасно споразумение между двамата братя, той се бе поставил изцяло в услуга на Луи и на всичките му налудничави прищевки. Бе съставял бележките и поканите за нашите нощни срещи, изпращал бе писмата в сребристи пликове, дебнал бе какво ще кажа в просъница: „Така няма да успее да ме накара да се почувствам на седмото небе“. Готов на всичко в името на нашата идилия и за да ме отнеме от Давид.

– Искали сте да осигурите на мен и Луи живота, който не сте могли да имате с Ортанс... – предположих аз.

– Да, доколкото ми позволяваха възможностите.

Затова бе осведомил Орор за моето съществуване и бе положил усилия войната между Давид и Луи отново да пламне и този път неговият син окончателно да излезе победител. Луи щеше да ме завоюва, да ме отнеме от Давид и по този начин да постигне онова, което баща му не бе успял да направи.

Една тайна обаче продължаваше да ме измъчва.

– Вие ли свързахте дома Марс с камерите в стаите на хотел „Шарм“? Значи, вие се използвали системата за наблюдение, инсталирана от Андре?... Или може би се лъжа?

– Права сте... Когато Давид започна да се забавлява с момичетата, които се снимаха в порно филмите, разбрах, че един ден това може да послужи. Дори не съм си представял до каква степен... Нито пък че точно ти ще натиснеш копчето за запис в най-подходящия момент.

Усилията му да избави Луи от потисничеството на неговия брат наистина бяха стрували живота на Андре и Ортанс, но, от друга страна, благодарение на тях Давид и Орор окончателно бяха излезли от играта и бяха сложили край на живота си.

Арман бе използвал системата за наблюдение, аз бях натиснала копчето за запис и така любовта бе превърнала двама ни в убийци. При това обединени от страстта към един човек: Луи.

Последният явно сега си даваше сметка колко силни са връзките между трима ни, защото погледна баща си с неочаквана нежност, а в очите му се четеше съчувствие, може би прошка. Със сигурност му бе необходимо още време, за да даде израз на своята признателност и любов към стареца. Надявах се това да стане, преди Арман да напусне този свят. Не разполагаха с много време, за да се почувстват истинско семейство.

29

Май 2013 година... и след това

Докато се преоткриваме взаимно, Луи придобива някои нови навици. Не зная защо сега позата 69 става все по-предпочитана. В нея има някаква особена нежност, плавност и внимание към другия, което ни подхожда. Когато сме съчетани по този начин, никой от нас не усеща нито за миг умора или отегчение. Напоследък Луи обича да поема между устните си моя клитор. Лапва изведнъж малкото ми вирнато израстъче като бонбон, който мигом се стапя в устата. Не минава много време и тази пъпчица става толкова чувствителна, че и най-малкото докосване е достатъчно, за да я наелектризира. Понякога възбудата продължава чак до следващия ден и допирът до слиповете ужасно ме възбужда.

Скоро се установихме в дома на госпожица Марс ако не за друго, то поне за да имаме постоянен адрес. На практика прекарвахме вечерите в хотел „Шарм“, във втора или трета стая, като според желанието си минавахме от едната в другата.

Луи държеше да продължи да живее в своя дворец на улица „Тур де Дам“. Отстъпих без възражения на тази му прищявка, давайки си сметка за всичко, което бе пожертвал заради мен през изминалите години: отказал се бе от Орор, нарушил бе договора с Давид и бе предпочел пред своя брат любовта си към мен. И въобще бе приел да се сблъска с мрачното минало на своето семейство.

В същото време оставаха няколко нерешени въпроса. Трябваше ли да запазим системата за наблюдение, инсталирана от Андре и използвана по-късно от Арман по известния вече начин? Споразумяхме се да съхраним основните линии и по-конкретно връзката със стаите в „Шарм“. Така занапред имахме възможност да се отдаваме на приятно воайорство за сметка на горещите момичета на София. Известно е, че с времето брачните нощи се нуждаят във все по-голяма степен от фантазия. В замяна на това се отказахме от видеовръзката с дома Дюшеноа. Джанфранко, италианският милиардер, който купи някогашното жилище на Давид, стана наш приятел. Не бяхме дотам извратени, че да наблюдаваме любовните му игри без негово знание.

Що се отнася до камерата във втора стая, тя се превърна в най-добрия стимулант за нашето либидо, обезсмъртявайки бурните моменти на нашата интимност.

След завръщането на Луи имам странното и доста опияняващо усещане, че нашето съвместно съжителство се свежда до една безкрайна сексуална връзка, прекъсвана на моменти от епизоди на всекидневието. Животът ни е наслада и прозаичните задължения, които на моменти я смущават, допълнително усилват желанието ни. Когато не правим любов, мислим за нея, говорим за нея, пишем за нея или кроим планове за бъдещите ласки, водени от неудържимия стремеж да се слеем. Преди твърдях, че сексът преминава в еротика, когато престане да бъде само преживяване и се превърне в обект сам по себе си. Сега смятам, че той може да бъде тъй неразривно свързан с вашия живот, че действията и мислите стават неотделими като телата на любовниците.

Много по-сериозна бе дилемата по отношение на Арман. След продажбата на дома Дюшеноа той намираше подслон у приятели, но, от друга страна, и дума не можеше да става да постъпи на служба като майордом в дома Марс, както той сам бе предложил. Намерихме компромисно решение с назначаването му за портиер в хотел „Шарм“ на мястото на господин Жак, който не бе понесъл унижението да бъде подчинен на бившия грум и бе напуснал. Арман чудесно се справя с новата си роля, която му е съвсем по мярка, а вродената му приветливост очарова клиентите. По този начин се радва на собствени доходи и не живее с мисълта, че зависи от нас. Освен това можем да се виждаме с него при всяко от нощните ни посещения в хотела. Малко по малко бащата и синът свикваха един с друг и започваха постепенно да дават израз на взаимните си чувства.

Що се отнася до моята гарсониера на улица „Трезор“, решихме да я превърнем в работен кабинет, където всеки от двама ни може да се уедини, предимно през деня, за да пише на спокойствие. Истината е, че често прекарваме там заедно следобедите под предлог, че се каним да работим върху проектите за бъдещи книги, обсъдени с Ева, а в действителност правим любов върху тясното и неудобно легло като някакви припрени и непохватни студенти.

Когато прекарвате живота си, правейки любов, времето започва да тече по удивителна крива. Изострените ви сетива непрестанно ви приковават към сегашното. Чувственото течение постоянно ви носи и отблъсква встрани всякакви други дразнения. Няма носталгия, няма спомени, а само бегла памет за минали оргазми. Занапред аз и Луи сме способни да даряваме ума си с наслада, все едно че той е ерогенна зона като всички останали... Може би дори по-отзивчива и плодоносна.

Не след дълго обаче у Луи се проявиха стремежи, различни от издателските проекти на четири ръце. С мое разрешение и с разрешението на Бербер, който държеше авторските ми права, той кръсти новата си галерия Десет пъти дневно. Разположена е в помещенията на бивша ремонтна работилница, недалеч от канала Сен Мартен, и не дава израз на претенциозните амбиции, довели до провала на галерията „Соваж“. Няма го Давид Гарше с неговите иконоборчески инсталации. Далеч по-скромна, тя предлага пространство за изложби на еротични фотографии, а разполага също така с кът за продажба на книги, който достойно съперничи на митичната книжарница „Мюзардин“. Отново е ангажиран Албан, който се занимава с организирането на изложбите, докато Луи скромно се отдава на своята страст към еротичната литература и издирва за редовните ни клиенти редки и скъпи издания.

Отчасти благодарение на названието, всъщност заглавие, станало световноизвестно и привличащо поток от чуждестранни туристи, галерията Десет пъти дневно никога не остава без посетители. Без да носи особени доходи, тя е достатъчно печеливша, за да осигури заплатите на трима служители, като за целта Луи се отказа от своя дял. Може да си позволи лукса да работи за удоволствие.

Това дистанциране от материалните неща, което идва с богатството, стана още по-осезаемо, когато получих първите суми от Холивуд. След години колебание филмовата версия на моята сага ней-сетне придоби конкретни очертания. Междувременно бяха сменени продуцентите, а полемиката около кастинга предизвика буря в Интернет, която постави под въпрос моя собствен избор. Всъщност това вече няма значение. Не страдам от никакво тщеславие. Могат да ангажират прекалено стара или прекалено руса актриса, не по-сексапилна от саксия. Тази история вече не ми принадлежи. Животът ми се промени. В него вече няма страдания и интриги. Той се вписва в сегашния момент чрез моите сетива.

Когато проникваш в устата ми, любов моя, имам усещането, че съм сита за дни напред. Черпя сили от теб, наслаждавам се на живота, опивам се от желание. Толкова обичаш да те смуча, че едва си спомняш за съществуването на моята вагина. „Така няма да направим бебета!“, шегуваш се понякога ти. Толкова ли е важно това? А и нима въобще имаме подобно желание?

Сред щастието, в което пребиваваме, от време на време до нас достигат вести за приятели и познати. В края на пролетта получих радостен имейл от Олга, която е бременна от украински индустриалец. Още не знаела от какъв пол е бебето, но се заканва: „Ако е момиче, непременно ще го кръстя Анабел“.

Трогнах се до сълзи, когато получих покана за сватбата на София и Франсоа, защото този брак слагаше край на дългите години лутания и безпаричие за моята приятелка. Ясно е, че аз ще кумувам. Ясно е, че непременно ще се допита за мен при избора на роклята. Що се отнася до мястото на празненството, без изненада научих, че то ще се състои в Боа Прео, павилиона недалеч от замъка Малмезон, където се бяхме оженили аз и Луи. Тази подробност ме зарадва, защото предвещаваше сближаване на двете семейни двойки.

– Ще ми се и ние да се татуираме... – каза ми София по телефона.

– Ти... и Франсоа? – учудих се аз.

– Отначало не беше много навит. Но после му обясних, че татуировката ще бъде на задника и никой друг освен нас няма да я вижда, така че накрая го убедих.

Напуши ме смях.

На няколко пъти Ема и Тони ни каниха на среща в „Ту муунс“, за да преживеем отново някогашните лудории. Ала за нас това време е отминало и им отказахме.

Медиите разпространиха новината, че B-GKMP, френският филиал на корейската група, някогашната група „Барле“, е бил препродаден на шведски пенсионен фонд. Предстоят нови съкращения. Антоан Гобер на свой ред изтърпя наказанието си и излезе от затвора „Санте“. Сесил Маршадо ще сключва втори брак с бившия шеф на Франсоа в Економист. По този начин проявява известна пресметливост, която не учудва никого.

Ала отникъде не идваха вести за Фред. Вечно сърдитият рокер бе напълно изчезнал от хоризонта. Едва след няколко месеца Пеги, другата най-добра приятелка на София, заяви, че уж го видяла сред бездомниците на площад „Шатле“, но нищо не потвърди това шокиращо твърдение.

По наше искане Изиам инсталира във втора стая голям плосък екран. От време на време гледаме на него кадри, заснети с камерата. Така се наслаждаваме на собствените си секс изпълнения и умножени минаваме във всички измерения. Няма кътче в пространството и времето, което да остане встрани. Запълваме цялата вселена и оргазмите ни придобиват галактични размери.

В началото на лятото един телевизионен канал излъчи Непознатата в Париж, посредствения филм, в който за момент се мярка Орор. Когато я зърнах да прекосява екрана на втори план, усетих как цялата се разтрепервам и не можах да сдържа сълзите, които рукнаха от очите ми.

Посвещението, което ѝ бях отправила малко преди нейната смърт, сега ми се стори по-точно от всякога:

„...занапред ще мисля за теб

и дори по-често отпреди,

защото с теб сме двете страни на една монета,

която при всяка игра на съдбата

ще пада ту на твоята, ту на моята страна“.

И така, монетата бе паднала на моята страна. Нейната бе престанала да съществува. Занапред трябваше да живея заради двете. Колкото се може по-силно и по-дълго.

На другия ден, след излъчването на филма, по силата на странно и доста смущаващо съвпадение Луи се прибра малко по-късно от обикновено с тайнствено изражение, което добре познавах. На бузата му се бе появила прословутата дяволита трапчинка. Той извади привързана с лента кутийка и ми я подаде.

– Но... Още нямам рожден ден! Той е чак другата седмица.

– Зная. И изобщо не ми пука. Отвори я!

С мъка развързах възела и повдигнах капака. Вътре блесна кръглият циферблат на часовник. Извадих го и дълго го гледах, занемяла от изненада и вълнение.

– Кога го купи? – промълвих накрая.

– Преди няколко години. Малко след като ти го забеляза.

Значи, още тогава е обръщал внимание на моите желания.

„Ролексът“ от витрината на антикварния магазин „Нативел“, който имах намерение да подаря на Давид, сега цъкаше в шепата на разтрепераната ми ръка.

– И защо... Защо сега?

– Изчаквах най-подходящия момент.

– И смяташ, че е настъпил? – запитах го, взирайки се в усмихнатото му и същевременно сериозно лице.

– Да... Поне така мисля.

Нямаше нужда от обяснения. Чудесно разбирах значението на този подарък: времето бе отминало. „При това не зле“, би казала София.

Дори никак не зле.

Тъгата все още ме навестява от време на време, но сега тя се смесва с радостта, която тече в жилите ми. Така двете емоции се сливат в едно. Аферите, свързани с фамилията Барле, и въобще миналото, не ми оказват никакво влияние. Изцяло съм в сегашното и живея единствено чрез него. В момента пиша редовете, които четете.

Виждате ли как извивам снага върху леглото под ласките на моя мъж? Виждате ли моя оргазъм, докато той впива уста във вагината ми, а след това вкарва в мен своя член? Чувствате ли като мен тръпката, предвестница на бъдещето, мълнията на живота, която преминава през тялото ми, когато той хвърля в него своето семе?

Нашите татуировки Ин и Ян са слети завинаги. Вече са едно цяло. И все пак може би скоро, може би още утре те няма да бъдат сами. Ще се появят и други.

Епилог

18 юни 2015 година

Двете пълнички крачета са неподвижни. И внезапно се размърдват, колебливи, неуверени, все още неспособни да вървят. Момиченцето тупва на гладкия паркет и писва, а рокличката на цветчета оголва пухкавите му бутчета и се вдига чак до главицата с тъмни букли.

Втурвам се да го вдигна. Моето бебе, моята дъщеричка. Близките и познатите край нас ни гледат с умиление: Арман, Ребека, Албан, Бернстейн, Ева и дори Зерки. До мен София пъчи наедрелия си корем.

– Слава богу, че чакам момче! Момчетата проговарят по-късно, но прохождат още на десет месеца.

– Я стига! – хокам я засмяно аз.

В изискан костюм и жилетка, строен и елегантен както при първата ни среща, облегнат на бастун със сребърна дръжка, Луи ми дава знак, че е мой ред да взема думата. На минаване край мен ме целува по тила, както открай време обича.

– Госпожице Ел – шепне в микрофона Изиам. – Да кажеш няколко думи...

Защото всички са тук в моя чест. Днес е моят рожден ден. По идея на София, колкото приятна, толкова и нелепа, една от стаите в хотел „Шарм“ занапред ще носи моето име. До този момент не е била използвана, а сега е изцяло обновена.

Стаята „Ел Барле“ е на разположение на гостите и без съмнение ще привлече вниманието на множество туристи.

Ето че сега съм равна на прочутите куртизанки, прославени в този хотел. За разлика от тях аз съм жива и за в бъдеще двойките ще се отдават на наслади, мислейки си за мен. Горда съм, макар да не съм сигурна, че съм заслужила подобна чест. Но хайде, стига излишна скромност. В крайна сметка написаното от мен вдъхна пламък в сексуалния живот на милиони читатели!

Франсоа Маршадо ми отправя окуражителна усмивка. Откакто отново ходи, и той не се разделя с бастуна, впрочем подарък от моя мъж. Отдалеч двамата са като събратя по неволя.

Докато приближавам към малкия подиум, издигнат в единия край на стаята, обзаведена в напълно съвременен стил, Луи вдига дъщеричката си, която шава, очевидно все още стресната от падането. Това излъчващо решителност чело, тази нежна упоритост... ми напомнят за мама. Вече пет години, откакто нея я няма. Но моята дъщеря ще познава баща си. За нея той ще бъде винаги тук.

Впрочем, привлечен от моята известност, моят собствен родител се е свързал с Ева в Канада, където навремето е заминал в доброволно изгнание. Искал да ме види. Съжалявал за десетилетията отсъствие и мълчание. Все още не съм отговорила. И не знам дали някога ще го направя. Не се чувствам готова.

И понеже малката продължава да се дърпа в дългите ръце на баща си, аз се навеждам към микрофона и нежно се опитвам да я усмиря:

– Емили... Емили, миличка. Позволи на мама да каже няколко думи. Потърпи само минутка.

Благодарности

Бих искала да благодаря преди всичко на моята агентка Ана Ярота.

Благодаря също така на нейния чудесен екип, който съдейства за осъществяването на този проект: Тед, Глейдис, Марк, Одри, Алексис и всички останали, на които не помня имената.

Благодаря на издателите по света, които оказаха доверие на френското ми перо, с всички негови тикове, прищевки и непреводими галицизми!

Благодаря на моя баща, че подхрани въображението ми на възрастна чрез книгите, които открих у дома през младежките си години.

Благодаря на разните татуировчици, които през всички тези месеци съдействаха по свой начин за раждането на тази книга и особено на чудесните момичета от „Драгон Тату“.

Благодаря на Човека-Азбука, далеч не толкова виртуален, колкото си въобразява той самият.

Благодаря на приятелите и близките за постоянната подкрепа и по-специално на някои от тях, които ме насърчаваха: Еманюел, която благосклонно се отнесе към написаното от мен, но също така на Вероник, Кристин, Валери, Филип, Ерик, Виржини и др.

Примерна библиография

Онези, които тепърва започват да съставят своя библиотека от еротична литература, биха могли да се възползват от препоръките на Луи Барле и да прочетат за своя полза (в хронологичен ред на публикуването):

Молба към Афродита, Сафо

Сатирикон, Петроний

Изкуството на любовта, Овидий

Декамерон, Бокачо

Кентърбърийски разкази, Джефри Чосър

Галантните дами, Брантом

Забранени разкази, Жан дьо Лафонтен

Еротични сонети, Джорджо Бафо

Историята на моя живот, Джакомо Казанова

Софата, Морална приказка, Клод Кребийон

Фани Хил, или мемоарите на една лека жена, Джон Клилънд

Еротика Библион, Оноре-Габриел дьо Мирабо

Порнограф, Никола Едм Ретиф дьо Ла Брьотон

Философия в будоара, Маркиз дьо Сад

Моят таен живот, Анонимен автор

Дете на бардака, Пиго-Льобрюн

Гамиани, Алфред дьо Мюсе

Венера с кожените дрехи, Леополд фон Захер-Мазох

Песни за нея, Верлен

Дневник на едно порочно дете, Юг Рьобел

Единайсет хиляди камшика, Гийом Аполинер

Подвизите на младия Дон Жуан, Гийом Аполинер

Наръчник по добри нрави за девойките в пансионите за благородни девици, Пиер Луис

Вагината на Ирен, Луи Арагон

История на окото, Жорж Батай

Любовникът на лейди Чатърли, Дейвид Хърбърт Лорънс

Тропикът на Рака, Хенри Милър

Света Богородица на цветята, Жан Жьоне

Сексус, Хенри Милър

Историята на О, Полин Реаж

Лолита, Владимир Набоков

Еманюел, Еманюел Арсан

Септантрион, Луи Калаферт

В полетата, Андре Пейр дьо Мандиарг

Синдромът Портной, Филип Рот

Делтата на Венера, Анаис Нин

Любовни истории на обикновената лудост, Чарлс Буковски

Аз и той, Алберто Моравия

Комплексът на Икар, Ерика Джонг

Мемоарите на едни гащи, Еме Дюбоа-Жоли

Горчива луна, Паскал Брюкнер

Любовникът, Маргьорит Дюрас

Бурята, Режин Дефорж

Месарят, Алина Рейес

Книжна жена, Франсоаз Рей

Механиката на жените, Луи Калаферт

Автопортрет в ерекция, Гийом Фабер

Чукай ме, Виржини Депант

Sex Vox Dominam, Ришар Моржиев

Механичен ерос, Пиер Буржад

В моята спалня, Гийом Дюстан

Панаир на свинете, Еспарбек

Възрастите на Лулу, Амулдена Грандес

Към белите, Филип Джиан

Сексуалният живот на Катрин М., Катрин Мийе

Моята капитулация, Тони Бентли

Тайни жени, Аня Оз

А Б В Г Д Е Ж З И К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я АА А А А А

Content

ЕМА МАРС
ТРИЛОГИЯ "ХОТЕЛИ"
(цялата трилогия в една книга)

ХОТЕЛИ. ПЪРВА СТАЯ (книга първа от трилогията "Хотели")

За автора

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

Една година преди това, 3 юни 2009-а, в същата хотелска стая

Малко по-късно същия ден

Париж, декември 2008 година, осем месеца преди това

Април 2009 година

4 юни 2009 година

5 юни 2009 година

6 юни 2009 година

7 юни 2009 година

8 юни 2009 година

9 юни 2009 година

10 юни 2009 година

11 юни 2009 година

12 юни 2009 година

13 юни 2009 година

14 юни 2009 година

15 юни 2009 година

16 юни 2009 година

17 юни 2009 година

18 юни 2009 година

Благодарности

ХОТЕЛИ. ВТОРА СТАЯ (книга втора от трилогията "Хотели")

За автора

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

Благодарности

ХОТЕЛИ.ТРЕТА СТАЯ (книга трета от трилогията "Хотели")

Париж, първите дни на юни 2010 година, Утро в хотелска стая

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Епилог

Благодарности

Примерна библиография